СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2021 р. Справа №905/892/20

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Дучал Н.М., суддя Россолов В.В.,

при секретарі Беккер Т.М.,

за участю представників:

позивача Трофіменко О.О., посвідчення №058452 від 03.12.2020 року;

першого відповідача не з`явився;

другого відповідача (в режимі відеоконференції) Чекменьов Д.М., ордер ДН №00082 від 09.06.2020 року, свідоцтво №1692 від 14.05.2004 року;

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу першого відповідача Маріупольської міської ради Донецької області, м.Маріуполь, Донецька область, (вх.№190Д/1-40) на рішення Господарського суду Донецької області від 09.11.2020 року у справі №905/892/20

за позовом Заступника керівника Маріупольської місцевої прокуратури №1,

до 1. Маріупольської міської ради Донецької області, м.Маріуполь, Донецька область,

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Приазовбуд», м.Маріуполь,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю «Азовбудівництво», с.Якимівка, Запорізька область,

про визнання недійсним рішення про поновлення строку оренди земельної ділянки та договору оренди земельної ділянки,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2020 року Заступник керівника Маріупольської місцевої прокуратури №1 звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом, в якому просив суд:

- визнати недійсним рішення L сесії 7 скликання Маріупольської міської ради №7/50-5074 від 26.02.2020 року «Про поновлення строку оренди земельної ділянки по пр. Миру, 127 в центральному районі міста Товариству з обмеженою діяльністю «Приазовбуд» та надання дозволу на передачу її в суборенду Товариству з обмеженою відповідальністю «Азовбудівництво»;

- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки кадастровий номер :04:002:0220 від 25.03.2020 року, укладеного між Маріупольською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Приазовбуд».

Рішенням Господарського суду Донецької області від 09.11.2020 року у справі №905/892/20 (суддя Огороднік Д.М., повний текст складено та підписано 19.11.2020 року) позов задоволено.

Визнано недійсним рішення L сесії 7 скликання Маріупольської міської ради Донецької області №7/50-5074 від 26.02.2020 року «Про поновлення строку оренди земельної ділянки по пр. Миру, 127 в Центральному районі міста Товариству з обмеженою діяльністю «Приазовбуд» та надання дозволу на передачу її в суборенду Товариству з обмеженою відповідальністю «Азовбудівництво».

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки кадастровий номер :04:002:0220 від 25.03.2020 року, укладений між Маріупольською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Приазовбуд».

Стягнуто з Маріупольської міської ради Донецької області судовий збір у розмірі 3153,00 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Приазовбуд» судовий збір у розмірі 1051,00 грн.

Перший відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 09.11.2020 року.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що Маріупольська міська рада протягом одного місяця з дати закінчення договору оренди земельної ділянки не заперечувала проти продовження користування земельною ділянкою та не вимагала її повернення, а ТОВ «Приазовбуд» після спливу строку оренди у свою чергу продовжувало користуватись земельною ділянкою. Таким чином, поновлення оренди спірної земельної ділянки, відбулось за принципом мовчазної згоди, оскільки для автоматичного поновлення договору оренди, жодних перешкод не існувало і вказане узгоджується з приписами ч.6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Скаржник вказує, що твердження позивача про припинення договору оренди земельної ділянки та відсутність її поновлення не відповідають фактичним обставинам та нормам законодавства, на що суд першої інстанції не звернув увагу. Крім того, позивачем не надано до матеріалів справи підтвердження звернення до уповноваженого органу та не здійснено інших заходів щодо виявлення та усунення порушень, відтак не встановлено протиправності дій Маріупольської міської ради по прийнятому рішенню. Також, з позовної заяви не вбачається підстав для представництва прокурором інтересів держави в цій справі. Тобто, позивачем в порушення вимог ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України не був визначений орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах за його фактичної наявності.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 03.02.2021 року відкрито апеляційне провадження за скаргою першого відповідача на рішення Господарського суду Донецької області від 09.11.2020 року у справі №905/892/20; встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду відзив, а також встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду заяви, клопотання та документи в обґрунтування своєї позиції по справі; призначено справу до розгляду в судове засідання і роз`яснено шляхи реалізації права сторони на участь у судовому засіданні.

17.02.2021 року від представника другого відповідача на електронну пошту суду надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№2069), в якому зазначає, що підтримує позицію апелянта в повному обсязі та просить рішення Господарського суду Донецької області від 09.11.2020 року у справі №905/892/20 скасувати та прийняти нове, яким у позові відмовити.

Від представника третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Азовбудівництво», також надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№2085 від 17.02.2021 року), в якому вказує, що підтримує позицію скаржника у повному обсязі.

Як зазначає представник третьої особи, суд в порушення положень ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та ч.2 ст. 134 Земельного кодексу України ототожнив «поновлення договорів оренди землі» та «укладення договорів оренди землі на новий строк з використанням переважного права орендаря», які законодавець визначив як два окремих випадки не застосування продажу прав на земельні ділянки на конкурентних засадах. Також суд не визначив, чи було реальне порушення прав територіальної громади, що підлягає захисту та в чому полягає таке порушення.

Від Донецької обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№2161), в якому зазначає, що згодна з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала суду про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду була направлена сторонам рекомендованими листами 04.02.2021 року за адресами, зазначеними в апеляційній скарзі ними, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, які долучено до матеріалів справи. Проте, представник першого відповідача та третьої особи у судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч.12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що наявних у справі документів достатньо для розгляду справи по суті, судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, а також враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком, з огляду на положення ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

У судовому засіданні 01.03.2021 року представник прокуратури оголосив зміст відзиву на апеляційну скаргу та наполягав на залишенні в силі рішення суду першої інстанції у даній справі.

Представник другого відповідача підтримав подану першим відповідачем апеляційну скаргу і наполягав на її задоволенні.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзивах на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників прокуратури та другого відповідача, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

14.04.2006 року на підставі рішення Маріупольської міської ради №2044 від 28.02.2006 року, між Маріупольською міською радою Донецької області (орендодавець, перший відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Приазовбуд» (орендар, другий відповідач) укладено договір оренди земельної ділянки.

Предметом договору оренди є надання, згідно з рішенням Маріупольської міської ради №2044 від 28.02.2006 року, у строкове платне користування земельної ділянки, загальною площею 0,6234 га, яка розташована за адресою по пр. Миру (пр. Леніна), 127-А в Центральному районі м. Маріуполя з кадастровим номером :04:002:0220 (п. 1.1; 2 договору).

На земельній ділянці буде знаходитися об`єкт нерухомого майна: житловий будинок з підземною автостоянкою та приміщеннями торгівлі (п.3. договору).

Орендна плата за землю встановлюється у розмірі 2% від грошової оцінки земельної ділянки за рік (п. 10. договору).

Земельні ділянки передаються в оренду з метою та за цільовим призначенням: для будівництва житлового будинку з підземною автостоянкою та приміщеннями (роздрібна торгівля у неспеціалізованих) (п. 18. договору).

Орендар після припинення дії договору повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим в якому він одержав її в оренду (п. 25. договору).

Орендар зобов`язаний, зокрема: приступити до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди земельної ділянки, в установленому законом порядку; використовувати земельну ділянку відповідно до мети, визначеної у договорі і згідно з цільовим призначенням, з дотриманням режиму використання земель; почати будівництво об`єкта не пізніше чим за 2 (два) роки зі дня прийняття рішення про дозвіл на будівництво та закінчити будівництво у термін, не перевищуючий 1 (одного) календарного року після закінчення нормативного строку на будівництво; щоквартально у термін до 20 числа місяця, що йде за звітним кварталом надавати у Маріупольське фінансове управління копії платіжних документів, що підтверджують сплату до бюджету орендної плати за землю (п. 35 договору).

Договір укладений строком на 10 (десять) років - до 28.02.2016 (п. 6 договору).

Після закінчення строку дії договору, орендар має переважне право поновлення його на новий строк, у цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 2 (два) місяці до закінчення строку дії договору оренди повідомити письмово орендаря про намір поновлення терміну дії договору. В іншому випадку договір поновленню не підлягає (п.7 договору).

Аналогічне за змістом положення міститься у пункті 35 договору.

Відповідно до п. 41 договору, дія останнього припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Договір оренди земельної ділянки підписаний, скріплений печатками сторін, а також зареєстрований у Маріупольському міському відділі Донецької регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру» запис №04.06.162.00063 від 19.04.2006 року та посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Скоробогатько О.В. - запис за №1015.

08.01.2009 року додатковою угодою до договору оренди змінено п. 10 договору, а саме, визначено що орендна плата за землю сплачується орендарем у грошовій формі в розмірі 3% від грошової оцінки земельної ділянки за рік. Також у додатковій угоді визначено платіжні реквізити на які належить сплачувати орендну плату.

Відповідно до акту приймання-передачі земельної ділянки від 19.04.2006 року орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду земельну ділянку площею 0,6234 га з кадастровим номером :04:002:0220, за адресою по пр. Миру (пр. Леніна), 127-А в Центральному районі м. Маріуполь.

Після закінчення строку дії договору оренди від 14.04.2020 року другий відповідач не повернув земельну ділянку. Доказів виконання умов п. 7 та п. 35 договору оренди від 14.04.2006 року другим відповідачем не надано.

При цьому відповідачі не заперечують проти відсутності письмової заяви про поновлення терміну договору оренди. Також відповідачі не заперечують проти того, що після закінчення строку дії договору оренди, а саме після 28.02.2016 року, сторони додаткових угод щодо поновлення строку дії договору, не укладали.

Наразі відповідачі та третя особа вважають, що строк дії договору оренди від 14.04.2006 року був поновлений за «мовчазною згодою» на підставі ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Матеріали справи свідчать, що у 2018 році, спеціалістами управління земельних відносин Маріупольської міської ради проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства Товариством з обмеженою відповідальністю «Приазовбуд».

За результатами перевірки складено акт б/н від 03.04.2018 року, яким встановлено, що ТОВ «Приазовбуд» використовується земельна ділянка за адресою: пр. Миру, 127А в Центральному районі, загальною площею 0,6234 га, надана для функціонування житлового будинку з підземною автостоянкою та приміщеннями торгівлі на підставі договору оренди земельної ділянки від 19.04.2006 року (що зареєстрований 19.04.2006 року №04:06:162:00063), невід`ємною частиною якого є додаткова угода від 08.01.2009 року (що зареєстрована 20.01.2009 року №04.09.162.00902), строк дії якого закінчився 28.02.2016 року, і це є порушенням строків повернення тимчасово займаних земель та свідчить про невиконання обов`язків щодо приведення їх у стан, придатний до використання за призначенням та є порушенням ст.125, ст.126, ст.211 Земельного кодексу України. На час складання акту, вищевказана земельна ділянка використовується під розміщення фундаменту, металевих контейнерів та огорожі.

Товариству з обмеженою відповідальністю «Приазовбуд» за результатами перевірки був направлений акт від 03.04.2018 року та вказівка (попередження) №21/2018 від 03.04.2018 року, з вимогою усунути виявлені порушення земельного законодавства, у двадцятиденний строк.

Другим відповідачем вимоги попередження №21/2018 від 03.04.2018 про необхідність усунути порушення вимог земельного законодавства у двадцятиденний строк, виконано не було, жодних листів та/або заперечень також не надано.

Виконавчий комітет Маріупольської міської ради листом №23.4-5613-07 від 06.04.2008 року повідомив керівника Маріупольської місцевої прокуратури №1 про результати проведення перевірки з питань законності цільового використання земельної ділянки, що орендує ТОВ «Приазовбуд», в якому вказані результати перевірки, що відображені в акті від 03.04.2018 року, а також повідомлено про те, що за інформацією Департаменту фінансів міської ради у Товариства з обмеженою відповідальністю «Приазовбуд» в оренді знаходиться 5 земельних ділянок, загальною площею: 2,2856 га. Згідно останньої звірки, у Товариства з обмеженою відповідальністю «Приазовбуд» станом на 01.12.2017 року виявлена заборгованість з орендної плати за земельні ділянки у сумі 1043671,26 грн., у т.ч. пені 151650,10 грн.

Листом виконавчого комітету Маріупольської міської ради №24.3-15132-07 від 13.06.2018 року повідомлено наступне: «Згідно з інформацією управління державного архітектурно-будівельного контролю Маріупольської міської ради у Реєстрі, який ведеться з 2011 року, відсутня інформація про документи дозвільного, та декларативного характеру на будівництво за адресою: пр. Миру, 127а у Центральному районі м.Маріуполя. З моменту отримання повноважень, з 08.02.2016 року по теперішній час, до зазначеного управління від Товариства з обмеженою відповідальністю «Приазовбуд» не надходили повідомлення про початок виконання підготовчих/будівельних робіт та заяви на отримання дозволу на виконання будівельних робіт за даною адресою. Відповідно, питання щодо надання дозволу на виконання будівельних робіт або відмови у його видачі управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Маріупольської міської ради не розглядалося. Станом на 06.06.2018 року за вищевказаною адресою будівельні роботи не виконуються».

16.07.2018 року працівниками відділу контролю за використанням активів департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради, на виконання запиту Маріупольської міської прокуратури №1 проведено повторну перевірку, ТОВ «Приазовбуд» з питання законності цільового використання земельної ділянки розташованої за адресою: пр. Миру, 127А.

За наслідками перевірки складено акт б/н від 16.07.2018 року, яким встановлено, що ТОВ «Приазовбуд», у зв`язку із закінченням строку дії договору оренди, допущені порушення ст. ст. 125, 126, 211 Земельного кодексу України.

Також, 29.10.2019 року на виконання листа Маріупольської місцевої прокуратури №38-1793 вих.19, було втретє проведено перевірку ТОВ «Приазовбуд», з питання законності цільового використання земельної ділянки розташованої за адресою: пр. Миру, 127А, зміст висновків якої тотожній з попередніми актами перевірки від 03.04.2018 року та 03.04.2018 року.

14.12.2018 року Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області Відділ у місті Маріуполі на лист Маріупольської місцевої прокуратури №1 від 10.12.2018 року повідомило про те, що спірна земельна ділянка перенесена до архівного шару Національної кадастрової системи, у зв`язку з закінченням строку договору оренди та відсутністю правовстановлюючих документів. У зв`язку з чим, відділ не може надати нормативну грошову оцінку на зазначену вище ділянку.

Другим відповідачем вимоги попередження №21/2018 від 03.04.2018 року не виконано, земельна ділянка огороджена парканом.

У подальшому, ТОВ «Приазовбуд» звернулося до Маріупольської міської ради із заявою від 14.12.2019 року, в якій просило поновити право оренди земельної ділянки для будівництва житлового будинку з підземною автостоянкою та приміщеннями торгівлі та надати в суборенду, площею 0,6234га, розташованого за адресою м. Маріуполь, пр. Миру, 127А

За результатом розгляду заяви другого відповідача від 14.12.2019 року, Маріупольською міською радою прийнято оскаржуване рішення №7/50-5074 від 26.02.2020 «Про поновлення строку оренди земельної ділянки по пр. Миру, 127а в Центральному районі міста Товариству з обмеженою відповідальністю «Приазовбуд» та надання дозволу на передачу її в суборенду Товариству з обмеженою відповідальністю «Азовбудівництво».

Пунктом 1 рішення №7/50-5074 від 26.02.2020 року вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та вирішено поновити на 10 років строк оренди земельної ділянки (землі житлової та громадської забудови) кадастровий номер :04:002:0220 площею 0,6234 га для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури (для будівництва житлового будинку з підземною автостоянкою та приміщеннями торгівлі (роздрібна торгівля у неспеціалізованих магазинах) по пр. Миру, 127а, в Центральному районі міста ТОВ «Приазовбуд».

Встановлено розмір орендної плати на рівні 12% від її грошової оцінки (пункт 2 рішення).

Пунктом 3 рішення зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Приазовбуд» подати до Центру надання адміністративних послуг заяву про оформлення проекту договору оренди вказаної земельної ділянки протягом трьох місяців від дня прийняття рішення. Оформити правовстановлюючі документи на вказану земельну ділянку у встановленому законом порядку.

Пунктом 5 рішення надано дозвіл Товариству з обмеженою відповідальністю «Приазовбуд», після укладення договору оренди, передати в суборенду (до припинення строку дії договору оренди) земельну ділянку площею 0,6234 га (кадастровий номер :04:002:0220) без зміни її цільового призначення, а саме для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури (для будівництва житлового будинку з підземною автостоянкою та приміщеннями торгівлі (роздрібна торгівля у неспеціалізованих магазинах) по пр. Миру, 127а, в Центральному районі міста Товариству з обмеженою відповідальністю «Азовбудівництво».

На виконання рішення, 25.03.2020 року між Маріупольською міською радою Донецької області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Приазовбуд» підписано договір оренди земельної ділянки.

Предметом договору оренди є надання, згідно з рішенням Маріупольської міської ради №7/50-5074 від 26.02.2020 року, у строкове платне користування земельної ділянки, загальною площею 0,6234 га, яка розташована за адресою по пр. Миру (пр. Леніна), 127-А в Центральному районі м.Маріуполя з кадастровим номером :04:002:0220 (п. 1.1; 2.1. договору від 25.03.2020 року).

Договір від 25.03.2020 року укладено на 10 (десять) років з моменту державної реєстрації права оренди (п. 3.1).

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки на дату укладення договору становить 8235099,87 грн. (4.1); орендна плата за землю (платіж) сплачується орендарем у грошовій формі у розмірі 12% від грошової оцінки земельної ділянки (на рік) (п. 4.3).

Земельна ділянка передається в оренду з метою та за цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури.

Договір оренди земельної ділянки від 25.03.2020 підписаний, скріплений печатками сторін.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, який сформовано 15.04.2020 року, право оренди земельної ділянки, площею 0,6234 га (кадастровий номер :04:002:0220), зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Приазовбуд».

Судом першої інстанції також встановлено, що земельна ділянка надавалась у строкове платне користування для будівництва об`єкта нерухомого майна: житловий будинок з підземною автостоянкою та приміщеннями торгівлі. Об`єкт нерухомого майна: житловий будинок з підземною автостоянкою та приміщеннями торгівлі, станом на момент розгляду судом спору, не побудований. Як зазначає другий відповідач об`єкт має форму незавершеного будівництва. Об`єкт не має жодних реєстраційних документів. На підтвердження здійснення будівництва, матеріали справи містять довідки КБ-3 та акти виконаних робіт за вересень, листопад та грудень 2008 року, а також копію висновку судової будівельно-технічної експертизи №5927/24 від 25.03.2014 року, проведеної в межах справи №0541/6825/2012 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Приазовбуд» про розірвання договору, повернення грошових коштів, стягнення неустойки. Наразі об`єкт не збудований, державну реєстрацію об`єкта незавершеного будівництва також не здійснено.

Також, під час розгляду справи, судом першої інстанції з`ясовано, що другий відповідач має заборгованість по орендній платі за землю. Проте, суду не вдалось встановити дійсний розмір заборгованості, оскільки в листі від 06.04.2018 року №23.4-5613-07, міститься сума заборгованості за 5 договорами оренди. Суду також не вдалося встановити здійснення орендної плати за землю по новому договору від 25.03.2020 року.

Враховуючи встановлені фактичні обставини справи, то можливо стверджувати, що спір виник щодо розпорядження земельною ділянкою площею 0,6234 га (кадастровий номер :04:002:0220), яка належить територіальній громаді міста Маріуполя шляхом передання її Маріупольською міською радою в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Приазовбуд» у 2020 році. Спір стосується правомірності передання в оренду земельної ділянки шляхом поновлення строку оренди земельної ділянки, а не шляхом проведення земельних торгів. Правовою підставою спору є застосування положень ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», зокрема поновлення строку дії договору за «мовчазною згодою».

Щодо правомірності звернення прокурора з позовом у даній справі і представництва інтересів держави, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19.09.2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає у тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі №912/2385/18 (пункт 76). Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзац другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). А відповідно до абзаців першого та другого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абз. 2 ч. 5 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній на час подання позову).

Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №587/430/16-ц (пункт 70).

ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35).

Суд встановив, що спірна земельна ділянка належить до комунальної власності територіальної громади м. Маріуполя.

Прокурор, звертаючись з позовом, зазначив про те, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування та суб`єктом права комунальної власності є територіальна громада. З огляду на те, що порушення інтересів територіальної громади відбулося внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування, який є одним зі співвідповідачів, незаконного рішення, прокурор звернувся до суду як самостійний позивач в інтересах держави, що виражаються в інтересах частини Українського народу - членів територіальної громади, яка є власником спірної земельної ділянки.

Прокурор наголошував на особливому порядку передання в оренду земельної ділянки, а саме за результатами конкурсу (земельних торгів), як то передбачено ст. 134 Земельного кодексу України. Прокурор також вказував, що інтерес держави у цій справі полягає в тому, щоб орган місцевого самоврядування розпоряджався об`єктами права комунальної власності в порядку та спосіб, передбачені чинним законодавством.

Так, Конституція України та Закон України «Про прокуратуру» надають прокурору повноваження з представництва не тільки загальнодержавних інтересів, але й локальних інтересів держави.

Помилковою є позиція відповідачів щодо того, що прокурор замінює орган виконавчої влади, на якого покладено контроль за використанням та охороною земель згідно із ст. 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», оскільки ст. 6 Закону передбачає повноваження центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, а не земель територіальної громади міста для будівництва.

Колегія суддів звертає увагу, що прокурор оскаржуючи рішення Маріупольської міської ради та договір, укладений на підставі такого рішення, саме тому визначив останнього відповідачем.

Господарський процесуальний кодекс України не передбачає можливості поєднання сторін судового процесу в одній особі, не передбачає цей Кодекс і поняття «неналежний позивач», не визначає й механізму заміни останнього, позаяк положення Кодексу спрямовані на вирішення спору, якого не може бути із «самим собою».

Таким чином, у випадку встановлення судом процесуального випадку за якого позивачем і відповідачем у справі є фактично одна і та ж сама особа, розгляд заявленого позову у цій частині є неможливим за відсутністю спору, як такого.

Аналогічно і у даному спорі, якщо б прокурор звернувся до суду в інтересах Маріупольської міської ради Донецької області особи, що наділена повноваженнями по розпорядженню спірною земельною ділянкою, є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю, визначаючи при цьому її в якості співвідповідача то він створив би ситуацію, у якій, з урахуванням позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 07.09.2020 року у справі №917/468/19, позивачем та одним із відповідачів у справі була б одна і так ж особа.

Натомість прокурор вказав, що є самостійним позивачем, бо Маріупольська міська рада Донецької області один зі співвідповідачів, рішення якого оскаржується через недотримання вимог законодавства по розпорядженню земельної ділянки, а також є однією із сторін оскаржуваного правочину договору оренди, укладеного на підстав рішення. Цим прокурор навів підставу для представництва інтересів держави в суді.

Тобто, прокурор, оскаржуючи рішення Маріупольської міської ради та договір, укладений на підставі такого рішення, саме тому визначивши останнього відповідачем. Він мав підстави звернутися до суду як позивач, вважаючи, що відсутній орган, який може захистити інтереси держави (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №587/430/16-ц (пункт 40).

Крім того, у постанові від 26.06.2019 року у справі №587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що процедура, передбачена абз.3 і 4 ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист інтересів держави не здійснюється або неналежним чином здійснюється компетентним органом. Така процедура не застосовується, якщо компетентний орган відсутній. У даному випадку має місце саме така ситуація, про що було вірно зазначено судом першої інстанції.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, прокурор обґрунтував належним чином підстави звернення до суду з позовом та в чому саме полягає захист інтересів в даній справі.

Щодо суті спору колегія суддів зазначає наступне.

Правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі відносяться до сфери землекористування і підпадають під правове регулювання Земельного кодексу України, Закону України «Про оренду землі» та іншого законодавства, яке регулює земельні відносини в Україні.

За частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною третьою ст. 792 Цивільного кодексу України встановлено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Земельний кодекс України визначає основні засади регулювання земельних відносин, зокрема, порядок передачі земельних ділянок в оренду (стаття 124). Проте саме Законом України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, врегульовано відносини, що виникають між власником земельної ділянки та іншими особами в зв`язку із передачею її у користування та володіння, в тому числі конкретизовано та деталізовано особливості та порядок укладення договору оренди землі, його істотні умови, основні права та обов`язки його сторін, порядок зміни, припинення та поновлення такого договору.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі - в редакції чинній в період закінчення строку договору оренди від 14.04.2006 року) оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Отже, договір оренди землі є договором, за яким у сторін виникають обов`язки щодо його виконання: в орендодавця виникає обов`язок передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а в орендаря - обов`язок використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства та сплачувати орендну плату в порядку і розмірі, встановленому договором або законом.

Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (частина перша статті 15 Закону України «Про оренду землі» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Стаття 33 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) має назву «Поновлення договору оренди землі» та передбачає, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі) (частина перша цієї статті).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі (частина друга ст. 33 зазначеного Закону).

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди (частина третя ст. 33 цього Закону).

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється (частина четверта ст. 33 вказаного Закону).

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення (частина п`ята ст. 33 Закону України «Про оренду землі»).

Частиною 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку (частина восьма ст. 33 цього Закону).

Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді (частина дев`ята ст. 33 вказаного Закону).

У разі зміни межі або цільового призначення земельної ділянки поновлення договору оренди землі здійснюється у порядку одержання земельної ділянки на праві оренди (частина десята ст. 33 зазначеного Закону).

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що статтею 33 Закону України «Про оренду землі» було визначено алгоритм дій орендаря та орендодавця за наявності наміру поновити договір оренди землі та визначено певні правові запобіжники для захисту орендаря, як більш уразливої сторони в цих правовідносинах, від умисного й безпідставного ухилення орендодавця від продовження орендних правовідносин за відсутності для цього підстав та за наявності добросовісної поведінки орендаря. При цьому законодавець ототожнив поняття «переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк» та «поновлення договору оренди землі», використовуючи конструкцію «поновлення договору оренди землі» як для підстави такого поновлення, передбаченої частинами першою-п`ятою, так і для підстави, передбаченої частиною шостою цієї статті, що свідчить про їх логічну послідовність.

Так, дійсний орендар, який добросовісно виконував свої обов`язки за договором оренди землі, має переважне право перед іншими особами на продовження цих орендних правовідносин. Маючи такий намір, він (орендар) зобов`язаний до закінчення строку оренди землі (у строки, визначені частиною другою ст. 33 вказаного Закону) повідомити про це орендаря та надіслати проект додаткової угоди. Мета такого повідомлення - запобігання укладення орендодавцем договору оренди з іншою особою у зв`язку з відсутністю в нього інформації про наявність наміру в дійсного орендаря продовжувати орендні правовідносини. При цьому таке завчасне повідомлення з надсиланням проекту додаткової угоди є передумовою для зміни сторонами умов договору оренди під час його поновлення (укладення на новий строк). Орендодавець, розглянувши у місячний термін таке повідомлення і проект додаткової угоди, за необхідності узгодивши з орендарем істотні умови, зобов`язаний або укласти додаткову угоду про поновлення договору оренди землі, або повідомити орендаря про наявність обґрунтованих заперечень щодо поновлення договору оренди землі шляхом надсилання листа-повідомлення про прийняте рішення (частини перша - п`ята ст. 33 Закону України «Про оренду землі»).

У разі, якщо орендодавець протягом одного місяця після закінчення строку договору оренди землі не надіслав орендареві такого листа-повідомлення про наявність заперечень щодо поновлення договору, про яке йшлося вище, а орендар продовжував користуватися земельною ділянкою після його закінчення, то такий договір вважатиметься поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, без можливості внесення змін до умов договору оренди (частина шоста ст. 33 Закону України «Про оренду землі» ).

При цьому додаткова угода про поновлення договору оренди землі має бути укладена в обов`язковому порядку, а за наявності відмови чи ухилення орендодавця від її укладення після дотримання усіх перелічених вище умов - орендар може оскаржити такі дії орендодавця в судовому порядку.

Тобто виникненню в орендодавця обов`язку прийняти рішення про поновлення договору оренди землі або про наявність заперечень щодо такого поновлення договору з надсиланням відповідного листа-повідомлення має передувати звернення орендаря з повідомленням про намір продовжити орендні правовідносини, до якого має бути додано проект додаткової угоди. Факт порушення орендодавцем місячного терміну для направлення орендареві листа-повідомлення про прийняте ним рішення у відповідь на вчасно надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди дає орендареві підстави розраховувати на можливість поновлення договору оренди землі в силу закону, а саме частини шостої ст. 33 Закону України «Про оренду землі»). І саме у такому випадку відсутність листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі можна кваліфікувати як «мовчазну згоду» орендодавця на поновлення договору та той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Вищевказаний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 року у справі №159/5756/18.

Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі №594/376/17-ц (провадження №14-65цс18), від 21.11.2018 року у справі №530/212/17 (провадження № 14-330цс18), згідно з яким для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою ст. 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: 1. орендар належно виконує свої обов`язки за договором оренди; 2. до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; 3. до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; 4. орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правовідносини розглянуті у справі №159/5756/18 не аналогічні правовідносинам у справі №905/892/20. Однак, Великою Палатою Верховного суду у справі №159/5756/18 викладено правові висновки щодо застосування положень ст. 33 Закону України «Про оренду землі» не тільки щодо конкретної справи, а й щодо порядку застосування цієї статті в цілому.

Як вірно відзначив суд першої інстанції, положеннями договору від 14.04.2006 року, а саме п. 7 та п. 35 сторони чітко визначили, за наявності яких умов, можливе поновлення строку дії договору оренди, а також сторони самостійно ототожнили положення про переважне право на укладення договору та поновлення строку дії договору.

Так, у п. 7 договору від 14.04.2006 року сторони погодили, що після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк, за умови коли орендар не пізніше ніж за 2 місяці до закінчення строку дії договору повідомить письмово.

У пункті 35 договору сторони погодили, що орендар зобов`язаний звернутись до орендодавця за 2 (два) місяця до закінчення строку дії договору з письмовою заявою про поновлення терміну дії договору.

Отже, сторонами договору від 14.04.2006 року чітко визначені умови, за наявності яких договір підлягає поновленню. Такі умови не суперечать ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», тому можуть бути погоджені сторонами за вільним волевиявленням.

Вказане надає можливості дійти висновку, що сторони договору виключили можливість поновлення договору оренди за «мовчазною згодою».

Судова палата з розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 10.09.2018 року у справі №920/739/17 надала наступний висновок: «частиною шостою ст. 33 Закону України «Про оренду землі» урегульовано пролонгацію договору на той самий строк і на тих самих умовах, що були передбачені договором, за наявності такого фактичного складу: користування земельною ділянкою орендарем після закінчення строку оренди і відсутність протягом одного місяця заперечення орендодавця проти такого користування (що можна кваліфікувати як мовчазну згоду орендодавця на пролонгацію договору). Суд указав, що повідомлення орендарем орендодавця про намір скористатися правом на поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 цього Закону, не вимагається. Суть поновлення договору оренди згідно з цією нормою саме й полягає у тому, що орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує проти поновлення договору, зокрема, у зв`язку з належним виконанням договору оренди землі. Відсутність такого заперечення, як уже зазначалося, може мати прояв у мовчазній згоді».

Разом з тим, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що висновки колегії суддів у постанові №920/739/17 передують наступним остаточним висновкам, викладеним, зокрема у справі №159/5756/18. Тобто, наступні правові висновки зазначені у постанові від 22.09.2020 року у справі №159/5756/18 мають перевагу над правовими висновками, викладеними у постанові від 10.09.2018 року. Також, колегія суддів звертає увагу про наявність правової позиції Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.01.2018 року у справі №913/66/18, що з урахуванням ієрархії та логіки побудови процесуального механізму забезпечення єдності судової практики, має перевагу у застосуванні над висновками колегії суддів.

Наразі поновлення строку дії договору у формі «мовчазної згоди» не передбачено умовами договору від 14.04.2006 року, а порядок поновлення передбачений ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та конкретизований сторонами договору за вільним волевиявленням, не передбачає автоматичного поновлення строку дії договору оренди.

З огляду на викладене, поновлення договору оренди від 14.04.2006 року могло відбуватись тільки на умовах визначених в самому договорі, які не суперечать положеннями ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Матеріали справи свідчать, що орендар не звертався а ні у строк визначений договором, а ні у строк визначений ст. 33 Законом України «Про оренду землі» із заявою до першого відповідача про поновлення строку дії договору, додаткової угоди, як це передбачено ч. 6 та ч. 8 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» сторонами не було укладено, як відсутні відомості про оскарження зволікання на укладення додаткової угоди. Крім того, викликають сумніви щодо належного виконання орендарем своїх обов`язків за договором оренди, зокрема щодо своєчасної сплати орендних платежів.

Статтею 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що місцеве самоврядування в Україні це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста (ст. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» ).

Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Статтею 16 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірного рішення) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад та надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ст. 38 Земельного кодексу України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються: для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Крім цього, ст. 83 Земельного кодексу України встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Також, ст. 116 Земельного кодексу України встановлено, що юридичні особи набувають права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

В силу положень ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом.

Орендована земельна ділянка або її частина може за згодою орендодавця, крім випадків, визначених законом, передаватися орендарем у володіння та користування іншій особі (суборенда) (ч. 6 ст. 93 Земельного кодексу України).

У відповідності до ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами 2, 3 ст. 134 цього Кодексу (ч. 2 ст. 124 Земельного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 134 Земельного кодексу України, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За приписами абз. 22 ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі поновлення договорів оренди землі, укладення договорів оренди землі на новий строк з використанням переважного права орендаря (абз. 22 ч. 2 ст. 134 в редакції Закону №340-IX від 05.12.2019 року).

У разі прийняття відповідними органами рішення про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки до 1 січня 2008 року передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюється без проведення земельних торгів (аукціонів) (п. 1 Розділу Х Земельного кодексу України).

Так, спірним рішенням рада не поновлює договір оренди від 14.04.2006 року, а поновлює на 10 років строк оренди земельної ділянки. Жодних посилань на договір оренди від 14.04.2006 року та на те, що саме строк дії цього договору поновлюється, у спірному рішенні не міститься. Отже, Маріупольська міська рада прийняла рішення про поновлення оренди земельної ділянки, а не про поновлення договору оренди. Таке рішення суперечить ст. 124, ст. 134 Земельного кодексу України та ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», оскільки поновленню підлягає саме договір оренди, а не просто строк оренди земельної ділянки. При цьому, як вже було встановлено вище, відповідачами порушено порядок визначений ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Другий відповідач посилався на те, що договір оренди від 14.04.2006 року поновлений автоматично, а спірним рішення було вирішено питання щодо збільшення орендної плати та погодження передачу в суборенду.

Однак, спірне рішення прийнято за результатами заяви другого відповідача про поновлення права оренди від 14.12.2019 року та в п. 1 рішення вказано про поновлення на 10 років строку оренди земельної ділянки. Отже, спірним рішенням вирішено питання поновлення строку оренди земельної ділянки, а оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (ст. 1 Закону України «Про оренду землі»). Тобто, фактично правовим наслідком спірного рішення є поновлення саме договору оренди, хоча його реквізити й не згадуються.

Враховуючи те, що строк оренди земельної ділянки комунальної власності загальною площею 0,6234 га, яка розташована за адресою по пр. Миру (пр. Леніна), 127-А в Центральному районі м. Маріуполя з кадастровим номером :04:002:0220 закінчився 28.02.2016 року, то відповідно право оренди такої земельної ділянки повинно було передаватись у спосіб визначений Земельним кодексом України у редакції чинної станом на день прийняття рішення, а саме за результатами проведених земельних торгів. Крім того слід відзначити, що збільшення розміру орендної плати стосується істотних умов договору, а поновлення договору можливо на тих же умовах і на той же строк.

Відповідно до частини 1 статті 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він прийнятий з перевищенням повноважень, суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси позивача у справі.

Наразі матеріалами справи підтверджується те, що Маріупольською міською радою Донецької області прийнято рішення L сесії 7 скликання Маріупольської міської ради №7/50-5074 від 26.02.2020 «Про поновлення строку оренди земельної ділянки по пр. Миру, 127 в центральному районі міста Товариству з обмеженою діяльністю «Приазовбуд» та надання дозволу на передачу її в суборенду Товариству з обмеженою відповідальністю «Азовбудівництво» в порушення ч. 2 ст. 124, абз. 22 ч. 2 ст.134 Земельного кодексу України, п. 1 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України та ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Колегія суддів Східного апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено, а відповідачами не спростовано порушення першим відповідачем вимоги законодавства при прийнятті рішення №7/50-5074 від 26.02.2020 року про поновлення строку оренди земельної ділянки, наслідком прийняття якого між відповідачами був укладений договір оренди б/н від 25.03.2020 року.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що позовні вимоги про визнання недійсним рішення L сесії 7 скликання Маріупольської міської ради №7/50-5074 від 26.02.2020 року підлягають задоволенню, оскільки рішення прийнято не на підставі норм чинного Земельного кодексу України.

За змістом частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Враховуючи, що рішення Маріупольської міської ради №7/50-5074 від 26.02.2020 року про поновлення строку оренди земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «Приазовбуд» визнано недійсним судом, укладений на підставі нього договір оренди землі від 25.03.2020 року між відповідачами є таким, що суперечить вимогам ч. 2 ст.124 Земельного кодексу України, ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи першого відповідача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються наявними в матеріалах справи документами та вчинені при довільному тлумаченні наявних між сторонами правовідносин та норм права.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства, фактичним обставинам справи, рішення відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду Донецької області від 09.11.2020 року у справі №905/892/20 без змін.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Маріупольської міської ради Донецької області залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 09.11.2020 року у справі №905/892/20 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 10 березня 2021 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя Н.М. Дучал

Суддя В.В. Россолов