СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2021 р. Справа №922/3251/20

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Дучал Н.М. , суддя Склярук О.І.,

при секретарі судового засідання Ярош В.В.,

представники учасників справи:

від позивача - Стриж Л.А., посвідчення №2161 від 25.10.2017, ордер серія АХ №1038277 від 28.01.2021,

від відповідача - Орлов О.О., посвідчення №2168 від 22.11.2017, довіреність №б/н від 04.01.2021,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «Будінвест» (вх.№97Х/1 від 06.01.2021) на рішення Господарського суду Харківської області від 09.12.2020 у справі №922/3251/20 (м. Харків, суддя Добреля Н.С., повний текст складено 16.12.2020),

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Фінекс-Капітал», що діє від власного імені, в інтересах та за рахунок Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Стаксель», м. Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «Будінвест», м. Харків,

про стягнення 420000,00 грн, -

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Фінекс-Капітал» звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Будінвест» штрафу у розмірі 420000,00 грн за порушення ч. 3 п. 6.9 кредитного договору №23019/ЮКР/0 від 06.12.2019, право вимоги за яким ТОВ «Компанія з управління активами «Фінекс-Капітал» набуло на підставі договору про відступлення права вимоги від 26.06.2020 №ВП-26/06/20-Ст. Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідача.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 09.12.2020 позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «Будінвест» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Фінекс-Капітал», що діє від власного імені, в інтересах та за рахунок активів Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Стаксель» 420000,00 грн штрафу, 25500,00 грн витрат на правничу допомогу та 6300,00 грн судового збору.

Відповідач з вказаним рішенням не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 09.12.2020 повністю і прийняти нове рішення, яким у позові відмовити; усі судові витрати покласти на позивача.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, ТОВ «Завод «Будінвест» зазначає наступне:

- судом помилково визначено, що під поняття переведення активів підпадає також укладання договору купівлі-продажу нерухомості;

- переведення активів відповідачем не проводилось, однак, на виконання вимог ч. 3 п. 6.9 Кредитного договору відповідач направив відповідний лист на адресу банку завчасно і з дотриманням строків, визначених чинним законодавством, та не отримавши відповідної згоди банку скористався принципом мовчазної згоди, уклав договір купівлі-продажу з третьою особою щодо власного майна, що не забезпечує право вимоги за вказаним кредитним договором;

- стягнення позивачем штрафу з відповідача є помилковим, оскільки недоведена вина відповідача як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності;

- суд залишив поза увагою правові позиції Верховного Суду, що стосуються права на зменшення розміру штрафних санкцій, хоча відповідач звертав увагу суду та зазначав про те, що коли порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій;

- висновок суду про те, що рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 не може бути застосовано до спірних правовідносин є помилковим та спростовується практикою Верховного Суду прийнятих у постановах від 25.04.2018 справа №904/12429/16, від 26.03.2019 справа №913/284/18, від 10.04.2019 справа №905/1005/18, від 20.09.2018 справа №905/2953/17, від 07.11.2018 справа №913/64/18;

- позивачем не доведено, що зазначені витрати на професійну правничу допомогу є фактичними, неминучими, їх розмір обґрунтований та зазначені витрати мають розумний характер;

- заява про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу з відповідними доказами понесених витрат на правничу допомогу позивачем відповідачу не надсилалася всупереч вимогам ч.9 ст. 80 ГПК України, при цьому зазначені докази були враховані судом при винесенні судового рішення.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.01.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «Будінвест» залишено без руху, з підстав ненадання доказів сплати судового збору. Встановлено апелянту десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків апеляційної скарги.

В строк, наданий судом, від апелянта надійшла заява (вх.№532 від 18.01.2021) про усунення недоліків апеляційної скарги на виконання вимог ухвали суду від 11.01.2021. Зокрема, апелянтом надано докази сплати судового збору у належному порядку та розмірі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.01.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «Будінвест» на рішення Господарського суду Харківської області від 09.12.2020 у справі №922/3251/20. Встановлено учасникам провадження у справі строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали. Призначено справу до розгляду на 16.02.2021 об 11:00 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №132. Повідомлено учасників апеляційного провадження про дату, час та місце розгляду справи в судовому засіданні. Доведено до відома учасників апеляційного провадження, що явка їх представників в судове засідання не є обов`язковою.

Від ТОВ «Компанія з управління активами «Фінекс-Капітал» надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№1174 від 29.01.2021), в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 09.12.2020 у справі №922/3251/20 - без змін.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу, позивач зазначає наступне:

- в ч. 3 ст. 6.9. Кредитного договору сторони додатково розтлумачили термін «переведення активів», прямо вказавши, що під нього підпадають вступ або збільшення відповідачем статутних капіталів третіх осіб, що, хоч і немає ознак звичайного відчуження активів відповідача, як у випадку укладення договору купівлі-продажу, проте все ж призводить до втрати відповідачем права власності на певне майно; тобто таким зобов`язанням кредитор бажав досягти мети своєчасного та безперешкодно відслідковувати виникнення нових ризиків та погіршення фінансового стану та платоспроможності позичальника, які б могли призвести до неповернення кредиту;

- відповідач не надав суду ані листа, начебто надісланого на адресу банку, ані доказів надсилання такого листа, про що було зазначено в оскаржуваному рішенні; до суду апеляційної інстанції таких доказів теж надано не було;

- відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання, в той час як відповідачем жодних доказів відсутності його вини до суду не надано, відсутні такі докази й у апеляційній скарзі;

- кредитний договір між позивачем та відповідачем не є договором споживчого кредиту, тому рішення Конституційного Суду України, на яке посилається апелянт, не стосується правовідносин, що склалися між сторонами та які є предметом судового розгляду у цій справі;

- суд надав належну оцінку посиланням відповідача і на висновки про застосування норм права у перелічених постановах Верховного Суду, та дійшов вірного висновку про те, що відповідач, заявивши клопотання про зменшення суми належних до сплати штрафних санкцій, не наводить доказів існування жодної виняткової обставини, яка може бути підставою для зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій;

- під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем не заявлялось клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, а тому суд не мав підстав розглядати питання щодо зменшення суми таких витрат;

- відповідач не наводить фактичних доказів неспівмірності, необґрунтованості та нерозумності понесених позивачем судових витрат. Більше того, в матеріалах справи містяться докази належного направлення на адресу відповідача заяви про стягнення витрат на правничу допомогу із додатками.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.02.2021 оголошено перерву у розгляді справи №922/3251/20 до 11.03.2021.

Від апелянта надійшло додаткове правове обґрунтування до апеляційної скарги (вх.№2892 від 09.03.2021). Зокрема апелянт зазначає, що за договором про відступлення права вимоги №ВПВ-26/06/20-Ст від 26.06.2020 до ТОВ «КУА «Фінекс-Капітал» у повному обсязі перейшли виключно права вимоги в наступному обсязі: право вимоги погашення заборгованості за кредитним договором на дату укладення договору в розмірі 9238656,49 грн. (заборгованість за кредитом та за нарахованими процентами).

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 11.03.2021 представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив задовольнити її в повному обсязі; представник позивача заперечив проти вимог скарги, просив відмовити в її задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу доводи сторін, заслухавши пояснення уповноважених представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.12.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Завод «Будінвест» (далі за текстом - позичальник, відповідач по справі) та Акціонерним товариством «Акціонерний банк «Радабанк» (далі за текстом - кредитор, первісний кредитор) було укладено кредитний договір № 23019/ЮКР/0 (далі за текстом - кредитний договір), у відповідності до якого кредитор, за наявності вільних грошових коштів, зобов`язується на умовах цього договору надати позичальнику кредит у вигляді відновлювальної відкличної кредитної лінії з лімітом кредитування у сумі 8400000,00 грн, зі зменшенням ліміту кредитування згідно з пунктом 1.2 цього кредитного договору, зі сплатою процентів у розмірі 22% річних в порядку, визначеному даним Договором.

Згідно пунктом 3.1 кредитного договору, видача кредиту здійснюється шляхом перерахування всієї суми кредиту або його окремої частини на поточний рахунок Позичальника.

Відповідно до п. 6.2 кредитного договору, позичальник зобов`язується сплачувати кредитору окремо від встановленої процентної ставки за користування кредитом штрафні санкції, передбачені розділом 9 даного договору, за невиконання та/або неналежне виконання зобов`язань за цим договором.

Відповідно до ч. 3 п. 6.9 договору, позичальник зобов`язується здійснювати переведення активів, в тому числі шляхом створення (вступу до існуючих), збільшення статутних капіталів (фондів) підприємств, установ та організацій, їх об`єднань лише після отримання письмової згоди кредитора.

Відповідно до частини 2 пункту 9.2. кредитного договору за невиконання та/або неналежне виконання позичальником обов`язків, передбачених будь-яким з пунктів 6.3., 6.6.-6.9., 6.11. договору, позичальник зобов`язується сплатити на користь та на вимогу кредитора штраф в розмірі 5% від суми кредиту, вказаної в п.1.1. договору за кожен факт порушення.

За пунктом 12.4 договору, цей договір набирає чинності з дати його укладання та діє до остаточного виконання сторонами зобов`язань відповідно до умов цього договору.

На виконання умов договору, первісний кредитор перерахував відповідачу на поточний рахунок грошові кошти в сумі 8326130,12 грн, що підтверджується меморіальним ордером № 38949 від 06.12.2019 (т.1, а.с.19).

Відповідно до пункту 12.3 кредитного договору кредитор має право у будь-який час відступити свої права та обов`язки за цим договором третій особі, при цьому підписанням цього договору Позичальник надає згоду на таке відступлення та додаткове погодження угоди про відступлення Позичальником не потрібне.

26.06.2020 між Акціонерним товариством «Радабанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ФІНЕКС-КАПІТАЛ», що діє від власного імені, в інтересах та за рахунок активів Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «СТАКСЕЛЬ» (далі за текстом - позивач) укладено договір про відступлення права вимоги № ВПВ-26/06/20-Ст (далі за текстом - договір).

Згідно пунктом 1.1 договору первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор зобов`язаний сплатити на користь первісного кредитора ціну договору (вартість відступлених прав) та прийняти в повному обсязі належні первісному кредитору права вимоги до Боржника, Іпотекодавця (Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «Будінвест»), та Поручителя - громадянка України ОСОБА_1 за кредитним договором № 23019/ЮКР/0 від 06 грудня 2019 року, їх спадкоємців, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржника, іпотекодавця та поручителя або які зобов`язані виконати їх обов`язки за кредитним договором та договорами забезпечення, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, щодо належного виконання боржником, іпотекодавцем та поручителем зобов`язань за кредитним договором та договорами забезпечення, сплати заборгованості та/або процентів та/або комісій та/або пені та/або штрафів та/або неустойки, в тому числі право нарахування яких виникло у первісного кредитора до укладання цього Договору, передачі предметів забезпечення (іпотеки) в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором та Договорами забезпечення, в тому числі права сторони/учасника в будь-яких судових та виконавчих провадженнях, а також права процесуального правонаступництва по всіх судових справах та провадженнях, що існують або можуть виникнути в майбутньому.

Пунктом 3.1 визначено, що за відступлення права вимоги, в обсязі встановленому пунктом 1.3 цього договору, новий кредитор сплачує первісному кредитору ціну договору (вартості відступлених прав) за домовленістю сторін у розмірі 9238656,49 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, новим кредитором було сплачено первісному кредитору ціну договору в порядку п. 3.1 договору у розмірі 9238656,49 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1 від 26.06.2020.

Додатком №1, який є невід`ємною частиною договору, слугує перелік документів, що підтверджують наявність у перістого кредитора прав вимоги, а також інші документи, що передаються новому кредитору. 26 червня 2020 року актом приймання-передачі прав вимоги, первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв право вимоги, в тому числі за кредитним договором № 23019/ЮКР/0 від 06 грудня 2019 року.

Відповідно до пункту 1.4. договору за взаємною домовленістю сторони встановили, що права вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення, розповсюджується в повному обсязі включаючи: право нового кредитора нараховувати та вимагати сплати процентів, комісії, неустойки, штрафів, пені за весь час прострочення Боржником та/або Іпотекодавцем та/або Поручителем своїх зобов`язань відповідно до умов Кредитного договору та договорів забезпечення, за весь час дії Кредитного договору та Договорів забезпечення, в тому числі і до моменту укладання цього Договору.

Підписанням цього договору первісний кредитор повідомляє та запевняє нового кредитора, що за весь час дії кредитного договору та договорів забезпечення боржником та/або іпотекодавцем та/або поручителем не сплачувались комісії, пеня та/або штрафи, передбачені Кредитним договором та договорами забезпечення, а первісним кредитором не нараховувалось та не надавались боржнику та/або іпотекодавцю та /або поручителю вимога(и) щодо сплати боржником та/або іпотекодавцем та/або поручителем комісії, пені та/або штрафів, передбачених кредитним договором та договором забезпечення.

26.06.2020 позивач набув права вимоги погашення заборгованості за кредитним договором, права нарахування процентів за користування кредитними коштами, права нарахування комісії, неустойки, штрафу та пені за весь час прострочення відповідачем виконання зобов`язань за Кредитним договором.

Листом від 16.07.2020 позивач повідомив відповідача про укладення вищезазначеного договору та заміну кредитора у зобов`язанні, а також платіжні реквізити для оплати за кредитним договором.

В свою чергу, як стверджує позивач, останньому стало відомо, що відповідачем 30.07.2020 було здійснено відчуження належної йому на праві власності нежитлової будівлі літ «А-1», загальною площею 143,7 кв.м., розташованої за адресою: м. Харків, вул.. Стуса Василя (Механізаторська), буд. 43в-42а, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 30.07.2020 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гаврилової С.А., за реєстровим № 1023. Вказана будівля відчужена ТОВ «Медея-М».

На підтвердження вищезазначених обставин позивачем було надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.08.2020 №220237129, виданою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ушивець О.Ю.

Таким чином, як стверджує позивач, відповідач порушив ч. 3 п. 6.9 кредитного договору та здійснив відчуження належного йому на праві власності майна без отримання у кредитора попередньої письмової згоди.

Враховуючи вищенаведене, на підставі ч. 2 п. 9.2 договору, позивачем було нараховано відповідачу штраф у розмірі 5% від суми кредиту, який в даному випадку складає 420000,00 грн.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що позивачем неправомірно ототожнюються поняття купівлі-продажу та переведення активів. Крім того відповідач вказує на те, що останнім було повідомлено первісного кредитора про укладення договору купівлі-продажу. Також відповідач зазначає, що позивачем не доведено понесення останнім збитків, у зв`язку з неотриманням згоди на відчуження відповідачем майна, у зв`язку з чим просить суд відмовити в задоволенні позову чи зменшити суму штрафу до 100 гривень.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки здійснення відчуження майна відповідачем без попередньої згоди кредитодавця, в даному випадку позивача, суперечить умовам кредитного договору; позивачем правомірно нараховано відповідачу штраф за порушення умов кредитного договору в розмірі 420000,00 грн. Суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій, оскільки останнім належними та допустимими доказами не обґрунтовано винятковість обставин, відповідно до яких суд має зменшити розмір штрафних санкцій. В даному випадку, розмір витрат на послуги адвоката позивачем є підтвердженим наявними у матеріалах справи доказами, відповідачем в свою чергу не було надано клопотання про зменшення витрат на послуги адвоката, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про доведеність позивачем витрат у розмірі 25500,00 грн.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Частиною першою статті 525 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як вже було зазначено вище, позовні вимоги ґрунтуються на підставі п.9.2., ч.3 п.6.9. кредитного договору.

Зокрема, відповідно до ч.3 п.6.9 договору, позичальник зобов`язується здійснювати переведення активів, в тому числі шляхом створення (вступу до існуючих), збільшення статутних капіталів (фондів) підприємств, установ та організацій, їх об`єднань лише після отримання письмової згоди кредитора.

На думку позивача, відповідач здійснив відчуження належного йому на праві власності майна шляхом укладення договору-купівлі нерухомості без отримання у кредитора попередньої письмової згоди.

При цьому, суд зауважує, що вчинення відповідачем договору купівлі-продажу нерухомості сторонами спору не заперечується, а отже в силу приписів ч.1 ст.75 ГПК України не підлягає доказуванню.

За твердженням відповідача, позивач помилково ототожнює поняття «переведення активів» та «укладання договору купівлі-продажу».

Таким чином, колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що сторони по різному тлумачать умови ч.3 п.6.9. договору, зокрема дослідженню підлягає питання, чи підпадає під поняття «переведення активів» - укладення договору купівлі-продажу нерухомості відповідачем.

Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц вказав, що у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

З огляду на викладене, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

З огляду на те, що метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов`язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину. Вказану правову позицію висловлено Касаційним господарським судом у складі Верховного суду у постанові від 14.02.2018 по справі № 925/106/17.

При цьому, підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з`ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тлумачення не може створювати, а лише роз`яснює наявні умови угоди. Вказану правову позицію висловлено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 16.04.2019 по справі № 916/1171/18.

Якщо правила встановленні ст. 213 ЦК України не дозволяють визначити зміст відповідної умови договору потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem.

Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem) - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).

Здійснюючи тлумачення ч.3 п.6.9. договору колегія суддів зазначає про наступне.

Відповідно до п. 4 ст. 62 Господарського кодексу України підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Майном відповідно до п. 1 ст. 139 ГК України визнається сукупність речей та інших цінностей (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне вираження, виробляються чи використовуються у діяльності суб`єктів господарювання та відображаються в їх балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна цих суб`єктів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерським обліком є процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.

Ч.1 ст.3 ГК України визначено, що під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»», п. 3 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності» активами визнаються ресурси, контрольовані підприємством в результаті минулих подій, використання яких, як очікується, призведе до отримання економічних вигод у майбутньому.

Аналіз вимог національного законодавства та складових активу балансу, представлених в затвердженій формі №1 «Баланс», дає підстави стверджувати, що поняття «актив(и)» та «майно» не є тотожними.

Таким чином, колегія суддів констатує про наявність проблеми трактування понять «активи» та «майно». Згідно проаналізованого законодавства, відповідні терміни мають диференціацію та суттєву відмінність, що виключає однозначне ототожнення цих понять.

У зв`язку з цим наявність терміну «актив» у договорі повинно здійснюватися у системному тлумаченні положень договору.

По-перше, колегія суддів звертає увагу на те, що термін «актив» вживається разом зі словом «переведення», що в свою чергу не може однозначно свідчити про відчуження, вибуття нерухомого майна з прав власності.

По-друге, ч.3 п.6.9. договору містить уточнення, яким сторони додатково розтлумачили термін «переведення активів», а саме вказавши, що переведення активів може бути здійснено, в тому числі, «шляхом створення (вступу до існуючих), збільшення статутних капіталів (фондів) підприємств, установ та організацій».

Тобто, системне тлумачення ч.3 п.6.9. договору дає підстави зробити висновок, що вказаний пункт акцентує увагу саме на здійсненні позичальником дій, пов`язаних із зменшенням власного статутного капіталу, або збільшенням статутного капіталу інших підприємств шляхом створення чи вступу до існуючих підприємств.

По-третє, враховуючи принцип «contra proferentem», саме позивач несе ризики, які пов`язані із неясністю п.6.9. договору, адже вказана умова захищає права саме позивача, а отже включена у договір під його впливом.

Таким чином, дослідженням ч.3 п.6.9. договору встановлено, що він не містить застережень щодо неможливості здійснення відповідачем цивільних правочинів, у зв`язку з чим відповідач не був зобов`язаний письмово повідомляти кредитора про вчинення ним договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Крім того, позивачем не надано суду доказів того, що договір купівлі-продажу нерухомості, вчинений відповідачем, негативно вплинув на фінансовий стан позичальника або істотно збільшив ризик неповернення кредиту.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що умовами кредитного договору не встановлена договірна санкція за вчинення цивільного правочину без попередньої згоди кредитора. Отже, господарський суд першої інстанції дійшов помилково висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для застосування у даній справі ч.3 п.6.9. договору, іншим доводам сторін (щодо наявності вини, зменшення штрафних санкцій, обгрунтованості стягнення правової допомоги тощо) - оцінка не надається

З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції у даній справі обставини та докази на їх підтвердження, перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та відповідність рішення нормам процесуального права, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 1 статті 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про задоволення апеляційних вимог, скасування рішення суду з прийняттям нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, п.2 ст.275, п.п.1,2,4 ч.1 ст. 277, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «Будінвест» задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 09.12.2020 у справі №922/3251/20 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16.03.2021.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя Н.М. Дучал

Суддя О.І. Склярук