ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09 березня 2021 року Справа № 903/951/20

Господарський суд Волинської області у складі судді Якушевої І. О., за участю секретаря судового засідання Хомич О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу № 903/951/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-преса-друк", м. Луцьк

до Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради, м. Луцьк

про стягнення 139 441 грн.,

за участю представників сторін:

від позивача: Пилипчук В.Ф. - адвокат,

від відповідача: Чіпак Д.О. - представник,

в с т а н о в и в:

14.12.2020 року до Господарського суду Волинської області надійшла позовна заява б/н від 11.12.2020 Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-преса-друк" про стягнення з Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради 139441 грн. збитків; 9100 грн. процентів річних; 12895,36 грн. збитків, завданих інфляцією.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач знищенням торгового кіоску та майна, яке було в ньому, заподіяв збитків на загальну суму 139 441 грн. Вважає, що оскільки 30.10.2018 відповідач утилізував майно є підстави для стягнення на підставі ст.625 ЦК України 9100 грн. процентів річних; 12895,36 грн. збитків, завданих інфляцією, за період з 30.10.2018 по 01.01.2021.

Ухвалою суду від 21.12.2020 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-преса-друк" було залишено без руху; встановлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Волинь-преса-друк" строк (5 днів) з дня отримання ухвали для усунення недоліки позовної заяви та подачі суду: документів, які підтверджують повноваження представника позивача - адвоката Пилипчука В. Ф. на підписання позовної заяви; доказів оплати судового збору в розмірі 319,55 грн. в порядку, визначеному Законом України "Про судовий збір"; доказів направлення відповідачу копії позовної заяви і доданих до неї документів.

30.12.2020 від представника позивача надійшла заява б/н від 30.12.2020 про усунення недоліків позовної заяви, до якої представник додав додаткову угоду до договору про надання правової (правничої) допомоги від 28.12.2020, квитанцію про оплату 319,55 грн. судового збору, копії опису вкладення у цінний лист, службового та фіскального чеку.

Ухвалою від 04.01.2021 суд прийняв позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження; відкрив провадження у справі; розгляд справи призначив на 27.01.2021; запропонував сторонам подати суду у строк до 25.01.2021 року: позивачу: будь- які додаткові докази в обґрунтування позовних вимог (у разі їх наявності); відповідачу: відповідно до ст. 165 Господарського процесуального кодексу України відзив на позовну заяву і всі докази, що підтверджують заперечення проти позову (у разі їх наявності); докази направлення відзиву позивачу; позивачу (на власний розсуд): відповідно до ст. 166 ГПК України подати відповідь на відзив у 5-денний строк з дня отримання відзиву.

26.01.2021 відповідач через відділ документального забезпечення та контролю суду подав відзив на позовну заяву №27-17/121 від 26.01.2021, в якому просив у задоволенні позову відмовити.

До відзиву відповідач додав 26 додатків.

В судовому засіданні 27.01.2021 представник позивача заявив про те, що Чіпак Д.О. є неновноважний представник, оскільки він не подав належних документів на підтвердження представництва інтересів відповідача - Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради: до довіреності на представництво інтересів відповідача не додано його установчих документів.

При цьому послався на ч.3 ст.60 ГПК України.

Згідно з ч.3 ст.60 ГПК України довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.

Ця норма Кодексу не містить вимоги про те, що у довіреності має бути посилання на установчі документи юридичної особи.

Стаття 246 Цивільного кодексу України передбачає, що довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Довіреність №27-14/872 від 07.12.2020 видана головному спеціалісту, юристу Чіпаку Д.О. Департаментом муніципальної варти Луцької міської ради за підписом директора Департаменту Сиротинської Юлії.

Відповідно до відомостей, які внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, Сиротинська Юлія Ярославівна є керівником Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради з 01.09.2015.

За таких обставин довіреність на представництво інтересів Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради видана Чіпаку Д.О. належною особою.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.58 ГПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

При розгляді справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених статтею 59 цього Кодексу.

Враховуючи приписи п.п.1 ч.5 ст.12 ГПК України, справа №903/951/20 є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з пунктом 1 розділу 1, пунктом 7 розділу III посадової інструкції головного спеціаліста, юриста Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради головний спеціаліст, юрист Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради здійснює роботу по питаннях претензійно-правової роботи в Департаменті та його захисту і представництва в судах.

Головний спеціаліст, юрист Департаменту має право за дорученням представляти у встановленому законодавством порядку інтереси Департаменту, виконавчого комітету міської ради та адміністративної комісії при виконавчому комітеті в органах, установах та організаціях і судах під час розгляду питань та спорів у межах наданих повноважень.

За таких обставин інтереси відповідача у справі - Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради представляє повноважний представник.

Також в судовому засіданні 27.01.2021 представник позивача, посилаючись на ч.ч.8, 9 ст.165 ГПК України, ч.ч.3, 8 ст.80 ГПК України, заявив про те, що відповідач пропустив строк подачі відзиву на позов - до 25.01.2021, який було встановлено судом в ухвалі про відкриття провадження від 04.01.2021 у справі №903/951/20, та строк подачі доказів. У зв`язку з цим просив не брати до уваги відзив і докази, додані до відзиву.

Відповідно до ч.8 ст.165 ГПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Ухвалою про відкриття провадження у справі від 04.01.2021 суд пропонував сторонам у строк до 25.01.2021 року подати: позивачу будь-які додаткові докази на обґрунтування позовних вимог (у разі їх наявності); відповідачу відповідно до ст. 165 Господарського процесуального кодексу України - відзив на позовну заяву і всі докази, що підтверджують заперечення проти позову (у разі їх наявності); докази направлення відзиву позивачу; позивачу (на власний розсуд) відповідно до ст. 166 ГПК України - відповідь на відзив у 5- денний строк з дня отримання відзиву.

26.01.2021 відповідач через відділ документального забезпечення та контролю суду подав відзив на позовну заяву №27-17/121 від 26.01.2021, додавши до нього 26 додатків.

Ухвалу про відкриття провадження у справі відповідач отримав 06.01.2021.

Строк, встановлений судом для подачі відзиву, був більшим, ніж 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Таким чином, відповідач пропустив строк подачі відзиву на позов, встановлений судом. Клопотань про поновлення строку відповідач не заявляв, поважних причин, які перешкоджали подати відзив у строк, не навів.

Відповідно до ч.2 ст. 118 ГПК України заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин відзив відповідача №27-17/121 від 16.01.2021 на позовну заяву залишено судом без розгляду.

Відповідно до ч.3 ст.80 ГПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідач разом з відзивом подав докази - до відзиву додано 26 додатків.

Згідно з ухвалою суду від 04.01.2021 відповідач повинен був подати суду всі докази, що підтверджують заперечення проти позову, також до 25.01.2021, проте подав 26.01.2021, тобто пропустив строк, встановлений судом. Частиною 8 ст.80 ГПК України передбачено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідач не обґрунтував неможливості подачі доказів у встановлений строк, поважних причин пропуску строку не навів.

З огляду на викладене, суд на підставі ч. 8 ст. 80 ГПК України не прийняв до розгляду докази, додані відповідачем до відзиву.

В судовому засіданні було оголошено перерву з 27.01.2021 до 03.02.2021.

03.02.2021 відповідач подав до суду клопотання №27-17/5 від 03.02.2021, в якому просив відкласти розгляд справи, посилаючись на те, що представник Департаменту перебуватиме на навчанні уповноважених осіб, членів тендерного комітету з публічних закупівель від ТОВ НКЦ "Закупівлі".

Явка представника відповідача в судове засідання 03.02.2021 не визнавалась обов`язковою. Враховуючи те, що суд не визнавав обов`язковою явку представника відповідача в судове засідання 03.02.2021, про судовий розгляд представник відповідача був повідомлений під розписку в судовому засіданні 27.01.2021, клопотання відповідача про відкладення судового засідання у зв`язку з неявкою його представника було залишено судом без задоволення.

Заслухавши в судовому засіданні 03.02.2021 пояснення представника позивача по суті позовних вимог, з метою повного та об`єктивного з`ясування фактичних обставин справи, суд визнав обов?язковою явку представника відповідача в судове засідання обов?язковою та відклав розгляд справи на 17.02.2021.

Ухвалою суду від 17.02.2021 розгляд справи було відкладено на 03.03.2021; повторно визнано обов?язковою явку представника відповідача в судове засідання.

03.03.2021 в судовому засіданні було оголошено перерву до 09.03.2021.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

в с т а н о в и в:

рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 353-3 від 18.06.2014 року було погоджено ТОВ «Волинь-преса друк» розміщення стаціонарної тимчасової споруди (кіоск для реалізації квітів та преси) на вул. Карпенка-Карого (зупинка громадського транспорту біля ТЦ «Караван») на термін 2 роки.

25.06.2014 року між Житлово-комунальним підприємством № 11 як виконавцем та ТОВ «Волинь-преса друк» як замовником було укладено договір на прибирання території №19, за умовами якого замовник передає, а виконавець приймає на обслуговування територію біля стаціонарної тимчасової споруди (кіоск для реалізації квітів та преси) по вул. Карпенка-Карого» (зупинка громадського транспорту біля ТЦ «Караван») у м. Луцьку.

17.07.2014 року між ТОВ «Волинь-преса друк» як замовником та фізичною особою - підприємцем Лівщун Людмилою Миколаївною як підрядником було укладено договір підряду, згідно з умовами якого підрядник зобов`язується виконати за завданням замовника наступну роботу: виготовити із власних матеріалів та своїми засобами металеву конструкцію орієнтовною площею 7,5 кв.м., придатну для подальшого її використання замовником в якості тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності у двомісячний строк з моменту укладення договору, а замовник зобов`язується прийняти га оплатити виконану роботу.

Пунктом 1.5. договору підряду передбачено, що прийняття роботи замовником здійснюється шляхом укладення та підписання сторонами акта приймання-передачі виконаних робіт, який є невід`ємною частиною договору.

Згідно з актом приймання-передачі, підписаним сторонами 01.08.2014 року, підрядник передав замовнику конструкцію (малу архітектурну форму у вигляді стаціонарної тимчасової споруди), цільове призначення якої - торгівельний кіоск для провадження підприємницької діяльності, матеріал - метал, довжина - 3м., ширина-2,5 м., висота-3,1 м., площа - 7,5 м., ціна об?єкта - 65 000,00 грн.

18 червня 2014 року виконавчим комітетом Луцької міської ради було прийнято рішення №353-3 "Про розміщення Товариством з обмеженою відповідальністю "Волинь-преса друк" тимчасової споруди на вул. Карпенка-Карого", відповідно до якого позивачу було погоджено розміщення стаціонарної тимчасової споруди (кіоск для реалізації квитків та преси) на вул. Карпенка-Карого (зупинка громадського транспорту біля ТЦ "Караван") на термін 2 роки.

25 червня 2014 року між Житлово-комунальним підприємством № 11 та ТзОВ «Волинь-преса друк» був укладений договір на прибирання території №19.

Управлінням містобудування та архітектури Луцької міської ради позивачу на даний об`єкт 13.03.2015 року був виданий паспорт прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, реєстраційний №167-б/н-15 (тс), терміном дії до 18 червня 2016 року.

У кіоску, що розташований за адресою м. Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 1а (біля зупинки громадського транспорту ТЦ «Караван»), ТзОВ «Волинь - преса друк» здійснювало свою підприємницьку діяльність.

Ці обставини були встановлені рішенням господарського суду Волинської області від 19.11.2018 у справі №903/580/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-преса друк" до Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.02.2019 це рішення господарського суду залишено без змін.

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 678-10 від 02.11.2016 року «Про демонтаж тимчасової споруди на вул.Карпенка-Карого, 1а» зобов`язано ТОВ «Волинь-преса друк» протягом 7 днів з дати ухвалення цього рішення демонтувати тимчасову споруду, що розташована без відповідних правовстановлюючих та дозвільних документів на вул. Карпенка-Карого, 1а (кіоск «Ситий тато»), та відновити благоустрій території; доручено Департаменту муніципальної поліції Луцької міської ради у разі невиконання ТОВ «Волинь-преса друк» робіт з демонтажу кіоску демонтувати тимчасову споруду в законом встановлений спосіб та метод.

Не погоджуючись з рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 678-10 від 02.11.2016 року, ТОВ «Волинь-преса друк» звернулось до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом про визнання рішення протиправним.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.03.2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2017 року у справі № 161/14790/16-а, в задоволенні адміністративного позову ТОВ «Волинь-преса друк» до виконавчого комітету Луцької міської ради про визнання протиправним рішення № 678-10 від 02.11.2016 року відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд встановив, що тимчасова споруда була встановлена самовільно, не має фундаменту, а тому не є нерухомістю і її можливо перенести в інше місце без завдання для неї шкоди.

Зазначив, що у виконавчого комітету Луцької міської ради були достатні правові підстави для доручення муніципальній поліції міської ради демонтувати тимчасову споруду у разі невиконання ТзОВ «Волинь преса друк» п. 1 цього рішення.

Дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки оскаржуване рішення прийнято у відповідності, спосіб та у межах встановлених законодавством, що в свою чергу не порушило право власності чи будь яких охоронюваних законом інтересів позивача.

17.07.2017 року працівниками Департаменту муніципальної варти виконавчого комітету Луцької міської ради проведено демонтаж торгового кіоску за адресою: м.Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 1а, за результатами якого складено протокол демонтажу № 0015-17, в якому зазначено, що наявне майно передано на зберігання для збереження цілісності та схоронності на відповідний майданчик за адресою: Волинська область, Луцький район, село Княгининок, вул. Бригадний двір, 31.

Також у цьому протоколі міститься опис демонтованої тимчасової споруди: торговий кіоск «Ситий тато», облицьований металопрофільними листами, коричневого кольору, три стінки якого складаються із скляної вітрини, наявні значні корозійні і деформаційні пошкодження, холодильник білого кольору в металевому каркасі.

17.07.2017 року директор ТОВ «Волинь-преса друк» звернувся до Департаменту муніципальної варти виконавчого комітету Луцької міської ради із клопотанням про повернення кіоску та майна.

06.11.2017 року та 21.12.2017 року позивач звертався з заявами до секретаря міської ради (зареєстровані відділом звернень громадян ЦНАП Луцької міської ради 07.11.2017 року № М-3205/4-045 та 21.12.2017 року № М-3205/5-240) про надання роз?яснень щодо демонтажу та повернення кіоску, що знаходився на вул. Карпенка-Карого, 1а. На ці звернення надано відповіді від 24.11.2017 року № М-3205/4-045 та від 11.01.2018 року № М-3205/5-240.

Департамент муніципальної варти виконавчого комітету Луцької міської ради листами від 20.11.2017 року № 27-25/1957 та від 19.12.2017 року № 27-14/2131 повідомив ТОВ «Волинь-преса друк» про вжиття ним заходів для повернення демонтованого об`єкту.

По факту проведення демонтажу Департаментом муніципальної варти виставлено рахунок ТОВ "Волинь-преса друк" за демонтаж та зберігання кіоску, який був оплачений останнім згідно з квитанцією № 67 від 20.12.2017 в сумі 8332 грн.

Листами від 02.02.2018 №27-24/147 та від 23.04.2018 №24-24/565 Департамент муніципальної варти повідомив позивача про необхідність вжиття ним заходів щодо повернення демонтованої тимчасової споруди, оскільки підстав для зберігання вказаного об?єкта у Департаменту муніципальної варти немає .

Ці обставини були встановлені рішенням господарського суду Волинської області від 19.11.2018 у справі №903/580/18 та на підставі ч.4 ст.75 ГПК України не потребують повторного доказування.

Вважаючи дії Департаменту муніципальної варти виконавчого комітету Луцької міської ради щодо демонтажу 17.07.2017 року тимчасової споруди (кіоску) протиправними, ТОВ «Волинь-преса друк» оскаржило їх до адміністративного суду.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06.03.2018 року у справі № 803/63/18 в задоволенні позову ТОВ «Волинь-преса друк» до Департаменту муніципальної варти виконавчого комітету Луцької міської ради про визнання дій протиправними щодо демонтажу 17.07.2017 року тимчасової споруди (кіоску), що знаходився за адресою: м. Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 1а, та стягнення завданої шкоди в розмірі 98 379,22 грн. було відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2018 року рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06.03.2018 року у справі № 803/63/18 залишено без змін, а апеляційну скаргу ТОВ «Волинь-преса друк» без задоволення.

Ухвалою Верховного Суду від 13.08.2018 року у справі № 803/63/18 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «Волинь-преса друк» на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06.03.2018 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2018 року.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06.03.2018 року у справі № 803/63/18 встановлено, що як слідує з листа відповідача від 02.02.2018 року №27-24/147 (а.с.120) позивачу на підставі звернення, після сплати рахунку за проведений демонтаж 20.12.2017 року, було надано доступ до території тимчасового зберігання у с. Княгининок для повернення об`єкту демонтажу. Проте, позивачем цього не було здійснено.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

На судові рішення у наведених справах посилався представник відповідача, заперечуючи проти вимог позивача, надаючи пояснення в судових засіданнях 03.03.2021, 09.03.2021.

На судове рішення від 19.11.2018 у справі №903/580/18 посилається й позивач у позовній заяві від 11.12.2020, поданій до суду.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй постанові від 13.08.2019 у справі № 910/11164/16 преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правило про преюдицію спрямоване не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням господарського суду Волинської області від 19.11.2018 у справі №903/580/18, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06.03.2018 року у справі № 803/63/18, які набрали законної сили, не потребують доказування у справі №903/951/20, у яких беруть участь ті самі особи.

Відповідно до цієї ж норми ГПК України обставини, встановлені постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.03.2017 у справі № 161/14790/16-а, яка набрала законної сили, не потребують доказування у справі №903/951/20, стосовно ТзОВ "Волинь-преса-друк".

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" і від 28.10.1999 у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, судові рішення у справах № 903/580/18, №161/14790/16-а, №803/63/18, які набрали законної сили та є остаточними, не можуть бути поставлені під сумнів.

Вимога позивача про стягнення з відповідача 139 441 грн. збитків не підлягає до задоволення.

На обґрунтування позовних вимог у справі №903/951/20 позивач посилається на те, що відповідач знищенням торгового кіоску та майна, яке було в ньому, заподіяв збитків на загальну суму 139 441 грн. До складу збитків позивач включає вартість кіску в розмірі 65000 грн. та вартість майна, яке знаходилось в кіоску:

- морозильна камера SD 400 «Геркулес» - 12 000 грн.;

- морозильна камера №705300242 в комплекті - 10 000 грн.;

- балон СО2 - 5000 грн;

- кег короб високий 50 (для квасу, лимонаду) - 8500 грн.;

- вага (30 кг.) - 500 грн;

- кавовий апарат «Saeko Roal Capucsno» - 3500 грн.;

- холодильна установка «Катюша» - 5000 грн.;

- заторна головка «Корт» (2 шт.) - 1000 грн.;

- балон СО2 - 1500 грн.,;

- редуктор СО2 - 500 грн.;

- кег (4 шт.) - 7200 грн.;

- кавовартка «Saeko Roal Capucsno» - 5000 грн.;

- продовольча група товарів - продукти харчування:

- Акт №3 від 17 липня 2017р. на суму 831 грн. 90 коп.

- Акт №1 від 17 липня 2017р. - 1 095 грн. 35 коп.

- Акт №2 від 17 липня 2017р. - 1 813 грн. 63 коп.

- Акт №5 від 23 серпня 2017р. - 1 153 грн. 29 коп.

- Акт №1 від 23 серпня 2017р. - 484 грн. 98 коп.

- Акт №10 від 23 серпня 2017р. - 389 грн. 34 коп.

- Акт №9 від 23 серпня 2017р. - 1 920 грн. 71 коп.;

- друкована продукція (газети журнали, брошури) :

- Акт №2 від 23 серпня 2017р. - 94 грн. 50 коп.

- Акт №3 від 23 серпня 2017р. - 1 491 грн. 30 коп.

- Акт №4 від 23 серпня 2017р. - 2 345 грн. 70 коп.

- Акт №6 від 23 серпня 2017р. - 2 313 грн. 10 коп.

- Акт №7 від 23 серпня 2017р. - 391 грн. 80 коп.

- Акт №8 від 23 серпня 2017р. - 415 грн. 50 коп.

Перелік товарно-матеріальних цінностей, які містились в кіоску, позивач навів у довідці (а.с.54).

Відповідно до частини 1 статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Згідно із частиною 2 статті 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (частина 1 статті 225 Господарського кодексу України).

Частиною 2 статті 22 Цивільного кодексу України передбачено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди передбачено статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичній або юридичній особі, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Відповідно до частини 1 статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

За загальним правилом судового процесу, закріпленим у частині 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У спорах, пов?язаних із відшкодуванням збитків позивач повинен довести: факт протиправної поведінки відповідача; факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір; безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням і заподіянням збитків.

Відповідач повинен довести відсутність його вини у завданих позивачу збитках.

Частиною 2 статті 623 ЦК України передбачено, що розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Відповідач утилізував торговий кіоск шляхом здачі його на металобрухт 30.10.2018 після того, як позивач не відреагував на звернення відповідача і не забрав торговий кіоск.

Відповідно до ч.4 ст.11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов?язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Тобто, право власності (на мирне володіння майном) не є абсолютним. За своєю правовою природою воно потребує регулювання з боку держави, може бути обмежено, а держава вправі вживати певних заходів втручання в право власності, у тому числі й позбавляти громадян власності.

У практиці ЄСПЛ напрацьовані три головні критерії, які необхідно оцінювати з тим, щоб зробити висновок: чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного та допустимого втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу. Йдеться про межі допустимого втручання, а саме: а) наявність правових підстав (законність втручання); б) наявність «суспільного інтересу» для застосування обмежень (легітимна мета втручання); в) забезпечення справедливої рівноваги (балансу) між суспільними інтересами та необхідністю дотримання основних прав особи (пропорційність втручання).

Законність як критерій втручання у право власності особи означає, що таке втручання повинно здійснюватися в межах та на підставі закону, у відповідності з принципом верховенства права. Так, пунктом 50 рішення у справі «Щокін проти України» визначено, що вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а також передбачено, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом». Вираз «на умовах, передбачених законом» найперше вимагає, щоб відповідний захід мав певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, зможе передбачити його наслідки для себе (рішення у справі «Полторацький проти України»).

В судовому засіданні представник відповідача пояснював, що Департамент муніципальної варти Луцької міської ради, утилізуючи торговий кіоск позивача, діяв у відповідності до Положення про Департамент муніципальної варти, затвердженого рішенням виконкому Луцької міської ради №36/22 від 22.12.2017 (надалі - Положення), Програми впорядкування малих архітектурних форм, тимчасових споруд, металевих та дерев?яних конструкцій на території міста Луцька на 2018 рік (надалі - Програми), затвердженої рішенням Луцької міської ради №36/21 від 22.12.2017.

Згідно з ч.1 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до ч.6 ст.59 цього ж Закону України виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення.

Рішення виконкому Луцької міської ради №36/22 від 22.12.2017, яким затверджено Положення, рішення Луцької міської ради №36/21 від 22.12.2017, яким затверджена Програма, розміщені на офіційному веб-сайті Луцької міської ради. Доказів, які б свідчили про визнання цих рішень недійсними у встановленому законом порядку, не подано.

Згідно з пунктами 1.1., 1.4., 1.6. Положення Департамент муніципальної варти Луцької міської ради є виконавчим органом Луцької міської ради.

Департамент є юридичною особою, вправі набувати майнові і немайнові права та обов`язки, має власний баланс, може виступати позивачем або відповідачем в судах.

У своїй діяльності Департамент керується Конституцією і законами України, постановами Верховної Ради України, декретами, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, актами Президента України з урахуванням функціональної специфіки, стандартом ISO:9001, рішеннями Луцької міської ради та її виконавчого комітету, розпорядженнями міського голови, даним Положенням і іншими нормативними актами.

Пунктом 2.2. Положення визначено основні завдання діяльності Департаменту муніципальної варти.

Згідно з п.п.2.2.10 п.2.2. Положення Департамент здійснює демонтаж незаконно встановлених споруд, ТС чи інших самовільно встановлених об?єктів на території міста та їх утилізацію в термін до 100 днів, в тому числі руйнування незаконно збудованих об?єктів на території міста, що не є об?єктом нерухомого майна, у випадках передбачених чинним законодавством.

Рішенням Луцької міської ради №36/21 від 22.12.2017 затверджено Програму впорядкування малих архітектурних форм, тимчасових споруд, металевих та дерев?яних конструкцій на території міста Луцька на 2018 рік (надалі - Програма).

Як зазначено в Програмі, демонтовані тимчасові споруди, малі архітектурні форми, конструкції будуть перевозитись на майданчик для тимчасового зберігання та передаватимуться відповідальній особі. Вказані об?єкти видаватимуться власнику або його представнику після оплати ним збитків, завданих під час проведення демонтажу, перевезення, розвантаження чи зберігання. Якщо власник споруди протягом 90 календарних днів не звернеться до департаменту муніципальної варти або не вжиє заходів щодо її повернення, така споруда утилізується шляхом здачі на металобрухт. Кошти від утилізації перераховуватимуться на цільовий фонд бюджету міста.

Згідно з Додатком №2 до Програми утилізація не витребуваних об?єктів демонтажу шляхом здачі на металобрухт здійснюється протягом року ( тимчасові споруди - не раніше після 90 днів з дати демонтажу, конструкції - протягом 15 днів з дати демонтажу).

Згідно з поясненнями представника відповідача в судовому засіданні, задля збереження майна позивача торговий кіоск було передано на майданчик тимчасового зберігання після оплати позивачем коштів за демонтаж і зберігання на підставі п.п.9.4.4. Правил благоустрою міста Луцька, затверджених рішенням Луцької міської ради №94/35 від 15.10.2020, оскільки позивач, оплативши вартість зберігання і демонтажу, не забрав кіоску.

Положенням про Департамент не передбачено утримання тимчасових споруд.

Відповідач утилізував торговий кіоск шляхом здачі його на металобрухт більше ніж через 1 рік 3 місяці з дати демонтажу, тобто не порушив строку, визначеного Додатком №2 до Програми.

Жодних доказів, які б свідчили про те, що відповідач чинив перешкоди у тому, щоб забрати майно, позивач не надав.

Рішенням господарського суду Волинської області від 19.11.2018 у справі №903/580/18 встановлено, що листами від 02.02.2018 №27-24/147, від 23.04.2018 №24-24/565 Департамент муніципальної варти повідомляв позивача про необхідність вжити ним заходів щодо повернення демонтованої тимчасової споруди, оскільки у Департаменту муніципальної варти відсутні підстави для його зберігання.

Той факт, що позивачу було надано доступ до території тимчасового зберігання у с. Княгининок для повернення об`єкту демонтажу, проте цього здійснено не було, встановлено також рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06.03.2018 року у справі № 803/63/18.

З огляду на викладене, утилізуючи 30.10.2018 торговий кіоск, відповідач діяв правомірно, у відповідності до своїх повноважень, визначених Положенням та Програмою.

Таким чином, в діях відповідача відсутній один із елементів складу цивільного правопорушення - протиправна поведінка, що виключає можливість застосування до відповідача відповідальності у формі стягнення збитків, а тому вимога про стягнення з відповідача 139441 грн. збитків до задоволення не підлягає.

Вважаючи, що відповідач, утилізуючи кіоск, діяв неправомірно, позивач в процесі судового розгляду не обґрунтував, яким саме вимогам законодавства не відповідають дії відповідача.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Разом з цим, позивач у встановленому законом порядку не довів розміру заподіяних йому збитків на суму 74441 грн. (139441 - 65000), оскільки належними та допустимими доказами не довів наявності в утилізованому кіоску майна на цю суму.

Договір поставки №5 від 04.06.2016 року свідчить лише про досягнення між сторонами, що його уклали, домовленості про передачу товару позивачу; видаткові накладні №ТХ-0001576 від 12.06.2017, №ТХ-0001354 від 18.11.2016, №195 від 10.07.2017 - про передачу товару від продавця до покупця - позивача; акти списання №1, №2, №3 від 17.07.2017; №1, №2, №3, №4, №5, №6, №7, №8, №9, №10 від 23.08.2017 свідчать про списання товару у зв?язку з непридатністю, проте позивач не довів, що саме ці товари знаходились в утилізованому відповідачем торговому кіоску.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06.03.2018 року у справі № 803/63/18 встановлено, що директор ТзОВ «Волинь-преса друк» Мельничук Л.М. забирала з демонтованого кіоску речі, про що власноручно написала в розписці від 17.07.2017; а частину речей забрала з кіоску 23.07.2017.

Позовна заява містить також вимогу про стягнення з відповідача на підставі ч.2 ст.625 ЦК України 9100 грн. процентів річних, 12895,36 грн. збитків, завданих інфляцією, які позивач нараховує від суми коштів в розмірі 139441 грн., починаючи з 30.10.2018, коли було утилізовано кіоск.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки позивач не довів заподіяння йому збитків неправомірною поведінкою відповідача, не підлягає до задоволення вимога про стягнення з відповідача 9100 грн. процентів річних, 12895,36 грн. збитків, завданих інфляцією, нарахованих від суми коштів в розмірі 139441 грн., що становлять розмір заподіяних збитків.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 77, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову відмовити .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повне рішення складено: 15.03.2021.

Суддя І. О. Якушева