ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2021 р. Справа№ 911/1217/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Дикунської С.Я.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційних скарг Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква та Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Київської області від 19.08.2020

у справі № 911/1217/20 (суддя Конюх О.В.)

за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія

«Нафтогаз України»

до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква

про стягнення 172 662,90 грн

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква про стягнення 172 662,90 грн за договором постачання природного газу №00336/16-ТЕ(Т)17 від 18.10.2016, з яких 111 930,32 грн основного боргу, 15 873,85 грн пені, 11 163,27 грн 3% річних, 33 69546 грн інфляційних втрат, та судових витрат у розмірі 2 589,95 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.10.2016 між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" та КЕВ м. Біла Церква, укладено договір №00336/16-ТЕ(Т)-17 постачання природного газу. На виконання умов договору, позивач у жовтні - листопаді 2016 року передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 943 016,62 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, однак оплату за переданий газ відповідач здійснив не у повному обсязі, в результаті чого за відповідачем утворився основний борг в сумі 111930,32 грн. Крім того, за прострочення оплати позивач нарахував та просив стягнути пеню у сумі 15 873,85 грн, 3% річних у сумі 11 163,27 грн та 33 695,46 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Київської області від 19.08.2020 позов задоволено частково. Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква на користь Акціонерного товариства "Національна Акціонерна компанія "Нафтогаз України" 111 930,32 грн основного боргу; 15 873,85 грн пені; 11 163,27 грн 3% річних; 31679,23 грн інфляційних втрат та 2 589,95 грн судового збору. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що оскільки відповідачем не виконання умови договору в повному обсязі, то наявні підстави для стягнення боргу та штрафних санкцій з відповідача.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Київської області від 19.08.2020 у справі №911/1217/20 та ухвалили нове рішення, яким у задоволені позову відмовити у зв`язку зі спливом строків позовної давності.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав, що місцевий господарський суд, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи. Зокрема судом не враховано, що борг виник в період з жовтня 2016 по грудень 2016 року, а з позовом позивач звернувся 24.04.2020 року, тому пройшов строк позовної давності.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №911/1217/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Дикунська С.Я., Станік С.Р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2020 апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква на рішення Господарського суду Київської області від 19.08.2020 у справі №911/1217/20 залишено без руху. Надано строк для усунення недоліків.

Крім того, не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 21.09.2020 звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить суд поновити пропущений строк на апеляційне оскарження рішення суду, скасувати рішення Господарського суду Київської області від 19.08.2020 у справі №911/1217/20 в частині відмовлених позовних вимог та ухвалили в цій частині нове рішення, яким стягнути інфляційні нарахування у розмірі 2016,23 грн. Вирішити питання щодо розподілу судового збору.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав, що рішення господарського суду в частині відмови у задоволені позову прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема апелянт зазначає, що судом неправомірно здійснено перерахунок інфляційних нарахувань.

Згідно протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Київської області від 19.08.2020 у справі №911/1217/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Дикунська С.Я., Станік С.Р.

У зв`язку з перебуванням судді Станіка С.Р. з 22.09.2020 на лікарняному, протоколом повторного розподілу справи між суддями від 05.10.2020 у справі №911/1217/20 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Дикунська С.Я., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2020 поновлено Акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» пропущений строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Київської області від 19.08.2020 у справі №911/1217/20, відкрито провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Київської області від 19.08.2020, зупинено дію оскаржуваного рішення, розгляд призначено без повідомлення учасників справи.

Через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду на виконання ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху надійшла заява Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква про усунення недоліків з доказами сплати судового збору у встановленому законом розмірі.

Колегія суддів дійшла висновку, що недоліки Квартирно-експлуатаційним відділом м. Біла Церква усунуто в межах наданих процесуальних строків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква на рішення Господарського суду Київської області від 19.08.2020 у справі №911/1217/20. Роз`яснено Акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом десяти днів з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі, відповідно, але не пізніше 21.10.2020. Роз`яснено апелянту право подати до суду апеляційної інстанції заперечення на відзив (у разі його надання) в письмовій формі протягом 5 днів з дня його отримання (в разі надання - надати суду докази надсилання (надання) їх іншим учасникам справи), але не пізніше 30.10.2020.

Об`єднано в одне апеляційне провадження апеляційні скарги Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква та Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Київської області від 19.08.2020 у справі №911/1217/20. Попереджено, що розгляд справи №911/1217/20 відбудеться без повідомлення учасників справи.

19.10.2020 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення.

19.10.2020 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшло клопотання про продовження строку на подання заяв та клопотань.

В обґрунтування заяви на продовження строку на подання заяви про зупинення провадження у справі, відповідач посилається на те, що справи №911/1217/20 та справа №911/2790/20 за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання недійсним частини договору між собою пов`язані.

Відповідно до ч. 5 ст. 80 ГПК України у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Відповідно до ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

09.11.2020 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшло клопотання про продовження зупинення провадження у справі.

В обґрунтування клопотання про зупинення провадження у справі, відповідач посилається на те, що справу №911/1217/20 не можливо розглянути до вирішення господарським судом м. Києва, пов`язаної з нею справи №911/2790/20 за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання недійсним частини договору. Відповідачем додано ухвалу господарського суду м. Києва від 29.10.2020 про відкриття провадження у справі №911/2790/20.

Згідно вимог статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства зокрема є: 1) верховенство права, 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, 4) змагальність сторін, 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 42 ГПК України, учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ст.207 ГПК України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Суд критично ставиться до посилань відповідача, щодо поважності причини пропуску строку на звернення з заявою до суду, відхиляє заявлене відповідачем клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення господарським судом м. Києва, пов`язаної з нею справи №911/2790/20 за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання недійсним частини договору з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках, зокрема, об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

За змістом наведеної норми процесуального права підставою для зупинення провадження у господарській справі є сукупність таких складових як розгляд іншої справи іншим судом, пов`язаність цієї іншої судової справи з даною господарською справою та об`єктивна неможливість розгляду останньої до вирішення судом зазначеної іншої справи.

При цьому, пов`язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення.

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі.

За таких обставин, суд не вбачає необхідності щодо зупинення провадження у справі, а також не вбачає відсутність об`єктивної неможливості розгляду даної справи до вирішення судом зазначеної іншої справи.

Також, суд зауважує на наступному.

Відповідно до ч. 4 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У відповідності до ч.1 ст.6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Суд зазначає про те, що безпідставне зупинення провадження у справі має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав до задоволення заяви на поновлення процесуального строку на подання клопотання про зупинення провадження у справі та клопотання про зупинення провадження у справі.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.10.2016 між ПАТ НАК Нафтогаз України (постачальник) та КЕВ м. Біла Церква (споживач) укладено договір №00336/16-ТЕ(Т)-17 постачання природного газу.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом положень ст.193 Господарського кодексу, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов`язання, які мають ознаки договору поставки, згідно якого в силу вимог ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За правовою природою договір поставки є консенсуальним, двостороннім і оплатним. Як консенсуальний договір він вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов. Двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної сторони прав та обов`язків.

Як встановлено ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до п.1.1 договору постачальник зобов`язується поставити споживачеві (код 06.20.1 газ природний, скраплений або в газоподібному стані, код 021:2015-09123000 природний газ) у 2016 році природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.

Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (п. 1.2 договору).

У п. 2.1 договору зазначено, що постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2016 року по 31 грудня 2016 року (включно) природний газ обсягом до 170 тис. куб. метрів (сто сімдесят тисяч куб. метрів) у тому числі за місяцями (тис. куб. метрів): жовтень 32 тис. куб.м., листопад 60,5 тис. куб.м., грудень 77,5 тис. куб.м., IV 2016 р. 170 тис. куб.м.

Приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу (п. 3.4 договору); споживач зобов`язується подати не пізніше 7 числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, постачальнику, зокрема: підписані та скріплені печаткою споживача два примірники акта приймання-передачі природного газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного природного газу згідно з цим договором у розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість (п. 3.5 договору).

У п. 5.2 зазначено, що ціна за 1000 куб. метрів природного газу за цим договором становить 4 942,00 гривні, крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість 5 930,40 грн. (п`ять тисяч дев`ятсот тридцять грн. 40 коп.).

Відповідно до п. 6.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця наступного за місяцем поставки газу.

У разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується оплатити постачальнику пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. №20 (п. 8.2 договору).

Пунктом 12.1 договору передбачено, що він набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 жовтня 2016 року і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2016 року (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач поставив відповідачу природний газ на загальну суму 943 016,62 грн. Що підтверджується актами приймання-передачі: від 31.10.2016 на суму 122 023,91 грн.; від 31.10.2016 на суму 200 637,29 грн.; від 30.11.2016 на суму 209 485,45 грн.; від 30.11.2016 на суму 410 869,97 грн.

Статтею 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином, в жовтні 2016 відповідач отримав газ на загальну суму 322 661,20 грн., за який повинен був розрахуватись, з урахуванням п. 6.1 договору, 25.11.2016 року включно, а за отриманий у листопаді 2016 на загальну суму 620 355,42 грн., мав розрахуватися до 25.12.2016. Враховуючи, що 25.12.2016 припадає на вихідний, останнім днем виконання зобов`язання є 26.12.2016, а прострочення настає з 27.12.2016.

Однак, в порушення умов договору фактично оплата за газ була здійснена в сумі 831 086,30 грн., тобто заборгованість становила 111 930,32 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача 111 930,32 грн. основного боргу.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача пеню в загальній сумі 15 873,85 грн., за жовтень 2016 з 26.11.2016 по переддень фактичного виконання зобов`язання 26.12.2016 3 568,71 грн. та за листопад 2016 з 27.12.2016, з врахуванням часткових оплат та відповідного зменшення бази нарахування, по 26.06.2017 в сумі 12 305,14 грн.

Пунктом 8.2 Договору визначено, що у разі невиконання споживачем умов договору він зобов`язується оплатити постачальнику пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій неустойка, штраф, пеня. При цьому порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Зазначене кореспондується з положеннями ст. 549 ЦК України, відповідно до яких неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, при цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, обмежують максимальний розмір пені подвійною обліковою ставкою НБУ. У наведених нормах закону прямо вказано про те, що розмір пені не може перевищувати подвійну облікову ставку НБУ, а відповідно до абзацу другого частини 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це.

Оскільки умовами договору №00336/16-ТЕ(Т)-17 від 18.10.2019 передбачено інший розмір пені за порушення грошового зобов`язання, а саме 21% річних, що є меншим від подвійної облікової ставки НБУ у відповідний період, відтак, позивачем вірно нараховано пеню виходячи із договірної ставки 21%.

Колегія суддів, здійснивши перевірку розрахунку пені, вважає його вірним та таким, що підлягає задоволенню у розмірі 15 873,85 грн.

Також позивачем заявлено вимога про стягнення з відповідача 11 163,21 грн. 3% річних та 33 695,46 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічні висновки наведено Верховним Судом у постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18.

Колегія суддів здійснивши перевірку розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 11 163,27 грн. та інфляційних втрат у розмірі 31 679,23 грн.

Щодо посилань відповідача на те, що закінчився строк позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Позовна давність, фактично про яку згадує у заяві відповідач, відповідно до ст.256 ЦК України, є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як визначено ч.2 ст.267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Згідно з ч.4 цієї норми, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, суд може лише визнати поважними причини пропущення позовної давності.

Стаття 261 ЦК України містить визначення початку позовної давності, а саме, відповідно до ч.1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, як визначено ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Тобто, це є нормою матеріального права, яка не визначає ніяких виключень або інших підстав, щодо неможливості подання заяви про застосування строків позовної давності, відповідно, покладає обов`язок на сторону подати заяву про застосування строку позовної давності до винесення рішення судом, що не було зроблено скаржником.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що місцевим господарським судом направлялась ухвала про відкриття провадження у справі на адресу відповідача та отримана останнім 15.05.2020, тобто відповідач знав про розгляд справи в суді першої інстанції та міг подати відповідну заяву до винесення рішення, а також міг подати відповідні докази та заперечення, однак не вчинив відповідних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 19.083.2020 у справі №911/1217/20 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову та стягнення з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква на користь Акціонерного товариства "Національна Акціонерна компанія "Нафтогаз України" 111 930,32 грн основного боргу, 15 873,85 грн пені, 11 163,27 грн 3% річних та 31679,23 грн інфляційних втрат.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, скаржниками у суді апеляційної інстанції не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження доводів апеляційних скарг. Доводи та заперечення викладені у апеляційних скаргах позивача та відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Київської області від 19.08.2020, прийняте після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Таким чином, в задоволенні апеляційних скарг Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква та Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду Київської області від 19.08.2020 - залишити без змін.

Судові витрати (судовий збір) розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1.Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква на рішення Господарського суду Київської області від 19.08.2020 у справі № 911/1217/20 залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Київської області від 19.08.2020 у справі № 911/1217/20 залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду Київської області від 19.08.2020 у справі №911/1217/20 залишити без змін.

4. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційних скарг покласти на скаржників.

5. Матеріали справи № 911/1217/20 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді К.В. Тарасенко

С.Я. Дикунська