УХВАЛА

11 березня 2021 року

м. Київ

Справа № 910/179/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бакуліна С. В. (доповідач), Губенко Н. М., Кролевець О. А.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Закритого акціонерного товариства "Українська будівельна компанія"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 12 січня 2021 року (головуючий - Чорногуз М. Г., судді: Мальченко А. О., Агрикова О. В.) та рішення Господарського суду міста Києва від 22 жовтня 2020 року (суддя Чинчин О. В.)

у справі №910/179/20

за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Червонозоряний 4-Г"

до Закритого акціонерного товариства "Українська будівельна компанія",

про стягнення 297516,77 грн,

ВСТАНОВИВ:

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Червонозоряний 4-Г" (далі - ОСББ "Червонозоряний 4-Г") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Закритого акціонерного товариства "Українська будівельна компанія" (далі - ЗАТ "Українська будівельна компанія") про стягнення заборгованості у розмірі 297516,77 грн.

Господарський суд міста Києва рішенням від 22 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12 січня 2021 року у справі №910/179/20, позовні вимоги задовольнив; стягнув з ЗАТ "Українська будівельна компанія" на користь ОСББ "Червонозоряний 4-Г" заборгованість у розмірі 297516,77 грн, судовий збір у розмірі 4462,76 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

21 січня 2021 року ЗАТ "Українська будівельна компанія" звернулось через Північний апеляційний господарський суд до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить постанову Північного апеляційного господарського суду від 12 січня 2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 22 жовтня 2020 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Перевіривши матеріали касаційної скарги ЗАТ "Українська будівельна компанія", Верховний Суд дійшов такого висновку.

Згідно із пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За приписами пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Частина сьома статті 12 ГПК України визначає, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2021 року встановлено у розмірі 2270,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі є стягнення грошових коштів у сумі 297516,77 грн. Отже, на момент звернення з касаційною скаргою ціна позову не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2021 року (1135000,00 грн).

Колегія суддів звертає увагу скаржника, що в силу зазначеної вище вимоги пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки відкриття касаційного провадження у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, залежать виключно від обставин конкретної справи та значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики.

ЗАТ "Українська будівельна компанія" у касаційній скарзі зазначає про наявність підстав для перегляду у касаційному порядку оскаржуваних судових рішень, що передбачені підпунктами "а", "в" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), а саме те, що ця справа:

- стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правильної правозастосовчої практики у спорах про стягнення заборгованості за платежами співвласників на користь ОСББ;

- становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для відповідача, як учасника справи, з огляду на скрутні обставини внаслідок поширення короновірусної інфекції COVID-19, що становить під загрозу виконання скаржником своїх обов`язків перед контрагентами, партнерами та фізичними особами.

Крім того, скаржник просить відступити від висновків викладених в постановах Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №910/12065/17 та від 17 липня 2018 року у справі №916/6356/16 щодо стягнення заборгованості по сплаті внесків.

Отже, зазначаючи про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, скаржник також посилається на підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України.

За оцінкою Суду посилання скаржника на випадки, зазначені у пунктах "а", "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, не свідчать про наявність належних обґрунтувань, за яких судові рішення у цій справі з ціною позову менше п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягають касаційному оскарженню, оскільки: по-перше, у поданій касаційній скарзі скаржник не доводить посиланням на кількісні та якісні показники різного підходу судів у застосуванні ними у подібних правовідносинах норм права, які, на його переконання, неправильно застосували суди попередніх інстанцій; по-друге, посилання на те, що ця справа має виняткове значення для відповідача, має загальний характер, позаяк будь-яким чином ніж посиланням на обставини справи та доводами про непогодження з ухваленими судовими рішеннями не обґрунтовані.

Таким чином у пункті 2 частини третьої статті 287 ГПК України унормовано, що касаційному оскарженню підлягають рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову до п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише коли скаржником буде доведено наявність передбаченого/передбачених у цій нормі випадку/випадків, що залежить виключно від обставин конкретної справи, значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та за умови належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності".

Використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», «малозначні справи» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

При цьому, незгода із рішенням суду попередньої інстанції не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального/процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача/відповідача є звичайним передбачуваним процесом.

Як визначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 травня 2010 року у справі "Пелевін проти України" (заява № 24402/02), право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг (пункт 27). Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу. Такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб" [рішення від 28 травня 1985 року у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства" (пункт 57)].

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява № 21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

За змістом статті 7 ГПК України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.

Відповідно до частини першої статті 46 цього Кодексу сторони користуються рівними процесуальними правами.

На підставі наведеного надання стороні будь-яких переваг, зважаючи на сферу її діяльності, правовий статус, предмет спірних відносин, призведе до порушення однієї з основних засад господарського судочинства - рівності учасників судового процесу перед законом і судом.

З огляду на відсутність належного обґрунтування обставин, передбачених підпунктами "а", "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ЗАТ "Українська будівельна компанія" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 12 січня 2021 року та рішення Господарського суду міста Києва від 22 жовтня 2020 року у справі №910/179/20 на підставі пункту 1 частини першої статті 293 ГПК України, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження Суд не розглядає клопотання про зупинення виконання рішення суду апеляційної інстанції у цій справі до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 12, 163, 234, 235, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Закритого акціонерного товариства "Українська будівельна компанія" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 12 січня 2021 року та рішення Господарського суду міста Києва від 22 жовтня 2020 року у справі №910/179/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий С. В. Бакуліна

Судді Н. М. Губенко

О. А. Кролевець