РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2021Справа № 910/19701/20
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу в порядку загального позовного провадження

за позовом Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» (04075, місто Київ, ВУЛИЦЯ МАКСИМЕНКА ФЕДОРА , будинок 28)
до проНаціонального інституту раку (03022, місто Київ, ВУЛИЦЯ ЛОМОНОСОВА, будинок 33/43) стягнення заборгованості у розмірі 1 385 590 грн. 33 коп.
Представники:

від Позивача: Вага Ю.В. (представник на підставі ордеру);

від Відповідача: Романчук Д.М. (представник на підставі ордеру);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Публічне акціонерне товариство «Державна акціонерна компанія «Ліки України» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного інституту раку (надалі також - «Відповідач») про стягнення заборгованості у розмірі 1 385 590 грн. 33 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем його зобов`язань за Договором про закупівлю товарів за державні кошти №139 від 08.04.2020 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.2020 року відкрито провадження у справі №910/19701/20; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 20.01.2021 року.

15.01.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

20.01.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог.

20.01.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява про витребування документів.

У підготовче засідання 20.01.2021 року з`явились представники позивача та відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання Позивача про витребування доказів, надано Позивачу строк до 5 днів з 20.01.2021 року для надання відповіді на відзив, надано Відповідачу строк до 5 днів з дня отримання відповіді на відзив для надання заперечень, продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів, відкладено підготовче судове засідання на 17.02.2021 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2021 року заяву Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Ліки України" про збільшення розміру позовних вимог від 20.01.2021 року по справі №910/19701/20 залишено без руху. Надано Позивачу строк для усунення недоліків, що не перевищує п`ять днів з дня вручення ухвали про залишення заяви без руху шляхом подання до суду доказів сплати судового збору у встановлених Законом України "Про судовий збір" порядку та у розмірі 60 грн. 18 коп. в оригіналі .

28.01.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла відповідь на відзив.

28.01.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява про усунення недоліків.

02.02.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшли заперечення.

08.02.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів.

У підготовче засідання 17.02.2021 року представники позивача та відповідача не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.02.2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, прийнято до розгляду заяву Позивача про збільшення розміру позовних вимог, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.03.2021 року.

24.02.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшли заперечення на заяву про уточнення позовних вимог.

В судовому засіданні 03 березня 2021 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи первісного позову, просив суд його задовольнити у повному обсязі. Представник Відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 03 березня 2021 року, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

08.04.2020 року між Національним інститутом раку (Покупець) та Публічним акціонерним товариством «Державна акціонерна компанія «Ліки України» (Постачальник) було укладено Договір про закупівлю товарів за державні кошти №139, відповідно до умов якого Продавець зобов`язався у 2020 році поставити Покупцеві товари, зазначені в специфікації, що додається до Договору і є його невід`ємною частиною, а Покупець - прийняти і оплатити такі товари. (а.с.7-10)

Найменування товару - код ДК 021:2015:33600000-6 Фармацевтична продукція 20 найменувань. (п.1.2 Договору)

Ціна цього Договору становить цифрами: 2 996 917 гривень 65 копійок, в тому числі ПДВ 7% -196 060 гривень 03 копійки.. (п.3.1 Договору)

Згідно з п.4.1 Договору розрахунки проводяться шляхом: оплати Покупцем після пред`явлення Продавцем видаткової накладної (оформленої належним чином: підпис, печатка) на оплату товару.

Відповідно до п.4.3 Договору розрахунки за поставлений товар здійснюються на підставі ст.ст.48, 49 Бюджетного кодексу України за фактом поставки товару, у разі наявності та в межах відповідних бюджетних асигнувань, на умовах від термінування платежу до 120 календарних днів. У випадку затримки бюджетного фінансування Покупець зобов`язується сплатити вартість поставленого товару, впродовж 7-ми банківських днів з дати отримання бюджетних коштів на ці цілі.

Термін поставки товару - до 15.12.2020p. відповідно до замовлення/заявки Покупця. (п.5.1 Договору)

У п.5.4 Договору зазначено, що товар вважається поставленим Покупцю, до якого переходить право власності на цей товар, за умови, якщо товар поставлено у місце поставки, зазначене у пункті 5.3. даного договору, з наступними документами: видаткова накладна та документи, що підтверджують якість товарів згідно п.2.1 даного договору.

Договір набирає чинності з моменту його підписання обома Сторонами і діє до 31.12.2020 р., а в частині гарантійних та фінансових зобов`язань - до повного виконання. (п.10.1 Договору)

Специфікацією до Договору про закупівлю товарів за державні кошти №139 від 08.04.2020 року Сторони узгодили найменування, торгову назву, одиниці, кількість, ціну, загальну вартість 2800857 грн. 62 коп. (а.с.11-13)

Додатковою угодою №1 від 14.04.2020 року до Договору про закупівлю товарів за державні кошти №139 від 08.04.2020 року Сторони виклали п.4.3 договору в наступній редакції: «розрахунки за поставлений товар здійснюються на підставі ст.ст.48, 49 Бюджетного кодексу України за фактом поставки товару, у разі наявності та в межах відповідних бюджетних асигнувань, на умовах від термінування платежу до 15 календарних днів. У випадку затримки бюджетного фінансування Покупець зобов`язується сплатити вартість поставленого товару, впродовж 7-ми банківських днів з дати отримання бюджетних коштів на ці цілі.» (а.с.14)

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору про закупівлю товарів за державні кошти №139 від 08.04.2020 року Позивач поставив товар, а Відповідач в свою чергу прийняв вказаний товар, що підтверджується видатковими накладними №64 від 17.04.2020 року на суму 606 675 грн. 00 коп., №98 від 19.05.2020 року на суму 461 539 грн. 00 коп., а загалом на суму в розмірі 1 068 214 грн. 00 коп., товарно - транспортними накладними. (а.с.15-18)

01.12.2020 року Позивач надіслав на адресу Відповідача вимогу б/н про сплату заборгованості за договором, що підтверджується роздруківкою з офіційного веб-сайту Укрпошти. (а.с.19-21)

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач, з урахуванням Заяви про збільшення розміру позовних вимог від 20.01.2021 року, яка прийнята Судом до розгляду, зазначає, що Відповідач здійснив оплату за отриманий товар з простроченням строку. Таким чином, в результаті неналежного виконання Відповідачем умов договору, Позивач просить суд закрити провадження в частині стягнення заборгованості у розмірі 1068214 грн. 00 коп., стягнути з Національного інституту раку 3% річних у розмірі 19 650 грн. 72 коп., інфляційні у розмірі 34 693 грн. 52 коп., пеню у розмірі 192 278 грн. 50 коп. та штраф у розмірі 74 774 грн. 98 коп.

Заперечуючи проти позову, Відповідач зазначає, що додаткова угода №1 від 14.04.2020 року до Договору про закупівлю товарів за державні кошти №139 від 08.04.2020 року є нікчемною, оскільки суперечить ч.ч.4,5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі». Крім того, з моменту отримання бюджетного фінансування заборгованість за договором була сплачена, а тому відсутнє прострочення Відповідача.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що провадження у справі в частині стягнення суми основної заборгованості в розмірі 1 018 214 грн. 00 коп. підлягає закриттю, інші позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору про закупівлю товарів за державні кошти №139 від 08.04.2020 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно з приписами ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з приписами ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору про закупівлю товарів за державні кошти №139 від 08.04.2020 року Позивач поставив товар, а Відповідач в свою чергу прийняв вказаний товар, що підтверджується видатковими накладними №64 від 17.04.2020 року на суму 606 675 грн. 00 коп., №98 від 19.05.2020 року на суму 461 539 грн. 00 коп., а загалом на суму в розмірі 1 068 214 грн. 00 коп., товарно - транспортними накладними, які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку. (а.с.15-18)

Згідно з п.4.1 Договору розрахунки проводяться шляхом: оплати Покупцем після пред`явлення Продавцем видаткової накладної (оформленої належним чином: підпис, печатка) на оплату товару.

Відповідно до п.4.3 Договору розрахунки за поставлений товар здійснюються на підставі ст.ст.48, 49 Бюджетного кодексу України за фактом поставки товару, у разі наявності та в межах відповідних бюджетних асигнувань, на умовах від термінування платежу до 120 календарних днів. У випадку затримки бюджетного фінансування Покупець зобов`язується сплатити вартість поставленого товару, впродовж 7-ми банківських днів з дати отримання бюджетних коштів на ці цілі.

У п.5.4 Договору зазначено, що товар вважається поставленим Покупцю, до якого переходить право власності на цей товар, за умови, якщо товар поставлено у місце поставки, зазначене у пункті 5.3. даного договору, з наступними документами: видаткова накладна та документи, що підтверджують якість товарів згідно п.2.1 даного договору.

Додатковою угодою №1 від 14.04.2020 року до Договору про закупівлю товарів за державні кошти №139 від 08.04.2020 року Сторони виклали п.4.3 договору в наступній редакції: «розрахунки за поставлений товар здійснюються на підставі ст.ст.48, 49 Бюджетного кодексу України за фактом поставки товару, у разі наявності та в межах відповідних бюджетних асигнувань, на умовах від термінування платежу до 15 календарних днів. У випадку затримки бюджетного фінансування Покупець зобов`язується сплатити вартість поставленого товару, впродовж 7-ми банківських днів з дати отримання бюджетних коштів на ці цілі.» (а.с.14)

Заперечуючи проти позову, Відповідач зазначає, що додаткова угода №1 від 14.04.2020 року до Договору про закупівлю товарів за державні кошти №139 від 08.04.2020 року є нікчемною, оскільки суперечить ч.ч.4,5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

Суд зазначає, що Договір про закупівлю товарів за державні кошти №139 від 08.04.2020 року укладено між сторонами за результатами проведеної процедури закупівлі, що підтверджується відповідною інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті Prozorro. (а.с.45-51)

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади встановлені Законом України «Про публічні закупівлі».

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю - договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари.

Договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим законом (ч. 1 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції на момент укладення договору).

Згідно з ч.ч.4, 5 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури.

Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:

1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;

2) зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі;

3) покращення якості предмета закупівлі за умови, що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі;

4) продовження строку дії договору та виконання зобов`язань щодо передання товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі;

5) узгодженої зміни ціни в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг);

6) зміни ціни у зв`язку із зміною ставок податків і зборів пропорційно до змін таких ставок;

7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, регульованих цін (тарифів) і нормативів, які застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни;

8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини п`ятої цієї статті.

Дія договору про закупівлю може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції на момент укладення договору) договір про закупівлю є нікчемним у разі:

його укладення з порушенням вимог частини четвертої статті 36 цього Закону;

його укладення в період оскарження процедури закупівлі відповідно до статті 18 цього Закону;

його укладення з порушенням строків, передбачених частиною другою статті 32 та абзацом восьмим частини третьої статті 35 цього Закону, крім випадків зупинення перебігу строків у зв`язку з розглядом скарги органом оскарження відповідно до статті 18 цього Закону.

Суд звертає увагу, що підставою нікчемності правочину за результатами закупівлі є невідповідність умов договору змісту тендерної пропозиції переможця процедури закупівлі. Тільки порушення цього припису тягне за собою нікчемність правочину, недійсність якого не слід визнавати у суді.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з вимогами ч. ч. 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Істотні умови договору визначені Господарським кодексом України. Так, статтею 180 цього кодексу встановлено, що при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.11.2020 року по справі №913/416/18.

Суд зазначає, що істотні умови Договору про закупівлю товарів за державні кошти №139 від 08.04.2020 року, а саме умови про предмет, ціну та строк дії договору, підписаному за результатами процедури закупівлі, є ідентичними та незмінними, що були визначені у тендерній пропозиції. (а.с.52). В той же час, Суд звертає увагу, що Додатковою угодою №1 від 14.04.2020 року до Договору про закупівлю товарів за державні кошти №139 від 08.04.2020 року Сторони внесли зміни щодо строку здійснення оплати Покупцем за отриманий товар, що не є істотною умовою договору, а тому норми ч.4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» не підлягають застосуванню у даному випадку.

За змістом ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За таких підстав, Суд не приймає до уваги заперечення Відповідача щодо порушення сторонами при укладенні додаткової угоди до Договору норм ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі», а тому в силу приписів вказаного Закону його не можна віднести до нікчемного правочину у розумінні ч.2 ст. 215 ЦК України.

Таким чином, заборгованість Національного інституту раку перед Публічним акціонерним товариством «Державна акціонерна компанія «Ліки України» за Договором про закупівлю товарів за державні кошти №139 від 08.04.2020 року становить 1 068 214 грн. 00 коп.

В той же час, Судом встановлено, що до відкриття провадження у справі №910/19701/20 Господарським судом міста Києва 18.12.2020 року Національним інститутом раку було сплачено 16.12.2020 року на рахунок Позивача грошові кошти у розмірі 50 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням №1245 від 14.12.2020 року (а.с.36), а також після відкриття провадження у справі №910/19701/20 Відповідачем було здійснено перерахування Позивачу грошових коштів у загальному розмірі 1 018 214 грн. 00 коп., що підтверджується платіжними дорученнями №1371 від 28.12.2020 року на суму 556 675 грн. 00 коп., №1380 від 28.12.2020 року на суму 461 539 грн. 00 коп. (оплачено 29.12.2020 року) (а.с. 37-38).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

Згідно зі ст. 191 Господарського процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Як вбачається з матеріалів справи, у заяві про уточнення позовних вимог від 20.01.2021 року, яка розцінена Судом як заява про збільшення розміру позовних вимог та прийнята Судом до розгляду, Позивач відмовився від позову в частині стягнення заборгованості у розмірі 1 068 214 грн. 00 коп., оскільки вказана сума боргу була погашена Відповідачем після звернення до суду з вказаним позовом.

Заява Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» про відмову від позову підписана адвокатом Вагою Ю.В., який діє на підставі ордеру від 19.01.2021 року без обмеження повноважень.

Враховуючи вищевикладене, Суд не вбачає підстав для відмови у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» про відмову від позову в частині стягнення заборгованості у розмірі 1 068 214 грн. 00 коп., так як ця відмова не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, а отже відмова приймається судом.

За таких підстав, підлягає закриттю провадження у справі №910/19701/20 за позовом Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» в частині стягнення з Національного інституту раку заборгованості у розмірі 1 068 214 грн. 00 коп.

При зверненні до суду з урахуванням Заяви про збільшення розміру позовних вимог від 20.01.2021 року, яка прийнята Судом до розгляду, Позивач просив стягнути з Відповідача на його користь 3% річних за загальний період прострочки з 05.05.2020 р. по 28.12.2020 р. у розмірі 19 650 грн. 72 коп. та інфляційні за загальний період прострочки травень 2020 року - грудень 2020 року у розмірі 34 693 грн. 52 коп.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013 року).

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки Відповідачем сплати за отриманий товар за загальний період прострочки з 05.05.2020 р. по 28.12.2020 р. у розмірі 19 650 грн. 72 коп. вважає, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню у повному обсязі.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013 року)

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України.

Відповідно до ст. 3 вищевказаного Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з Листом Державного комітету статистики України №11/1-5/73 від 13.02.2009р. також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов`язань.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997р., відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Таким чином, інфляційні мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату №265 від 27.07.2007р. «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін», відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов`язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов`язання, за період з моменту виникнення обов`язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов`язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справі № 924/312/18 від 13.02.2019 р., у справі № 910/5625/18 від 24.04.2019 р., у справі №910/21564/16 від 10.07.2019 р.

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання боржником його грошового зобов`язання в зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, за загальний період прострочки травень 2020 року - грудень 2020 року у розмірі 34 693 грн. 52 коп. вважає, що ця частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню у зв`язку з невірним розрахунком Позивача, оскільки нарахування інфляційних на суму 556675 грн. 00 коп. відбулось за період, що становить менше місяця. Таким чином, з Відповідача на користь Позивача підлягають стягненню інфляційні за загальний період прострочки травень 2020 року - грудень 2020 року у розмірі 29 683 грн. 44 коп.

Крім того, Позивач з урахуванням Заяви про збільшення розміру позовних вимог від 20.01.2021 року, яка прийнята Судом до розгляду, також просив стягнути з Відповідача на його користь пеню за загальний період прострочки з 05.05.2020 р. по 30.11.2020 р. у розмірі 192 278 грн. 50 коп. та 7% штрафу у розмірі 74 774 грн. 98 коп.

Статтею 611 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Крім зазначених у частині другій цієї статті господарських санкцій, до суб`єктів господарювання за порушення ними правил здійснення господарської діяльності застосовуються адміністративно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин, а адміністративно-господарські санкції - уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22.11.96 р. № 543-96-ВР (з змінами), платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного Банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Положення частини шостої статті 231 ГК України регулюють виключно правовідносини сторін щодо їх відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, передбачаючи їх встановлення у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. На відміну від, наприклад, частини другої статті 231 ГК України, у частині шостій цієї статті не вказано про застосування штрафної санкції у певному розмірі, а йдеться про спосіб її визначення.

Разом з тим за частиною другою статті 343 ГК України, як спеціальною нормою, яка регулює відповідальність за порушення строків розрахунків, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно зі статтею 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. (стаття 547 Цивільного кодексу України)

Таким чином, відповідно до вищезазначених норм чинного законодавства України, для застосування пені за порушення грошового зобов`язання договором мають бути визначені випадки, розмір та порядок їх застосування.

Проте, Суд зазначає, що у Договорі про закупівлю товарів за державні кошти №139 від 08.04.2020 року Сторони не визначили випадки, розмір та порядок застосування відповідальності Покупця у вигляді сплати пені та штрафу за порушення грошового зобов`язання, а частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України передбачено обмеження нарахування пені за весь час користування чужими грошовими коштами обліковою ставкою НБУ, якщо вона передбачена умовами укладеного між сторонами договору.

При зверненні до суду з позовом Позивач посилався на абзац 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Виходячи із положень зазначеної норми, застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафної санкції у вигляді пені, передбаченого абзацом 3 частини 2 статті 231 ГК України, можливо при сукупності відповідних умов, а саме: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, якщо допущено прострочення виконання не грошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір пені.

При цьому, штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовуються за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій (п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Проте, в даному випадку Національним інститутом раку допущено прострочення виконання грошового зобов`язання за Договором про закупівлю товарів за державні кошти №139 від 08.04.2020 року у вигляді прострочення здійснення оплати отриманого товару, що виключає застосування абзацу 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України.

За таких підстав, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» в частині стягнення з Національного інституту раку пені за загальний період прострочки з 05.05.2020 р. по 30.11.2020 р. у розмірі 192 278 грн. 50 коп. та 7% штрафу у розмірі 74 774 грн. 98 коп. задоволенню не підлягають.

Таким чином, з Національного інституту раку на користь Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» підлягає стягненню 3% річних у розмірі 19 650 грн. 72 коп., інфляційні у розмірі 29 683 грн. 44 коп.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в частині закриття провадження у справі - на Відповідача.

Позивачем у Заяві про збільшення розміру позовних вимог від 20.01.2021 року також заявлено про стягнення з Національного інституту раку витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру». Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Разом із тим, згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За приписами статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що позов позивача не підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України „Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, п. 269). (Аналогічна правова позиція викладена у постанові вищого господарського суду України від 22.11.2017 року у справі № 914/434/17).

Суд зазначає, що у розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Разом із тим, у частині 5 наведеної норми Господарського процесуального кодексу України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У постанові Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №904/66/18 зазначено, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України.

Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.12.2020 року між Адвокатським об`єднанням «Стоїк» (Виконавець) та Публічним акціонерним товариством «Державна акціонерна компанія «Ліки України» (Довіритель) було укладено Договір про надання правової допомоги №07/12/139, за змістом якого Довіритель доручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання про надання юридичних (адвокатських) послуг в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором. За цим договором Довіритель доручає Виконавцеві надати адвокатські послуги з приводу підготовки та подачі до Господарського суду м. Києва позову про стягнення з Національного інституту раку заборгованості за поставлені товари за Договором про закупівлю товарів за державні кошти №139 від 08.04.2020p. з врахуванням втрат від інфляції, річних, штрафних санкцій, збитків та всіх можливих інших грошових коштів, належних до стягнення з зазначеного боржника. (а.с.63-64)

За змістом ч.ч.1, 2 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Зазначене положення забезпечує дотримання принципу змагальності, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених ГПК України, та крім того, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення по справі) здійснювати розподіл судових витрат.

Частиною 8 ст. 129 ГПК України встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Отже, з виходячи з наведених вище положень законодавства, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу, має бути поданий сторонами разом із першою заявою по суті спору. Вказана норма є імперативною та передбачає конкретний порядок подання відповідних доказів.

Відповідно до ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з матеріалів справи, першою заявою по суті спору, поданою Позивачем, є позовна заява, яка надійшла до суду 14.12.2020 року. Проте, у вказаній позовній заяві відсутній попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які передбачав понести Позивач під час розгляду справи № 910/19701/20. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат був наведений Позивачем лише у заяві про уточнення позовних вимог від 20.01.2021 року, яка не є першою заявою по суті спору.

Крім того, Суд зазначає, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат Позивачем було подано платіжне доручення №58 від 28.12.2020 р. на суму 12000 грн. 00 коп., Акт про надані послуги б/н від 31.12.2020 р. на суму 12000 грн., довідка про розрахунок часу, витраченого по судовій справі. (а.с.64-65)

Судом встановлено, що Вага Юлія Вікторівна є адвокатом в розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що підтверджується свідоцтвом про зайняття адвокатською діяльністю КС №6166/10.

Як вбачається з Акту про надані послуги б/н від 31.12.2020 р., Виконавцем були надані послуги: зібрано та проаналізовано документи, пов`язані із поставками товарів Довірителем на користь Національного інституту раку за Договором про закупівлю товарів за державні кошти №l39 від 08.04.2020p., проведено розрахунок боргу, втрат від інфляції, 3% річних, штрафу, пені, підготовлено позов про стягнення боргу із Національного інституту раку, підготовлено опис вкладення в цінний лист, конверти, проведено розсилку копії позову на Національний інститут раку та надіслано позов до суду через Укрпошту.

Проте, Судом встановлено, що позовна заява Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» до Національного інституту раку про стягнення заборгованості у розмірі 1 385 590 грн. 33 коп. була подана на адресу суду адвокатом Васильєвим В.А., який діє на підставі ордеру КС №739493 від 10.12.2020 р., виданого на підставі Договору про надання правової допомоги б/н від 30.10.2020 р., який в матеріалах справи відсутній. Крім того, адвокат Васильєв В.А. здійснює адвокатську діяльність індивідуально, що підтверджується відомостями з ордеру КС №739493 від 10.12.2020 р.

За таких підстав, Суд приходить до висновку, що надання правової допомоги з підготовки та подання позовної заяви Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» до Національного інституту раку про стягнення заборгованості у розмірі 1 385 590 грн. 33 коп. на адресу суду, здійснення розрахунку штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних здійснювалось саме адвокатом Васильєвим В.А. за Договором про надання правової допомоги б/н від 30.10.2020 р., а не Адвокатським об`єднанням «Стоїк» на підставі Договору про надання правової допомоги №07/12/139 від 07.12.2020 р., що також підтверджується поштовим конвертом, надісланим на адресу суду.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням того, що Позивачем у позовній заяві не було наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, а також те, що за Договором про надання правової допомоги №07/12/139 від 07.12.2020 р. Адвокатським об`єднанням «Стоїк» не надавалась правова допомога з підготовки та подання позовної заяви Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» до Національного інституту раку про стягнення заборгованості у розмірі 1 385 590 грн. 33 коп., приймаючи до уваги положення статті 13 ГПК України, за змістом якої судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, за якими учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом, і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, вимоги Позивача про стягнення з Національного інституту раку витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 грн. 00 коп. є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ

1. Закрити провадження у справі №910/19701/20 за позовом Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» до Національного інституту раку в частині стягнення заборгованості у розмірі 1 068 214 грн. 00 коп.

2. Позов Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» - задовольнити частково.

3. Стягнути з Національного інституту раку (03022, місто Київ, ВУЛИЦЯ ЛОМОНОСОВА, будинок 33/43, Ідентифікаційний код юридичної особи 02011976) на користь Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Ліки України» (04075, місто Київ, ВУЛИЦЯ МАКСИМЕНКА ФЕДОРА, будинок 28, Ідентифікаційний код юридичної особи 20078889) 3% річних у розмірі 19 650 (дев`ятнадцять тисяч шістсот п`ятдесят) грн. 72 (сімдесят дві) коп., інфляційні у розмірі 29 683 (двадцять дев`ять тисяч шістсот вісімдесят три) грн. 44 (сорок чотири) коп. та судовий збір у розмірі 16 763 (шістнадцять тисяч сімсот шістдесят три) грн. 22 (двадцять дві) коп.

4. В іншій частині позову - відмовити.

5. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

6. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 12 березня 2021 року.

Суддя О.В. Чинчин