ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/4109/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жельне С.Ч.

при секретарі судового засідання Федоровій Т.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Командитного товариства "Желєв С.С. і компанія "Мелітопольський елеватор", Запорізька область, с. Новобогданівка
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Софія-Близнюки", Харківська область, с.Софіївка Перша
про стягнення коштів 540 001,67 грн.
за участю представників:

позивача:Безух А.М., адвокат;

відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Командитне товариство "Желєв С.С. і компанія "Мелітопольського елеватора" звернулось до Господарського суд Харківської області з позовом про стягнення з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Софія-Близнюки" 500201,64 грн. здійсненої передплати по Договору, збитків пов`язаних із наданням транспортних послуг у сумі 30 000,00 грн., неустойки у вигляді пені 9800,03 грн. Також, просить стягнути з відповідача судовий збір у сумі 8100,02 грн. та витрати за правову допомогу адвоката 4000,00 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що на виконання умов договору поставки №189-2020 від 02.10.2020 позивачем на рахунок відповідача була перерахована передплата за поставку товару у розмірі 500201,64 грн. та на виконання підпункту 2.3 пункту 2 Договору за власний рахунок було направлено на адресу відповідача вантажний автомобіль для відвантаження соняшника врожаю 2020 року. Відповідач відвантаження товару не здійснив, внаслідок чого позивачем були понесені збитки у сумі 30 000,00 грн. У зв`язку із невиконаня відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором поставки №189-2020 від 02.10.2020, останньому на підставі підпункту 5.3 Договору була нарахована пеня у сумі 9800,03 грн.

Ухвалою суду від 28.12.2020 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

15.01.2021 відповідач до суду надав відзив на позовну заяву (вх.№864), в якому просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись, при цьому на те, що позивачем не надано доказів, які підтверджують здійснення ним заходів вивезення товару зі складу продавця власними силами. Вказує, що додані до позовної заяви подорожні листи не можуть оцінюватись судом, як докази здійснення позивачем заходів для вивезення товару, оскільки вони є внутрішніми документами та складені працівниками позивача. Окрім цього, вважає, що позивачем не доведено обставин перебування осіб, які зазначені у подорожніх листах у трудових відносинах з позивачем, а також не надано документів, які підтверджують право власності або право користування позивача на вантажні автомобілі, визначені у подорожніх листах.Жодним із наданих документів не підтверджується понесення збитків у зв`язку із наданням транспортних послуг.

28.01.2021 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх.№2162), в якій наголошує на тому, що на виконання умов договору 08.10.2020 позивачем було направлено на адресу відповідача вантажний автомобіль для відвантаження соняшника врожаю 2020 року. Однак, відповідачем відвантаження товару з невідомих причин здійснено так і не було.Після закінчення встановленого Договором строку поставки (16.10.2020), відповідачем на адресу позивача було надіслано лист-повідомлення з графіком та гарантією відвантаження товару. Проте, після повторного направлення позивачем на адресу відповідача вантажного автомобіля на узгоджену дату останнім так і не було здійснено відвантаження товару.Вказує, що подорожні листи є належними доказми здійснення позивачем заходів для вивезення товару власними силами. Перебування водія та експедитора, зазначених у подорожніх листах у трудових відносинах з позивачем підтверджується відповідними наказами про прийняття на роботу. Транспортні засоби, які направлялись на адресу відповідача знаходяться в користуванні позивача за договором лізингу.

Протокольною ухвалою від 17.02.2021 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 10.03.2021 о 12.30.

17.02.2021 від позивача надійшло клопотання (вх.№3967), в якому позивач просить суд вирішити питання про розподіл судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Представник позивача у судовому засіданні по суті 10.03.2021 усно зазначив, що підтримує заявлені позовні вимоги, наполягає на їх задоволенні судом.

Відповідач в судове засідання 10.03.2021, не з`явився , про дату час та місце розгляду справи був повідомлений налженим чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення №004300 про отримання 22.02.2021 ухвали суду від 17.02.2021 року.

Згідно зі статті 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Статтею 114 ГПК України визначено, що суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Суд вважає за доцільне зазначити, що учасникам справи надано достатньо часу для підготовки до судового засідання та подання витребуваних судом документів. Приймаючи до уваги наведене та принципи змагальності і диспозитивності господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 ГПК України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами.

Судовий процес на виконання статті 222 ГПК України фіксувався за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до статті 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками справи.

В судовому засіданні по суті 10.03.2021 на підставі статті 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлені наступні обставини.

02.10.2020 між Командиним товариством "Желєв С.С. і компанія "Мелітопольського елеватора" (Покупець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Софія-Близнюки" (Продавець, відповідач) було укладено Договір поставки товару №189-2020, за яким провадець зобов`язався поставити та передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язався оплатити та прийняти товар соняшник врожаю 2020 року у кількості 50 тон. (далі-Товар) на загальну суму 610 002,00 грн. (п.1.1 Договору).

Підпунктами 2.1 та 2.2 пункту 2 Договору встановлено, що розрахунок за продукцію Покупець здійснює в безготівковій формі. Порядок оплати товару складається з передплати 80% та доплати 20% по факту реєстрації податкової накладної, факту завезення визначення остаточної кількості та якості відповідно до п.2.5., оформлення пакету документів, передбаченого п.1.4. Договору, протягом трьох банківських днів.

Пунктом 2.3 Договору сторони погодили умови поставки: за рахунок , силами та засобами "Покупця" на ТОВ "МОЄЗ" за адресою: м.Мелітополь, вул. Г. Сагайдачного 31 або КТ "Желєв С.С. і компанія" Мелітопольського елеватора" за адресою м.Мелітополь,вул. Г. Сагайдачного, 53. Кількість товару Продавець зобов`язується поставити до 16.10.2020 року.

Перехід права власності на товар відбувається в момент розвантаження товару на складах Покупця, Перехід ризику товар відбувається в момент переходу права власності. (п.2.7 Договору).

Відповідно до п.5.3 Договору за порушення строків поставки Продавець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБ України від суми прострочення поставки.Покупцеь має право відмовитися від цього договору повністю або частково, якщо Продавець несвоєчасно або не в повному обсязі проводить поставку товару або існують обгрунтовані підозри, що товар не буде поставлений Продавцем у повному обсязі.

Термін дії договору до 31.12.20р., але в будь-якому разі до виконання своїх зобов`язань.

02.10.2020 відповідачем виставлено позивачу рахунок на оплату №21 за соняшник врожаю 2020 року у кількості 50 т на загальну суму 610 002,00 грн. (з ПДВ) (а.с.13 т.1).

На виконання п.2.2 договору, позивачем 02.10.2020 перераховано на рахунок відповідача 80% попередньої оплати по виставленому рахунку №21 від 02.10.2020, що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №801 від 02.10.2020 на загальну суму 500 201,64 грн. (а.с.11 т.1).

Позивачем на виконання п.2.3 Договору 08.10.2020 було направлено на адресу Продавця вантажний автомобіль "Івеко", реєстраційний номер НОМЕР_1 з причепом (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) для відвантаження соняшника врожаю 2020, що вбачається з подорожнього листа вантажного автомобіля "Івеко" від 8-9.10.2020 року №4492.

З урахуванням тих обставин, що відповідачем відвантаження соняшника врожаю 2020 так і не було здійснено з невідомих позивачем причин, за наслідком цього водієм ОСОБА_1 та експедитором ОСОБА_2 був складений односторонній акт від 09.10.2020 про відмову уповноважених осіб ТОВ "Софія-Близнюки" здійснювати відвантаження товару. (а.с.15 т.1).

04.11.2020 позивач звернувся до відповідача з вимогою (вих.298) виконання умов Договору щодо поставки Товару або повернення передплати у сумі 500201,64 грн.

Після закінчення визначених договором строків поставки товару (16.10.2020) відповідачем на адресу позивача 05.11.2020 було направлено лист-повідомлення №87 від 05.11.2020 (а.с.18 т.1) з графіком відвантаження та гарантією відвантаження соняшнику врожаю 2020 року. Виїзд кожного транспорту узгоджено, зокрема 11.11.2020 року - 1 машина та 13.11.2020 року - 1 машина.

Позивачем повторно було направлено 11.11.2020 року на адресу відповідача вантажний автомобіль "Івеко", реєстраційний номер НОМЕР_3 з причепом для відвантаження соняшника врожаю 2020 року, що вбачається з подорожнього листа вантажного автомобіля "Івеко" від 11-13.11.2020 року №4888/1, однак відповідачем повторно не було здійснено відвантаження товару, у зв`язку із чим, 11.11.2020 водієм ОСОБА_3 та експедитором ОСОБА_2 був складений односторонній акт про факт відмови уповноважених осіб відповідача здійснювати відвантаження товару та 13.11.2020 року автомобіль було повернуто.

27.11.2020 позивач звернувся до відповідача з вимогою (вих.№308) про відмову від договору на підставі п.5.3 Договору та повернення грошових коштів за непоставлений товар та відшкодування завданих таким невиконанням збитків (а.с.23-24 т.1).

Вказана вимога була проігнорована відповідачем,сплачені кошти за товар так і не були повернуті,товар позивач не отримав, що й стало підставою для звернення позивача з даною позовною заявою до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підстави виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інші правочинів.

Пунктом 3 частини 1 статті 174 Господарського кодексу України вcтановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В частині 1 статті 629 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами частини 1 статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статтею 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 172 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 статті 172 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Пунктом 1 статті 691 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Пунктом 1 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 662 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Частиною 1 статті 663 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

В статті 665 ЦК України зазначено, що у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Відповідно до положень ст.693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Як свідчать матеріали справи, позивачем було здійснено 80% попередню оплату товару за Договором 02.10.2020.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання умов п.2.3 Договору були вчинені дії щодо відвантаження товару власними силами, що підтверджується подорожніми листами від 8-9.10.2020 року №4492 та від 11-13.10.2020 року №4888/1 (ас.14, 16).Подорожні листи містять відмітки про прибуття автомобіля позивача на адресу відповідача та про вибуття з даного місця, які завірені штампами підприємства. Подорожній лист є первинним документом для бухгалтерського та податкового обліку господарських операцій, пов`язаних з перевезенням вантажів.

Перебування у трудових відносинах з позивачем водіїв автотранспортних засобів - ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та експедитора - ОСОБА_2 , які направлялись на адресу відповідача для відвантаження товару за Договорм підтверджується наказами про прийняття на роботу №44К від 15.05.2017 , №122К від 14.12.20218, №3/к від 21.07.2015. (ас.53-56).

Транспортні засоби, які направлялися позивачем на адресу відповідача, зокрема, вантажні автомобілі "Івеко", реєстраційний номер НОМЕР_1 та реєстраційний номер НОМЕР_3 знаходяться в користуванні позивача, що підтверджується рамковим договором фінансового лізингу №2640-FL, протоколом лізингу №4 від 25.07.2017 року та технічними паспортами.

За умовами п.2.3 Договору Відповідач, в свою чергу, повинен був здійснити поставку товару у строк до 16.10.2020.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ч.2 ст.693 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В частині 1 статті 612 ЦК України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до висновку Верховного Суду України від 28 листопада 2011 року по справі №3-127гс11, умовою застосування частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову.

Як було вже зазначено вище, позивач 27.11.2020 звернувся до відповідача з вимогою (вих.№308) про відмову від договору на підставі п.5.3 Договору та повернення грошових коштів за непоставлений товар та відшкодування завданих таким невиконанням збитків.

Відповідач не надав доказів на підтвердження виконання ним своїх зобов`язань за договором поставки №32417 від 29.09.2020.

Відповідно до висновку Верховного Суду в постанові від 13 травня 2019 року по справі №910/15009/17, оскільки позивач сплатив суму попередньої оплати, а відповідач не передав товар, господарські суди попередніх інстанцій правильно застосували ч.2 ст.693 ЦК України та дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову і повернення позивачу попередньої оплати.

Враховуючи наведені правові норми та зважаючи на встановлені судом обставини справи, беручи до уваги одержання відповідачем попередньої оплати вартості товару, який підлягав поставці позивачу на загальну суму 50021,64 грн., оскільки відповідачем свого обов`язку за договором поставки товару №189-2020 від 02.10.2020 щодо передачі позивачу товару не виконано, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 500201,64 грн. здійсненої передплати по Договору.

Також, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача пені за прострочену заборгованість відповідача у відповідності до договору поставки товару №189-2020 від 02.10.2020.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення грошового зобов`язання передбачені, зокрема, ст.ст. 549, 611, 625 ЦК України.

За приписами частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Сторони у договорі поставки товару №189-2020 від 02.10.2020 погодили, що за порушення строків поставки продавець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБ України від суми прострочення постави.

Суд, перевіривши надані позивачем до позовної заяви розрахунки пені за період з 04.12.2020 по 04.12.2020, врахувавши визначений сторонами у договорі поставки розмір пені, беручи до уваги встановлений сторонами у договорі строк на поставку відповідачем твоару, встановив, що даний розрахунок є вірним, а тому суд задовольняє позов у цій частині, а саме у розмірі 9800,03 грн.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача збитків пов`язаних із наданням транспортних послуг у сумі 30 000,00 грн., суд зазначає наступне.

За змістом статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати порядок у сфері господарювання.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. У відповідності до частини 2 цієї ж статті збитками є втрати, яких особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки; доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Господарський кодекс України збитками визначає витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (стаття 224 ГК України).

До складу збитків, згідно статті 225 ГК України, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення включаються, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства, додаткові витрати, понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язань другою стороною.

При цьому господарський суд зазначає, що для застосування такого виду господарської санкції, як стягнення збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів господарсько-правова відповідальність не настає.

При цьому, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданої шкоди та прямого причинного зв`язку між порушенням зобов`язання та шкодою.

На підтвердження понесених збитків, пов`язаних із наданням транспортних послуг позивачем надано розрахунок транспортних витрат автомобіля ІВЕКО АА6623 ХК (8-10 жовтня 2020р.) на суму 11190,57 грн. та розрахунок транспортних витрат автомобіля ІВЕКО АА 1784 ТА (11-13 листопада 2020р.) на суму 18809,43 грн. Поряд із цим, будь-яких платіжних та розрахункових документів, з яких можливо було б встановити розмір фактичного понесення підприємством позивача витрат, які зазначені у розрахунках позивачем надано не було.

Таким чином, з вказаних підстав, суд вважає вимоги позивача про стягнення збитків пов`язаних із наданням транспортних послуг у сумі 30000,00 грн. недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню в цій частині.

Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 79 ГПК України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приписами статті 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За таких обставин суд приходить до висновку про наявність у справі достатніх правових та фактичних підстав для часткового відхилення посилань відповідача викладених у відзиві на позовну заяву та часткового задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст.129 ГПК України, відповідно до яких витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Щодо стягнення 4000,00 грн. правничої допомоги суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1,3 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як передбачено ч.1 ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Судом встановлено, що позивачем та адвокатом укладено договір про надання юридичних послуг щодо здійснення представництва в господарській справі від 11.12.2020 року, відповідно до умов якого складено Акт виконаних робіт від 17.02.2021 на загальну суму 4000,00 грн.

Відповідно до правової позиції Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, що викладена у додатковій постанові від 21.01.2020 року по справі №904/1038/19 за змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 цього Кодексу).

Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 року у справі № 910/906/18.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати

-консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта : лани я такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу

-це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, з означених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та в надання інших видів правової допомоги клієнту.

Судова практика свідчить, що українські суди, здійснюючи розподіл витрат на послуги адвоката, керуються практикою Європейського суду з прав людини. У своїх рішеннях у справах "Баришевський проти України" від 26.02.2015 p., Гімадуліна та інші проти України від 10.12.2009р., "Двойних проти України" від 12.10.2006 p., Меріт проти України від 30.03.2004 p., East/West Jinnee Limited проти України від 23.01.2014 p. ЄСПЛ указував, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат за умови, що буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

Сформована практика Європейського суду з прав людини заснована на тому, що заявник має право на відшкодування витрат в розмірі, який був необхідний та розумний і дійсно понесений. Зокрема, у справі Неймайстер проти Австрії було вирішено, що витрати на правову допомогу присуджуються в тому випадку, якщо вони були здійснені фактично, були необхідними і розумними в кількісному відношенні (пункт 43 рішення Неймайстер проти Австрії).

Згідно з ч.2 ст.126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч.4 ст.129 ГПК України інші судові витрати (в т.ч. пов`язані з наданням професійної правничої допомоги) покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 5 цієї ж статті встановлено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2)чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес,

3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо,

4)дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Позивач просить стягнути з відповідача 4000,00 грн. витрат на правничу допомогу, на підставі акту виконаних робіт від 17.02.2021 року.

Обсяг наданих адвокатом послуг підтверджується наявними в матеріалах справи договором про надання юридичних послуг щодо здійснення представництва в господарській справі від 11.12.2020 та актом виконаних робіт від 17.12.2021.

Отже, позивачем надані до суду належні докази на підтвердження виконання наданих послуг з правничої допомоги.

З урахуванням часткової відмови в задоволенні позовних вимог, судові витрати розподіляються пропорційно розміру задоволених вимог, у зв`язку з чим, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3777,78 грн. покладаються на відповідача, решта залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст.73-74, 76-80, 123, 126, 129, 232-233, 237-238, 240-241, 247, 251, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія-Близнюки» (64871, Харківська обл., Близнюківський р-н., с. Софіївка Перша, ) на користь Командитного товариства «Желєв С.С. і компанія «Мелітопольського елеватора» (72330, Запорізька обл., Мелітопольський р-н, село Новобогданівка, вул. Шевченка, будинок 4/1, ) здійснену передплату по договору 500201 грн. 64 коп., пеню 9800 грн. 03 коп., витрати по сплаті судового збору 7650 грн. 00 коп. та 3777 грн. 78 коп. витрат на правничу допомогу.

В частині стягнення збитків пов`язаних із наданням транспортних послуг у розмірі 30 000 грн. 00 коп. - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано в строки та в порядку визначеному ст. 256, 257 ГПК України з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Рішення буде розміщено за адресою в мережі Інтернет: www.court.gov.ua.

Повне рішення складено "15" березня 2021 р.

Суддя С.Ч. Жельне