РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.03.2021Справа № 910/6710/20
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

при секретарі судового засідання - Жалобі С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали

позовної заяви Державного об`єднання «Білоруська залізниця»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення заборгованості у розмірі 328 447,29 швейцарських франків.

за участю представників:

від позивача: Січевлюк В.А.;

від відповідача: Прохоров Ю.Г.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне об`єднання «Білоруська залізниця» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в якій просить стягнути з відповідача заборгованість з оплати за користування вагонами у розмірі 328 447,29 швейцарських франків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за час перебування трьох вагонів на території відповідача позивачем був виставлений рахунок за користування вагонами у розмірі 328 670,37 швейцарських франків. Однак відповідач акцептував та здійснив оплату за користування трьома вагонами, що належать позивачу, лише у розмірі 223,05 швейцарських франків. Таким чином, несплаченою відповідачем залишилася сума у розмірі 328 670,37 швейцарських франків, яку позивач просить стягнути на свою користь.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.05.2020 залишено без руху позовну заяву Державного об`єднання «Білоруська залізниця», надано позивачу строк для усунення недоліків, який становить десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, встановлено позивачу спосіб усунення недоліків у позовній заяві шляхом надання: оформленого відповідно до міжнародних угод документу, що є доказом правосуб`єктності Державного об`єднання «Білоруська залізниця» за відповідним іноземним законом (сертифікат реєстрації, витяг з торгового реєстру тощо); копії договору про надання правової допомоги № НЮ/Ю-446 від 25.07.2019, на підставі якого видано ордер на надання правничої допомоги № 1027122; письмових уточнень щодо належного відповідача у даній справі, з вірним зазначенням усіх реквізитів та відомостей щодо такої юридичної особи; доказів на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зокрема: передачі 29.04.2012 ДП «Білоруська залізниця» у користування Державній адміністрації залізничного транспорту України трьох спірних вагонів; доказів на підтвердження права власності ДП «Білоруська залізниця» на спірні вагони.

15.06.2020 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли підтвердження усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.06.2020 залишено без руху позовну заяву Державного об`єднання «Білоруська залізниця», надано позивачу строк для усунення недоліків, який становить десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, встановлено позивачу спосіб усунення недоліків у позовній заяві шляхом надання доказів зарахування сплаченої позивачем суми судового збору в розмірі 4926,71 швейцарських франків за платіжним дорученням №2670 від 23.04.2020 до спеціального фонду Державного бюджету України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.08.2020 (після усунення позивачем недоліків позовної заяви) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 26.08.2020.

26.08.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" надійшов відзив на позовну заяву.

У підготовчому засіданні 26.08.2020 судом на підставі ч. 5 ст. 183 ГПК України оголошено перерву на 30.09.2020.

21.09.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Державного об`єднання "Білоруська залізниця" надійшла відповідь на відзив.

У підготовчому засіданні 30.09.2020 судом на підставі ч. 5 ст. 183 ГПК України оголошено перерву на 28.10.2020.

07.10.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Державного об`єднання "Білоруська залізниця" надійшло клопотання про встановлення додаткового строку для подання доказу.

Підготовче засідання, призначене на 28.10.2020, не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Приходько І.В. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 призначено підготовче засідання у справі на 23.11.2020.

20.11.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2020 підготовче засідання відкладено на 16.12.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2020, враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.02.2021.

03.02.2021 від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності.

У судовому засіданні 03.02.2021 судом оголошено перерву до 03.03.2021.

02.03.2021 від позивача надійшли заперечення на заяву відповідача про застосування строків позовної давності.

У судовому засіданні 03.03.2021 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні 03.03.2021 заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на обставини того, що Державним об`єднанням «Білоруська залізниця» 29.04.2012 були передані у користування, а Державною адміністрацією залізничного транспорту України (правонаступником усіх прав і обов`язків якої є Акціонерне товариство «Українська залізниця») були прийняті 3 вагони, що належать позивачу на праві власності: №73059560, №74031006, №74952904 (далі - вагони).

Відповідач повернув вагони позивачу 28.05.2017 року відповідно до поїзної відомості №1854.

Листами республіканського унітарного підприємства «Головний розрахунковий інформаційний центр Білоруської залізниці» від 01.08.2017 року №58-19-33/3351, від 26.10.2017 року №58-19-33/4701, від 22.12.2017 року № 58-19-33/5599 на адресу філіалу «Єдиний розрахунковий центр міжнародних перевезень» ПАТ «Українська залізниця» за час перебування вагонів на території відповідача був виставлений рахунок за користування вагонами у розмірі 328 670,37 швейцарських франків.

Як вказує позивач, відповідач акцептував та здійснив оплату за користування вагонами лише за період з 29.04.2012 по 03.05.2012 у розмірі 223,05 швейцарських франків, що підтверджується листом (розрахунковою відомістю) № РЦП-9/3438-В від 06.06.2012 року і листом Відповідача від 22.09.2017 № ЕРЦ-05/4958-В.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що, за доводами позивача, недоплачена відповідачем сума за користування вагонами склала 328 447,29 швейцарських франків. У зв`язку з наведеним, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь зазначену суму, визначаючи її як плату за користування вагонами, які увесь спірний період перебували на території відповідача.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач у відзиві на позов зазначав, що спірні вагони № 73059560, № 74031006, № 74952904 були прийняті на територію України на міждержавному стиковому пункті Бережість 29.04.2012 і 28.05.2017 передані позивачеві на міждержавному стиковому пункті Горинь.

В свою чергу, відповідача вказує на обставини того, що під час перебування вагонів на території України, а саме 03.05.2012 на перегоні Борщовичі - Підбірці Львівської залізниці стався схід 10 вагонів, в тому числі і трьох спірних вагонів, через злам бічної рами візка вагона № 74952904.

Відповідач наголошує, що АТ «Укрзалізниця» телеграмою від 15.05.2012 № 00045/ ЦВ повідомило позивача про пошкодження 03.05.2012 вагонів № 73059560, № 74031006, № 74952904 до ступеня виключення з експлуатації, а також про нарахування плати за користування пошкодженими вагонами тільки до моменту пошкодження (а саме до 03.05.2012 о 00:25). Таким чином, посилаючись на пункт 8.3.6. Правил користування вантажними вагонами в міжнародному сполученні (КВВ), відповідач зазначає, що він (як залізниця-користувач) звільняється від плати за користування вагонами при важкому пошкодженні вагонів із дня відправлення телеграми залізниці-власниці, через що позовні вимоги, на думку відповідача, є безпідставними та необґрунтованими.

Окремо відповідач зазначає, що у зв`язку з тим, що сходження вагонів сталося на території України, Львівська залізниця звернулася до Господарського суду Львівської області для компенсації заподіяної шкоди. Так, у рішенні Господарського суду Львівської області від 11.06.2015 у справі № 5015/3940/12 суд дійшов висновку про наявність умов для покладення на ДО «Білоруська залізниця» відповідальності за шкоду, спричинену внаслідок катастрофи вагону № 74952904 та інших вагонів, що відбулася 03.05.2012. Окрім іншого, зазначеним рішенням суду було стягнуто з Державного об`єднання «Білоруська залізниця» на користь Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» 953 048,31 швейцарських франків завданої шкоди.

Окремо відповідач звертає увагу на тому, що спірні вагони були затримані на території України у зв`язку із порушенням кримінальної справи № 01-1706 від 03.05.2012 Львівською міжрайонною транспортною прокуратурою за ст. 276 ч. 1 Кримінального кодексу України». Також сторона відзначає, що після отримання дозволу від Пустомитівського відділення поліції у Львівській області від 25.04.2017 №4601/42/08/08-17 вагони були відправлені на територію Білорусії.

За доводами відповідача, після дати виникнення катастрофи, враховуючи затримку вагонів слідчими органами України, АТ «Укрзалізниця» не могло використовувати вагони в перевізному процесі і отримувати доходні надходження, а також не мало можливості повернути дані вагони на відповідачу до 28.05.2017.

У зв`язку з цим відповідач вважає правомірним та обґрунтованим факт проведення оплати за час фактичного використання вагонів в перевізному процесі з дати їх прийому на територію України (29.04.2012) саме до дати виникнення катастрофи (03.05.2012) у розмірі 223,05 швейцарських франків та не вбачає підстав для виплати нарахованої позивачем плати у розмірі 328 447,29 швейцарських франків.

Під час розгляду справи відповідачем також було подано заяву про застосування позовної давності, в якій сторона зазначає, що позовна вимога про стягнення 328 447,29 швейцарських франків складається з окремих періодів нарахування, а отже загальна сума позовних вимог є складовою різних періодів початку відліку строку позовної давності. При цьому відповідач вказує на положення пункту 1.5. Правил комплексних розрахунків між залізничними адміністраціями держав-учасниць Співдружності, Латвійської Республіки, Литовської Республіки, Естонської Республіки, які визначають річних строк для складання та пред`явлення розрахункових документів.

За висновками відповідача, станом на момент подання позовної заяви (12.05.2020) позивачем був пропущений строк позовної давності, через що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

14 лютого 1992 року главами Урядів Співдружності Незалежних Держав було підписано "Угоду про координаційні органи залізничного транспорту Співдружності Незалежних Держав", якою, для координації роботи залізничного транспорту на міждержавному рівні і вироблення узгоджених принципів діяльності, засновано Раду залізничного транспорту, що складається з глав адміністрацій і органів управління залізничним транспортом. Вказана міжнародна угода, зокрема, була підписана Україною та Республікою Білорусь.

Для координації експлуатаційної діяльності залізниць було розроблено та затверджено Правила експлуатації, пономерного обліку і розрахунків за користуванням вантажними вагонами власності інших держав, затверджених 24.05.1996 згідно з дорученням Ради залізничного транспорту, держав - учасниць Співдружності, Латвійської, Литовської і Естонської Республік (далі - Правила експлуатації), а також Правила комплексних розрахунків між залізничними адміністраціями держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, Латвійської Республіки, Литовської Республіки, Естонської Республіки, затверджених 10.12.1994 Радою залізничного транспорту держав - учасниць Співдружності незалежних держав (далі - Правила розрахунків).

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено обома сторонами, 29.04.2012 на міждержавному стиковому пункті Бережість ДО "Білоруська залізниця" було передано, а Державною адміністрацією залізничного транспорту України (правонаступником прав і обов`язків якої є Акціонерне товариство «Українська залізниця») було прийнято у користування 3 вагони, що належать позивачу: №73059560, №74031006, №74952904. Відтак, експлуатація та використання трьох зазначених вагонів відповідачем підпадає під правове регулювання вищенаведених Правил.

Так, у відповідності до Правил експлуатації предметом їхнього регулювання є відносини, які виникають з користування парком вантажних вагонів залізничними адміністраціями держав-учасниць Угоди про спільне використання вантажних вагонів в міждержавному сполученні. Дане користування здійснюється на підставі погодженої технології організації перевізного процесу, який передбачає вільний обіг справних вантажних вагонів по залізницям держав-учасниць Угоди про спільне використання вантажних вагонів в міждержавному сполученні.

Таким чином, названі Правила експлуатації надають право, зокрема, залізницям України використовувати вагони, що належать власникам, розташованим за межами України, для перевезення вантажів у внутрішньодержавному сполученні.

Відповідно до ст. ст. 614, 617 ЦК України, які кореспондуються із нормами ст. 218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Згідно зі ст. 9 Конституції України та ст. 10 ЦК України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

За змістом ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Питання вирішення справ, що випливають з договірних та інших цивільно-правових відносин між господарюючими суб`єктами, що діють на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав регулюється Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності (ратифікована Україною та набула чинності 19.12.1992), що підписана урядами держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав.

Так, за умовами п. б ч. 1 ст. 11 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до спірних правовідносин у даній справі підлягає застосуванню законодавство України.

Водночас, як було заначено вище, якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України (ч. 2 ст. 10 ЦК України).

За змістом п. 2.3 Правил експлуатації документом, який засвідчує передачу вагонів з однієї залізничної адміністрації другій, є передавальна поїздна відомість.

Вказаний документ засвідчує виникнення між залізничними адміністраціями відносин користування вантажними вагонами, в яких вони за Правилами експлуатації набувають статусу залізничної адміністрації-власника та залізничної адміністрації-користувача.

Користування вагонами носить платний характер, порядок здійснення якого врегульовано розділом 4 Правил експлуатації, відповідно до положень якого залізнична адміністрація, яка користується вагонами, оплачує залізничній адміністрації, яка є власницею вагонів, користування вантажними вагонами інвентарного парку останньої.

Відповідно до абз. 2 п. 4.2 Правил експлуатації, плата за користування вагонами нараховується за час його перебування на залізничній адміністрації-користувача з моменту прийому до моменту його передачі на іншу залізничну адміністрацію або залізницю "третьої" країни.

Нарахування платежів за користування вантажними вагонами проводиться відповідно до роду рухомого складу за вагоно-добу за базовими ставками плати за користування вантажними вагонами (Додаток №5 до Правил), розрахованими відповідно до Методики визначення ставок плати за користування вантажними вагонами власності інших держав (Додаток до пункту 4.1. Правил). Взаєморозрахунки між залізничними адміністраціями - сторонами Договору здійснюються відповідно до Правил комплексних розрахунків.

Водночас, згідно з п. 2.9 Правил експлуатації, залізнична адміністрація - користувача несе відповідальність за забезпечення збереження вагонів залізничних адміністрацій - власниць.

З матеріалів справи вбачається, що у процесі переписки між позивачем та відповідачем останній листами від 22.09.2017 року №ЕРЦ-05/4958, від 01.12.2017 року №ЕРЦ-05/6406-В повідомляв про те, що причиною неповернення вагонів до 28.05.2017 року і відмови від акцепту пред`явленого до оплати рахунку за користування вагонами з 03.05.2012 року по 28.05.2017 року у розмірі 328 447, 29 швейцарських франків є залучення вагонів в якості речових доказів до матеріалів кримінальної справи, порушеної за фактом сходу вагонів вантажного поїзду № 2407.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується факт того, що відповідач повернув спірні вагони позивачу лише 28.05.2017 року відповідно до поїзної відомості №1854.

Відносини щодо користування майном за плату є наймом (орендою), які врегульовані параграфом 1 глави 58 ЦК України.

Так, зміст зобов`язання становлять права та обов`язки його сторін, одним з яких для відносин найму є обов`язок наймача у разі припинення договору найму негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням зносу, або у стані, який було обумовлену у договорі (ст. 785 ЦК України).

Аналогічні положення містять Правила експлуатації, які покладають на залізничну адміністрацію-користувача обов`язок повертати залізничній адміністрації-власнику вагони повністю укомплектовані без заміни вузлів і деталей (п. 2.12).

Судом досліджені доводи сторін щодо фактичних обставин перебування спірних вагонів на території відповідача. Зокрема, судом враховано, що 03.05.2012 року на 1 462 км перегону Борщовичі - Підбірці Львівської дирекції залізничних перевезень Державного територіально-галузевого об`єднання "Львівська залізниця" № 74952904 поїзду № 2407, внаслідок чого з рейок зійшли ще 9 вагонів (в тому числі вагон №73059560 та вагон №74031006).

Також судом враховано, що рішенням Господарського суду Львівської області від 11.06.2015 у справі № 5015/3940/12 було стягнуто з Державного об`єднання «Білоруська залізниця» на користь Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» 953 048,31 швейцарських франків завданої шкоди.

В свою чергу, суд зазначає про безпідставність та необґрунтованість доводів відповідача стосовно того, що він (як залізниця-користувач) звільняється від плати за користування вагонами при важкому пошкодженні вагонів із дня відправлення телеграми залізниці-власниці (з посиланням на пункт 8.3.6. Правил користування вантажними вагонами в міжнародному сполученні).

Так, відповідно до п. 8.3.6. Правил користування вантажними вагонами в міжнародному сполученні (КВВ) залізниця-користувач звільняється від плати за користування вагонами при важкому пошкодженні вагонів із дня відправлення телеграми залізниці-власниці.

Натомість, суд звертає увагу відповідача на те, що у даному випадку застосування положень п. 3.8.6. Правил користування вантажними вагонами в міжнародному сполученні (КВВ) є безпідставним та неправомірним, оскільки, як було вищезазначено, спірні правовідносини регулюються саме Правилами експлуатації, пономерного обліку і розрахунків за користуванням вантажними вагонами власності інших держав, затверджених 24.05.1996 згідно з дорученням Ради залізничного транспорту, держав - учасниць Співдружності, Латвійської, Литовської і Естонської Республік, а також Правилами комплексних розрахунків між залізничними адміністраціями держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, Латвійської Республіки, Литовської Республіки, Естонської Республіки, затверджених 10.12.1994 Радою залізничного транспорту держав - учасниць Співдружності незалежних держав.

Так, пунктами 3, 4 статті 1 Договору про "Правила користування вантажними вагонами в міжнародному сполученні (ПВВ)" від 01.05.2008 визначено, що застосування ПВВ не зачіпає правовідносин сторін Договору з іншими залізницями, а також правовідносин сторін Договору у випадку участі окремих сторін Договору в інших Договорах про користування вантажними вагонами. Крім того Договір про ПВВ не перешкоджає укладенню між зацікавленими сторонами двох- або багатосторонніх угод щодо питань, які стосуються спільного користування вантажними вагонами.

В цій частині суд зауважує, що Правила експлуатації є саме такою багатосторонньою угодою. Крім того, відповідно до підпункту 1.6.4. Правил користування вантажними вагонами в міжнародному сполученні, що є Додатком Б до Договору про ПВВ, що діяли до 01.07.2017 (далі - ПВВ), положення ПВВ не поширюються на вантажні вагони, контейнери та перевізні пристрої залізниць - Сторін Договору про ПВВ у тому числі, при існуванні інших договорів про користування вагонами між залізницями - Сторонами Договору про ПВВ.

Поряд з цим, правовий статус Правил експлуатації і обов`язковість їх застосування як для позивача, так і для відповідача підтверджуються висновком Економічного Суду Співдружності Незалежних Держав № 01-1/6-09, а саме «Консультативним висновком Економічного Суду Співдружності Незалежних Держав про тлумачення Угоди про порядок експлуатації, пономерного обліку та розрахунків за користування вантажними вагонами інвентарного парку, переданими в оренду (тимчасове користування), що курсують у міжнародному сполученні, від 19 травня 2007 року та Правил експлуатації, пономерного обліку та розрахунків за користування вантажними вагонами власності інших держав від 24 травня 1996 року».

Таким чином, правомірними є доводи позивача в частині того, що розрахунки за користування спірними вагонами мають здійснюватися саме відповідно до положень вищезазначених Правил експлуатації, Правил розрахунків та Договором про взаєморозрахунки в міжнародному залізничному сполученні, укладеним між Українською та Білоруською залізницями від 29.12.2011 року №406/2011-ЦЮ/НФЕ/Ю-34.

Разом з тим, суд звертає увагу відповідача, що Правилами експлуатації унормований вичерпний перелік випадків, з якими пов`язана можливість звільнення залізниці-користувача від плати за користування рухомим складом. Такими випадками, зокрема є: настання явищ стихійного характеру (землетруси, повені, лісові пожежі і урагани), що викликали затримку приймання або передання поїздів; прибуття вагонів з залізничної адміністрації для передачі в «треті» країни, що не були прийнятими ними через причини, що не залежать від транзитної залізничної адміністрації, з моменту пред`явлення вагонів залізничним дорогам «третіх» країн та до моменту прийому їх «третіми» країнами або вказівки вантажовідправника; втрата вагону (з моменту оплати його вартості або відшкодування іншим вагоном.

В контексті зазначеного суд наголошує, що обставини, на які посилається відповідач (сходження вагонів з рейок та подальше затримання вагонів на території України у зв`язку із порушенням кримінальної справи Львівською міжрайонною транспортною прокуратурою) не є тими виключними обставинами, які звільняють залізницю-користувача від плати за користування рухомим складом. При цьому судом враховується факт того, що позивач компенсував відповідачеві наслідки катастрофи, пов`язаної зі сходом рухомого складу, відшкодувавши відповідні збитки за рішенням Господарського суду Львівської області. Разом з цим, внаслідок неповернення вагонів позивач протягом п`яти років був позбавлений можливості експлуатувати власні вагони, оскільки саме відповідачем не вчинялися активні дії щодо повернення спірних вагонів ДО «Білоруська залізниця».

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що залізниця адміністрації-користувача зобов`язана забезпечити схоронність ввіреного їй рухомого складу, а також оплатити залізничній адміністрації, яка є власницею вагонів, користування вантажними вагонами інвентарного парку останньої за час перебування вагонів на залізничній адміністрації-користувача з моменту прийому до моменту його передачі на іншу залізничну адміністрацію або залізницю "третьої" країни. При цьому такого роду обставини як сходження вагонів з рейок або вилучення вагонів правоохоронними органами на території залізниці-користувача не є виключними обставинами у розумінні Правил експлуатації та не звільняють залізницю адміністрацію-користувача від обов`язку оплатити залізничній адміністрації, яка є власницею вагонів, плату за користування вантажними вагонами за увесь час перебування вагонів у користувача з моменту прийому до моменту їхньої передачі.

Вищезазначена позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 04.12.2019 у справі № 910/3888/17.

Також судом встановлено правомірність застосування позивачем при здійсненні розрахунку плати за користування вагонами підвищувальних коефіцієнтів до базових ставок при перебуванні вагонів на території іншої адміністрації (з відповідним визначенням загальної кількості вагоно-діб). Заперечень щодо правильності здійсненого розрахунку, так само як і контррозрахунку позовних вимог відповідачем надано не було.

Отже, надавши оцінку наявним у справі доказам, доводам позивача та запереченням відповідача, дослідивши наданий позивачем розрахунок суми оплати за користування спірними вагонами у розмірі 328 447,29 швейцарських франків (з урахуванням вагоно-діб, що були оплачені відповідачем за період з 29.04.2012 по 03.05.2012), суд дійшов висновку, що він відповідає матеріалам справи та зроблений на підставі положень Правил експлуатації з вірним визначенням строків перебування вагонів на залізничній адміністрації-користувача з моменту прийому до моменту передачі вагонів позивачу.

Щодо поданої відповідачем заяви про застосування позовної давності суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Частиною 1 ст. 261 цього ж Кодексу передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Судом не приймаються посилання відповідача на положення пункту 1.5. Правил комплексних розрахунків між залізничними адміністраціями держав-учасниць Співдружності, Латвійської Республіки, Литовської Республіки, Естонської Республіки, оскільки вказаним пунктом не встановлюються строки позовної давності, а лише визначається строк складання і пред`явлення розрахункових документів.

Так само безпідставними є посилання відповідача на положення пунктів 134, 136 Статуту залізниць України, якими визначено шестимісячний термін для звернення з позовом, оскільки зазначені положення не застосовуються до зовнішньоекономічних правовідносин, врегульованих міжнародними договорами.

В свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що розрахункові документи за користування трьома спірними вагонами були складені позивачем та виставлені відповідачеві з дотриманням нормативних вимог та строків. Зокрема, судом встановлено, що позивач тричі (листами від 01.08.2017; 26.10.2017 та 11.04.2018) звертався до відповідача за акцептом плати за користування вагонами з наданням відомостей щодо перерахунку.

Враховуючи обставини справи, судом приймаються обґрунтовані доводи позивача про те, що обставини, які стали підставою для подання позову, виникли саме після повернення спірних вагонів 28.05.2017, оскільки тільки після фактичного повернення вагонів у позивача виникла можливість визначити розмір належної до сплати суми за весь час перебування вагонів на території залізниці-користувача. При цьому у даному випадку відсутні правові підстави для застосування спеціального строку позовної давності, тоді як звернення позивача з даним позовом 12.05.2020 здійснено у межах трьох років, а відтак не порушує загального строку позовної давності.

Суд зауважує, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово.

Отже, з метою недопущення вказаної двозначності, а також зважаючи на положення пункту 4.2. Правил розрахунків, які визначають, що суми розрахункових документів мають бути виражені у швейцарських франках, господарський суд дійшов висновку щодо правомірності визначення в резолютивній частині рішення про стягнення заборгованості саме валюти зобов`язання (швейцарського франку) без наведення еквіваленту у національній валюті України.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, зважаючи на встановлені судом фактичні обставини, приймаючи до уваги, що відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість, господарський суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 328 447,29 швейцарських франків заборгованості за користування вагонами.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (Україна, 03150, місто Київ, ВУЛИЦЯ ЄЖИ ҐЕДРОЙЦЯ, будинок 5; ідентифікаційний код: 40075815) на користь Державного об`єднання «Білоруська залізниця» (220030, Республіка Білорусь, м. Мінськ, вул. Леніна, 17; ідентифікаційний код: 100088574) заборгованість у розмірі 328 447,29 швейцарських франків та витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 926,71 швейцарських франків.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 17.03.2021.

Суддя І.В. Приходько