ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

"10" березня 2021 р.Справа № 5023/10192/11

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Яковенко Ю.В.

розглянувши заяву ліквідатора ФОП Калашника Володимира Олександровича - арбітражного керуючого Віскунова О.В. про витребування майна з чужого незаконного володіння (вх. №26708 від 16.11.2020) у справі

за заявою ФОП Калашника Володимира Олександровича

про визання банкрутом ФОП Калашника Володимира Олександровича
за участю :

представника кредитора ТОВ "СЕГУРА-КАПІТАЛ" - Філіпович О.Є. довіреність б/н від 11.01.2021;

представника кредитора ТОВ "ФК "Алькор Інвест" - Філіпович О.Є. довіреність б/н від 18.12.2020;

інші учасники у справі про банкрутство та особи залучені до розгляду заяви про витребування майна не з`явились.

ВСТАНОВИВ:

В провадженні господарського суду Харківської області знаходиться справа №5023/10192/11 за заявою ФОП Калашника Володимира Олександровича про визнання його банкрутом.

Постановою господарського суду Харківської області від 20.12.2011 ФОП Калашника В.О. визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.

Розпорядженням в.о. керівника апарату суду №533/2020 від 26.08.2020, у зв`язку з закінченням повноважень судді Савченко А.А. було призначено повторний автоматизований розподіл справи №5023/10192/11.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.08.2020, для розгляду справи було визначено суддю Прохорова С.А.

Ухвалою суду від 27.08.2020 справу було прийнято до провадження судді Прохорова С.А. на стадії проведення ліквідаційної процедури.

Розгляд звіту ліквідатора призначено на 07.04.2021.

16.11.2020 на адресу суду від ліквідатора ФОП Калашника Володимира Олександровича - арбітражного керуючого Віскунова О.В. надійшла заява, в межах справи про банкрутство, про витребування майна з чужого незаконного володіння, в якій останній просить суд:

- витребувати з володіння ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Калашника Володимира Олександровича (ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) трикімнатну квартиру загальною площею 76,6 кв.м., житловою площею 50,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за Калашником Володимиром Олександровичем (ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 76,6 кв.м., житловою площею 50,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування свого клопотання ліквідатор Віскунов О.В. зазначив, що квартира АДРЕСА_1 вибула з власності боржника поза його волі, що встановлено ухвалами господарського суду Харківської області від 23.06.2016 та 30.10.2020, які набрали законної сили, а також з метою належного проведення ліквідаційної процедури, витребування майна з чужого незаконного володіння для формування ліквідаційної маси та подальшої реалізації майна банкрута для задоволення вимог кредиторів, звернувся до суду з відповідним клопотанням.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18.11.2020 прийнято до розгляду заяву ліквідатора ФОП Калашника Володимира Олександровича - арбітражного керуючого Віскунова О.В. про витребування майна з чужого незаконного володіння (вх.. №26708 від 16.11.2020). Залучено до участі у справі щодо розгляду заяви ліквідатора ФОП Калашника Володимира Олександровича - арбітражного керуючого Віскунова О.В. про витребування майна з чужого незаконного володіння: - ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ); - ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ); - Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Макушеву Наталію Віталіївну (61003, м. Харків, вул. Кооперативна, 30). Розгляд заяви призначено до 11.12.2020 об 11:00.

26.11.2020 від представника кредитора ТОВ «ФК «Алькор Інвест» надійшли письмові пояснення (вх. №27618), відповідно до змісту яких, кредитор вважає, що майно вибуло з володіння банкрута не з його волі, а шляхом вчинення протиправних дій, у зв`язку з чим власник має право витребувати це майно від набувача. Оскільки, відповідно до ст.61 КУзПБ, ліквідатор приймає у своє відання майно боржника та забезпечує його збереження, то саме ліквідатор має право звернутись з заявою про витребування майна від набувача.

10.12.2020 від представника ОСОБА_4 надійшло клопотання про зупинення провадження за заявою ліквідатора Віскунова О.В. про витребування майна з чужого незаконного володіння до розгляду Східним апеляційним господарським судом апеляційної скарги на ухвалу господарського суду Харківської області від 30.10.2020 по справі 5023/10192/11.

11.12.2020 від кредитора ОСОБА_4 надійшло клопотання про відкладення розгляду заяви ліквідатора (вх. №29002).

11.12.2020 в судовому засіданні протокольною ухвалою прийнято до розгляду клопотання про зупинення провадження та відкладено розгляд заяви ліквідатора до 23.12.2020 о 12 год. 30 хв..

23.12.2020 в судовому засіданні протокольною ухвалою задоволено усне клопотання представника кредитора ОСОБА_4 та відкладено розгляд заяви ліквідатора до 29.01.2021 об 11 год. 30 хв..

29.01.2021 в судовому засіданні протокольною ухвалою задоволено усні клопотання представників кредиторів ОСОБА_4, ТОВ «СЕГУРА-КАПІТАЛ» та відкладено розгляд заяви ліквідатора до 03.03.2021 о 12 год. 30 хв..

В судовому засідання 03.03.2021 ліквідатор Віскунов О.В. підтримав свою заяву у повному обсязі та зазначив, що судом визнано недійсними результати аукціону з реалізації майна банкрута ФОП Калашника В.О. та свідоцтво про право власності на спірну квартиру, що стало підставою для витребування з чужого незаконного володіння спірної квартири.

Присутній в судовому засіданні 03.03.2021 представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 при вирішення заяви ліквідатора про витребування майна покладався на розсуд суду.

03.03.2021 в судовому засіданні протокольною ухвалою оголошено перерву в судовому засіданні з розгляду заяви ліквідатора до 10.03.2021 об 12 год. 45 хв..

Від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання (вх. №5621 від 10.03.2021) про розгляд заяви про витребування майна з чужого незаконного володіння за його відсутності, за наявними в матеріалах справи доказами та згідно чинного законодавства України.

10.03.2021 в судове засідання з розгляду заяви ліквідатора з`явився представник кредиторів ТОВ «ФК «Алькор Інвест» та ТОВ «СЕГУРА-КАПІТАЛ», інші учасники з розгляду заяви не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили.

Враховуючи, що всі учасники судового процесу належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду заяви, однак, своїм процесуальним правом щодо участі в судовому засіданні не скористались, суд вважає за можливе розглянути заяву в судовому засіданні 10.03.2021.

Розглянувши заяву ліквідатора Віскунова О.В. (вх. № 26708 від 16.11.2020) про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані учасниками процесу докази, суд приходить до висновку про її задоволення виходячи з наступного.

Згідно ст. 11 ГПК України суд при розгляді справи керується верховенством права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано ВРУ, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 року зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі "Занд проти Австрії" висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті першому статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]".

У відповідності до ч.9 ст. 30 ГПК України визначена виключна підсудність при розгляді справ про банкрутство. Так, п.8. та п.9 ч.1 ст.20 цього Кодексу передбачено, що такі спори, розглядаються судом за місцезнаходженням боржника.

Отже, особливістю вирішення таких спорів полягає в тому, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом, який розглядає справу про банкрутство, без порушення нових справ з метою судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна та коштів боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів. (Постанова ВС у справі за № 910/10829/17 від 20.02.2018р.).

Крім того, відповідно до частини першої статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону про банкрутство, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із частиною шостою статті 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду Харківської області від 12.12.2011 порушено провадження у справі 5023/10192/11 про банкрутство ФОП Калашника О.В. за положеннями ст.ст. 47-49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції до 19.01.2013. (далі - Закон про банкрутство).

Постановою господарського суду Харківської області від 20.12.2011 у справі №5023/10192/11 визнано фізичну особу-підприємця Калашник Володимира Олександровича банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, в редакції Закону, чинній до 19.01.2013.

Отже, порушення провадження у справі про банкрутство ФОП Калашника О.В. та введення ліквідаційної процедури було урегульовано нормами Закону про банкрутство від 14.05.1992 № 2343-XII (в редакції, чинній до 19.01.2013).

19.01.2013 набрав чинності Закон України від 22.12.2011 № 4212-VI "Про внесення змін до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (за винятком окремих його положень) (далі - Закон про банкрутство від 22.12.2011 № 4212-VI), яким Закон № 2343-XII викладено в новій редакції.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Лейла Шахін проти Туреччини" від 10.11.2005 зазначається, що згідно з практикою закон є чинним положенням, яке застосовується з урахуванням тлумачення, яке дають йому компетентні суди.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення у справі "Воловік проти України" від 06.12.2007).

З урахування вищенаведеного суд наголошує, що відповідно до пункту 1-1 розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону від 22.12.2011 № 4212-VI положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом. Положення цього Закону, що регулюють продаж майна в провадженні у справі про банкрутство, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких відкрито до набрання чинності цим Законом. Положення цього Закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких відкрито до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

У справі, що розглядається, як вже зазначалось, процедуру судової ліквідації відносно ФОП Калашника О.В. введено постановою суду від 22.12.2011 у період дії Закону про банкрутство в редакції до 19.01.2013, однак продаж спірного майна банкрута на аукціоні відбувся 27.05.2014, у період дії Закону про банкрутство в редакції чинній з 19.01.2013, який передбачає продаж майна боржника на аукціоні.

Таким чином, суд вважає, що застосуванню підлягають положення Закону про банкрутство в редакції, чинній з 19 січня 2013 року.

Окрім того, 21 жовтня 2019 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18 жовтня 2018 року № 2597-VIII. У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство.

Відповідно до частини першої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

У зв`язку з тим, що Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" № 2343-XII втратив чинність з 21.10.2019 року з набранням чинності Кодексом України з процедур банкрутства, відтак можна зробити висновок, що вказаний вище Кодекс України з процедур банкрутства розповсюджує свою дію на процесуальний розгляд справ про банкрутство, враховуючи приписи статті 7 цього Кодексу. Така правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постанові від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц (провадження № 14-404цс19).

З матеріалів справи встановлено, що ухвалою господарського суду Харківської області від 05.02.2015 задоволено скарги ПАТКБ "Правекс-Банк" на дії ліквідатора арбітражного керуючого Белікова О.П. (вх. №29009) та ПАТ "Райффайзен банк Аваль" в особі Харківської обласної дирекції "Райффайзен банк Аваль" на дії ліквідатора (вх. №35670). Визнано неналежним виконання обов`язків ліквідатора ФОП Калашника В.О. арбітражного керуючого Белікова О.П. Припинено обов`язки ліквідатора ФОП Калашник В.О. арбітражного керуючого Белікова Олексія Петровича Призначено ліквідатором ФОП Калашник В.О. арбітражного керуючого Саутенка Сергія Олеговича (свідоцтво №216 від 20.02.2013р., адреса: 61166, м. Харків, вул. Кримська, 6).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.06.2016 року по справі №5023/10192/11 заяву ліквідатора задоволено частково та визнано недійсними результати аукціону з реалізації майна банкрута ФОП Калашника В.О., а саме, трикімнатної квартири загальною площею 76,6 кв.м., житловою площею 50,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 , в решті вимоги за заявою ліквідатора та заявою ПАТ «Правекс-Банк» залишено без розгляду.

Цією ухвалою було встановлено, що під час здійснення у ліквідаційній процедурі ФОП Калашника О.В. у справі про банкрутство реалізації майна останнього, колишнім ліквідатором Беліковим О.П. були порушені норми Закону про банкрутство (в редакції з 19.01.2013) щодо продажу майна, оскільки ним було здійснено продаж майна боржника, яке перебувала у заставі ПАТ КБ «Правекс-Банк», в порушення вимог ч.2 ст. 42 Закону про банкрутство без отримання згоди заставного кредитора, крім того, судом також такої згоди надано не було.

Також, судом було встановлено, що за результатами проведеного аукціону з продажу майна банкрута був складений Протокол проведення аукціону № 1 від 27.05.2014 р. за яким переможцем аукціону став ОСОБА_3 (паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Московським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області, 18.08.2008 р.), який придбав трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_5 за 90000,00 грн.

27.05.2014 року між продавцем - арбітражним керуючим Беліковим О.П. та Покупцем - ОСОБА_3 був укладений Акт про переведення права власності на нерухоме майно, який був погоджений Товарною біржею «РЕСУРС-ІНФОРМ», на підставі якого, 27.05.2014 приватним нотаріусом Макушевою Н.В. було видане Свідоцтво на право власності на нерухоме майно, трикімнатну квартиру загальною площею 76,6 кв.м., житловою площею 50,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 за ОСОБА_3 .

Однак, в порушення приписів ст. 69 та п. 4-5 ст. 71 Закону про банкрутство грошові кошти за отримане майно не були перераховані у встановленому законом порядку та строки на рахунки ФО-П Калашника В.О., відкриті в установах банку та заставному кредитору - ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК».

Зазначені судові рішення набрали законної сили.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.10.2020 року по справі №5023/10192/11 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 (вх.. №24674 від 23.10.2020) та заяви ОСОБА_4 (вх..№ 24673 від 23.10.2020) про застосування строків позовної давності. Задоволено заяву Віскунова О.В. (ліквідатора ФОП Калашника В.О.) вх.№19541 від 25.08.2020 про визнання недійсним свідоцтва НОМЕР_5 від 27.05.2014 про право власності по справі за заявою ФОП Калашника В.О. про визнання банкрутом ФОП Калашника В.О. Визнано недійсним Свідоцтво НОМЕР_5 від 27.05.2014 р. про право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 76,6 кв.м., житловою площею 50,7 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 , видане приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н.В. на ім`я ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_3 ), на підставі акту про передання права власності на нерухоме майно від 27.05.2014 р. №б/н.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 25.02.2021 апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Харківської області вд 30.10.2020 у справі №5023/10192/11 залишено без задоволено. Ухвалу господарського суду Харківської області від 30.10.2020 у справі № 5023/10192/11 залишено без змін.

Під час розгляду заяви про визнання недійсним свідоцтва про право власності, судами було встановлено, що свідоцтво про право власності є документом, яким оформлюється відповідне право та не є самим правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. У зв`язку з визнанням результатів аукціону з продажу майна банкрута від 27.05.2014 недійсними, оформлення якого проведено з порушенням норм Закону про банкрутство, суди прийшли до висновку про визнання недійсними документів, що складені за його результатами, а саме свідоцтва про право власності № НОМЕР_5 від 27.05.2014. Враховуючи, що шляхом видачі нотаріусом покупцю ОСОБА_3 свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні було завершено оформлення правочину купівлі-продажу нерухомого майна з аукціону, отже, свідоцтво про право власності НОМЕР_5 від 27.05.2014 підлягало визнанню недійсним.

Згідно зі ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, так як їх істинність вже встановлено у рішенні, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа "Брумареску проти Румунії"). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення (п. 33., 34 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Христов проти України" від 19.02.2009р.).

Статтею 1 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що керуючим реалізацією є арбітражний керуючий, призначений господарським судом у справі про неплатоспроможність фізичної особи для здійснення реалізації майна банкрута та задоволення вимог кредиторів. Ліквідатор це арбітражний керуючий, призначений господарським судом для здійснення ліквідаційної процедури.

Судом встановлено, що ухвалою господарського суду Харківської області від 22.08.2017 по справі 5023/10192/11 ліквідатором ФОП Калашник В.О. призначено арбітражного керуючого Віскунова О.В.

Відповідно до ст. 61 КУзПБ ліквідатор з дня свого призначення, окрім іншого, здійснює такі повноваження: приймає в своє відання майно боржника, забезпечує його збереження, виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб.

Предметом судового розгляду є вимога ліквідатора ФОП Калашника В.О. арбітражного керуючого Віскунова О.В. про витребування з володіння гр. ОСОБА_1 (добросовісного набувача); визнання права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 за Калашником В.О .

Як було зазначено раніше, ухвалами господарського суду Харківської області від 23.06.2016 та 30.10.2020 визнано недійсними результати аукціону, проведеного товарною біржею "РЕСУРС ІНФОРМ" 27.05.2014 за протоколом проведення аукціону № 1 та визнано недійсним Свідоцтво НОМЕР_5 від 27.05.2014 р. про право власності.

Проте, на час розгляду поданої заяви, власником спірного об`єкта житлової нерухомості (квартири) є гр. ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири від 30.05.2014, номер №856, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н.В..

Отже, гр. ОСОБА_1 є добросовісним набувачем об`єкта житлової нерухомості в силу ст. 12 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову зокрема від добросовісного набувача, з підстав передбачених ч.1 ст.388 ЦК України.

Такий висновок сформульований у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №1522/25684/12, 17.02.2016 у справі №6-2407цс15.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною 1 ст. 388 ЦК України визначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Аналіз змісту наведеної норми свідчить, що право власника на витребування від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст. 388 ЦК України залежить від того в якій спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (Постанова Верховного Суду України від 16.08.2017 по справі №6-54цс17).

Пункти 1 та 2 ч.1 ст.388 ЦК України не можуть бути застосовані у взаємовідносинах ліквідатора та добросовісного набувача, оскільки майно не було загублене або викрадене у власника.

Проте, п. 3 ч.3 ст.388 ЦК України може бути застосований між ліквідатором та добросовісним набувачем, оскільки об`єкт житлової нерухомості (квартира) вибув з володіння власника (банкрута) поза його волею, на підставі наступного

Як встановлено судом вище, спірне майно вибуло з володіння власника ( Калашника Володимира Олександровича ) в результаті проведеного з порушенням законодавства, зокрема Закону про банкрутство (в редакції з 19.01.2013) аукціону, тобто, поза його волею. Отже звернення ліквідатора (керуючого реалізацією) Віскунова О.В. з заявою про витребування майна в порядку ст. 388 ЦК України є таким, що вчинено з метою захисту прав банкрута та кредиторів у справі про банкрутство, у межах наданих Законом про банкрутство повноважень, з урахуванням мети ліквідаційної процедури (задоволення вимог кредиторів за рахунок майна банкрута).

Отже, здійснення ліквідатором - арбітражним керуючим права власності, зокрема розпорядження майном не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених Законом про банкрутство не є вираженням волі власника майна (банкрута) на вибуття такого майна з його володіння, що дає підстави для повернення майна такому власнику шляхом його витребування у фактичного (титульного) володільця як добросовісного набувача, в порядку ч. 1 ст. 388 ЦК України. Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23.04.2019 у справі №Б-19/207-09, постановах Верховного Суду від 01.08.2018 у справі №908/431/14, постанова від 21.06.2018 у справі №927/939/17, постанова від 30.04.2020 у справі №5023/5847/11.

Крім того, суд звертає увагу на те, що у процедурі банкрутства майно боржника вибуває з володіння власника (органу управління боржником) в момент введення ліквідаційної процедури, а з призначенням ліквідатора до нього переходять права органу управління боржником ( банкрутом) (Постанова Верховного Суду України від 27.11.2018 у справі №904/6495/13). Таким чином, вибуття майна з володіння власника (банкрута) відбувається не за його волевиявленням, а в силу прямої вказівки спеціального закону. Обмежуючи таким чином права власника на володіння майном, законодавець одночасно зобов`язує ліквідатора діяти добросовісно, розсудливо, обґрунтовано, у межах та у спосіб що передбачені Конституцією та законодавством про банкрутство.

Отже, визнання в судовому порядку неналежним виконання обов`язків попереднього ліквідатора ФОП Калашника В.О. арбітражного керуючого Белікова О.П., визнання недійсними результати аукціону з реалізації майна банкрута та визнання недійним свідоцтва про право власності вочевидь підтверджує вихід колишнього ліквідатора арбітражного керуючого Белікова О.П. за межі принципів добросовісності та законності, передбачених Законом про банкрутство в редакції до 19.01.2013 та Закону про банкрутство 2, та означає порушення ним тих повноважень розумного власника, якими наділив його законодавець в момент введення ліквідаційної процедури щодо банкрута.

Таким чином, у випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника (банкрута) поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття іншою особою (добросовісним набувачем), в тому числі звертаючись до суду із заявою про витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).

У постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 р. (справа № 6-1203цс15) зазначено, що оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Враховуючи, що в судовому порядку визнано недійсними результати аукціону з реалізації майна банкрута та свідоцтва про право власності, спірне майно вибуло з володіння власника (ліквідатора) поза його волею, суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для витребування вищевказаного майна в порядку п.3.ч.1 ст. 388 ЦК України у добросовісного набувача гр. ОСОБА_1 ..

Щодо заяви ліквідатора про визнання права власності за банкрутом на трикімнатну квартиру загальною площею 76,6 кв.м., житловою площею 50,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 суд зазначає наступне.

На підставі рішення 1 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.11.2015 року №12/15 «Про перейменування об`єктів топоніміки міста Харкова» (рішення знаходиться у відкритому доступі) АДРЕСА_5 було перейменовано та присвоєно назву «АДРЕСА_1». У зв`язку з чим, спірне майно банкрута має на сьогоднішній день нову адресу, а саме: АДРЕСА_1 .

Згідно з приписами статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до положень статті 325 ЦК України суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання.

Згідно статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Можливість одночасного заявлення вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння та вимоги про визнання права власності підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова ВСУ від 22.04.15 у справі № 6-209цс14).

Згідно з положеннями статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, у тому числі, визнання права та відновлення становища, що існувало до порушення цього права.

Враховуючи, що наявність достатніх підстав для задоволення віндикаційного позову не виключає можливість власника вимагати захисту інших своїх порушених прав, і обраний ним спосіб захисту майнового права прямо передбачено ст.16, 392 ЦК України, а також те, що застосування судом такого способу захисту прав боржника не породжує у нього права власності, як нового права, а лише підтверджує належне йому право власності, яке набуте ним на законних підставах, однак зареєстроване за іншою особою, суд визнає наявними правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності на спірне майно за банкрутом в порядку ст. 392 ЦК України.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Заявником належним чином доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, оскільки вони підтверджуються матеріалами справи.

Щодо клопотання представника кредитора ОСОБА_4 про зупинення провадження по справі №5023/10192/11 (вх. №28956 від 10.12.2020) суд зазначає, що 25.02.2021 Східним апеляційним господарським судом розглянута апеляційна скарга на ухвалу господарського суду Харківської області від 30.10.2020 по справі №5023/10192/11 та вказану ухвалу залишено без змін, а тому суд відмовляє у задоволенні вищезазначеного клопотання (вх. №28956 від 10.12.2020).

Також, суд має вирішити питання розподілу та стягнення судових витрат.

Судовий збір, відповідно приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на відповідача.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне задовольнити заяву ліквідатора про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 7, 58-67, 113 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст. 388, 392 ЦК України, ст.ст. 3, 11, 12,86, 129, 232-235 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Задовольнити заяву ліквідатора ФОП Калашника Володимира Олександровича - арбітражного керуючого Віскунова О.В. про витребування майна з чужого незаконного володіння (вх. №26708 від 16.11.2020).

Витребувати з володіння ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Калашника Володимира Олександровича (ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) трикімнатну квартиру загальною площею 76,6 кв.м., житловою площею 50,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 .

Визнати за Калашником Володимиром Олександровичем (ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 76,6 кв.м., житловою площею 50,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 .

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Калашника Володимира Олександровича (ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) - 4204,00 грн судового збору.

Видати накази відповідно до ст. 327 ГПК України.

Ухвалу направити ліквідатору, кредиторам, боржнику та залученим до розгляду заяви особам.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення суддею - 10.03.2021.

Ухвала суду може бути оскаржена до Східного апеляційного господарського суду в порядку, встановленому ст. ст. 255-257 ГПК України.

Повний текст ухвали складено та підписано 15.03.2021.

Суддя Прохоров С.А.