РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2021Справа № 910/16579/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (01011, місто Київ, ВУЛИЦЯ ЛЄСКОВА, будинок 9)
до за участю про1. Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (04070, місто Київ, ВУЛИЦЯ АНДРІЇВСЬКА, будинок 4); 2. Приватного акціонерного товариства «Завод малогабаритних трансформаторів» (69600, Запорізька обл., місто Запоріжжя, ДНІПРОВСЬКЕ ШОСЕ, будинок 3) Третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні Відповідачів 1. Приватного акціонерного товариства «ЗАПОРІЖТРАНСФОРМАТОР» (69600, Запорізька обл., місто Запоріжжя, ДНІПРОВСЬКЕ ШОСЕ, будинок 3); 2. Приватного акціонерного товариства «ЗАПОРІЗЬКИЙ КАБЕЛЬНИЙ ЗАВОД» (69093, Запорізька обл., місто Запоріжжя, ВУЛИЦЯ ГЛАДКОВА, будинок 2). визнання договору про відступлення права вимоги недійсним

Представники:

від Позивача: Семеняка В.В. (представник на підставі довіреності);

від Відповідача - 1: Медведь А.В. (представник на підставі довіреності);

від Відповідача - 2: Сокрут М.М. (представник на підставі довіреності);

від Третьої особи - 1: не з`явились;

від Третьої особи - 2: не з`явились;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (надалі також - «Позивач») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (надалі також - «Відповідач - 1») та Приватного акціонерного товариства «Завод малогабаритних трансформаторів» надалі також - «Відповідач - 2») про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для визнання договору про відступлення права вимоги №ВПВ-123/16.1-К/12 від 21.07.2020 року недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.10.2020 року відкрито провадження у справі №910/16579/20, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 25.11.2020 року, залучено до участі у справі в якості Третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні Відповідачів - Приватне акціонерне товариство «ЗАПОРІЖТРАНСФОРМАТОР» та Приватне акціонерне товариство «ЗАПОРІЗЬКИЙ КАБЕЛЬНИЙ ЗАВОД».

19.11.2020 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача - 2 надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

23.11.2020 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Третьої особи - 1 надійшли пояснення по справі.

23.11.2020 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача - 2 надійшов відзив на позовну заяву.

24.11.2020 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача - 1 надійшов відзив на позовну заяву.

Підготовче судове засідання, призначене 25.11.2020 року, не відбулось з метою попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2020 року підготовче судове засідання призначено на 23.12.2020 року.

У підготовче судове засідання 23.12.2020 року з`явились представники позивача та відповідача, представники третіх осіб не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2020 року, яка занесена до протоколу судового засідання, надано Позивачу строк до 5 днів з 24.12.2020 року для надання відповідей на відзиви, надано Відповідачам строк до 5 днів з дня отримання відповідей на відзиви для надання заперечень, надано Третім особам строк до 5 днів з дня отримання відповідей на відзиви для надання письмових пояснень чи заперечень, відкладено підготовче судове засідання на 20.01.2021 року.

30.12.2020 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла відповідь на відзиви, пояснення третьої особи.

30.12.2020 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.01.2021 року клопотання Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про витребування доказів від 30.12.2020 року по справі №910/16579/20 повернуто Заявнику без розгляду

06.01.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача - 1 надійшли заперечення на відповідь на відзив.

06.01.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача - 1 надійшли заперечення на клопотання про витребування доказів.

18.01.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача - 2 надійшли заперечення на відповідь на відзив.

18.01.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача - 2 надійшла заява про проведення підготовчого засідання за відсутності представника Відповідача - 2.

19.01.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про витребування доказів.

В підготовче судове засідання 20.01.2021 року з`явились представники позивача та відповідача-1, інші представники не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, поновлено Позивачу строк для подання клопотання, частково задоволено клопотання Позивача про витребування доказів, встановлено Відповідачу-1 строк до 01.02.2021 року, а Третім особам строк до 05.02.2021 року для подання витребуваних доказів, відкладено підготовче судове засідання на 17.02.2021 року.

01.02.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача - 1 надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

09.02.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача - 2 надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

12.02.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача - 2 надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

В підготовче судове засідання 17.02.2021 року з`явились представники позивача та відповідача, представники третіх осіб не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.02.2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.03.2021 року.

В судовому засіданні 03 березня 2021 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи позовної заяви, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представники Відповідачів заперечили проти позову з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву, просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представники Третіх осіб не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується поверненням на адресу суду рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень.

Таким чином, Суд приходить до висновку, що Треті особи про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Приймаючи до уваги, що Треті особи були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, Суд вважає, що неявка в судове засідання представників Третіх осіб не є перешкодою для прийняття Рішення у даній справі.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 03 березня 2021 року, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

02.10.2009 року між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль") (Банк) та ВАТ "Запоріжтрансформатор" (правонаступником якого є ПАТ "Запоріжтрансформатор") (Позичальник) було укладено Генеральну кредитну угоду № 01/02-19/12 зі змінами та доповненнями, внесеними додатковими угодами № 1 від 22.12.2009 р. , № 2 від 23.04.2010 р., № 3 від 23.09.2011 р., № 4 від 31.10.2014 р., № 5 від 30.01.2015 р., відповідно до умов якої, Банк зобов`язався надавати Позичальнику кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених в окремих, укладених в рамках Генеральної кредитної угоди, кредитних договорах, а Позичальник зобов`язався використати кредитні кошти на зазначені у Генеральній кредитній угоді та кредитних договорах цілі і забезпечити повернення одержаних кредитних коштів та сплату нарахованих процентів, комісій, штрафних санкцій та інших платежів на умовах, передбачених Генеральною кредитною угодою та окремо укладеними договорами в рамках Генеральної кредитної угоди. За умовами Генеральної кредитної угоди із змінами та доповненнями, загальний ліміт заборгованості в межах даної Угоди, не повинен перевищувати еквівалент 10 000 000,00 Євро ( Додаткова угода № 5 від 30.01.2015 р.). (т.1 а.с.40-43)

23.09.2011 р. в рамках вказаної Генеральної кредитної угоди між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ПАТ "Запоріжтрансформатор" було укладено Кредитний договір № 010/02-19/12/22 "Відновлювальна кредитна лінія на поповнення обігових коштів для корпоративних клієнтів" із змінами та доповненнями, внесених Додатковою угодою № 1 від 31.10.2014 р., Додатковою угодою № 2 від 30.01.2015 р., Додатковою угодою № 3 від 18.09.2015 р. ( далі - Кредитний договір ), згідно умов якого Банк зобов`язувався надати Позичальнику кредит в формі відновлювальної кредитної лінії з лімітом, еквівалентним 10 000 000,00 ( десять мільйонів ) Євро, а Позичальник зобов`язувався отримавши Кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути Кредитору суму Кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, а також виконати інші обов`язки, визначені Договором. (т.1 а.с.44-53)

Рішенням господарського суду Запорізької області від 01.06.2017 р. у справі №908/919/17 позов Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Запоріжтрансформатор на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за Генеральною кредитною угодою № 01/02-19/12 від 02.10.2009 та Кредитним договором № 010/02-19/12/22 від 23.09.2011 до неї в розмірі 14787870 доларів США 69 центів та 240000 (двісті сорок тисяч) грн 00 коп. судового збору.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 04.04.2019 року по справі №908/919/17, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 25.06.2019 року, закрито провадження у справі в частині стягнення заборгованості за відсотками за Повідомленнями про вибірку кредитних коштів, згідно Кредитного договору № 010/02-19/12/22 від 23.09.2011р., на загальну суму 1 917 870,69 доларів США. Рішення Господарського суду Запорізької області від 01.06.2017 р. у справі № 908/919/17 в частині стягнення заборгованості за відсотками за Повідомленнями про вибірку кредитних коштів, згідно Кредитного договору № 010/02-19/12/22 від 23.09.2011 р., на загальну суму 1 917 870,69 доларів США визнано нечинним. В іншій частині рішення Господарського суду Запорізької області від 01.06.2017 р. у справі № 908/919/17 змінено, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції: "Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" до Публічного акціонерного товариства "Запоріжтрансформатор" про стягнення з останнього заборгованості за Генеральною кредитною угодою № 01/02-19/12 від 02.10.2009 р. та Кредитним договором № 010/02-19/12/22 від 23.09.2011р. до неї в розмірі 12 870 000,00 доларів США задовольнити. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Запоріжтрансформатор" ( 69600, м. Запоріжжя, вул. Дніпровське шосе, буд. 3, код ЄДР 00213428 ) на користь Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" ( 01011, м. Київ, вул. Лєскова, буд. 9, код ЄДР 14305909 ) заборгованість за Генеральною кредитною угодою № 01/02-19/12 від 02.10.2009 р. та Кредитним договором № 010/02-19/12/22 від 23.09.2011 р. до неї в розмірі 12 870 000 (дванадцять мільйонів вісімсот сімдесят тисяч ) доларів США та 240 000 ( двісті сорок тисяч ) грн. 00 коп. судового збору, про що видати наказ".

15.04.2019 року на виконання постанови Центрального апеляційного господарського суду від 04.04.2019 року по справі №908/919/17 видано Наказ. (т.1 а.с.54)

Постановою приватного виконавця Виконавчого округу міста Києва Варави Р.С. від 11.07.2019 року з примусового виконання наказу №908/919/17 виданого 15.04.2019 року накладено арешт на корпоративні права, а саме: 82,2692% акцій Приватного акціонерного товариства «Завод малогабаритних трансформаторів», 97,0837% акцій Приватного акціонерного товариства «Запорізький завод надпотужних трансформаторів», 36,4104% акцій Приватного акціонерного товариства «Запорізький кабельний завод», 10% акцій Товариства з обмеженою відповідальністю «Гандбольний клуб TZR», 92,1875% акцій Товариства з обмеженою відповідальністю «Гандбольний клуб TZR», що належить боржнику Приватному акціонерному товариству «ЗАПОРІЖТРАНСФОРМАТОР». (т.1 а.с.55-56)

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 17.10.2019 року відкрито провадження у справі №908/2828/19 про банкрутство Приватного акціонерного товариства «ЗАПОРІЖТРАНСФОРМАТОР», введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном. (т.1 а.с.132-140)

Листом №02-01/25-54 від 14.01.2019 року арбітражний керуючий Гусар І.О. повідомив Позивача про визнання грошових вимог Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на суму 309314030,08 грн. (т.1 а.с.141-142)

21.07.2020 року між Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» (Первісний кредитор) та Приватним акціонерним товариством «Завод малогабаритних трансформаторів» (Новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги №ВПВ-123/16.1-К/12, відповідно до умов якого Первісний кредитор відступає Новому кредитору, а Новий кредитор приймає право вимоги, що належить Первісному кредитору, і стає кредитором за частково, в сумі, визначеній п. 1.3 цього Договору, Кредитним договором № 123/16.1-К/12 від 19 березня 2012, укладеним між Первісним кредитором та ПРИВАТНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ЗАПОРІЖТРАНСФОРМАТОР» (надалі - «Боржник») з додатковими угодами до нього. Цей Договір відповідно до ст. 212 Цивільного кодексу України є правочином з скасувальною обставиною, яка визначена Сторонами в п.6.4 цього Договору. (т.1 а.с.193-196)

В силу цього Договору до Нового кредитора переходять права Первісного кредитора у зобов`язаннях, що виникли із кредитного договору частково, в обсязі і на умовах, що визначені в п.1.3 цього Договору. (п.1.2 Договору)

Згідно з п.1.3 Договору станом на 20.07.2020 року (включно) загальна сума права вимоги за Кредитним договором, що відступається Первісним кредитором Новому кредитору за цим Договором, становить 2 800 000 доларів США за основною сумою Кредиту, що за офіційним курсом НБУ станом на 21.07.2020p. становить 77283080 гривень.

У п.1.4 Договору зазначено, що право вимоги за Кредитним договором в сумі, визначеній п. 1.3. цього Договору, переходить до Нового кредитора з моменту підписання цього Договору уповноваженими представниками Сторін та скріплення печатками Сторін.

До Нового кредитора переходять права вимоги, виключно за Кредитним договором в обсязі, визначеному п. 1.3. цього Договору без права нарахування процентів за користування кредитом, пені за прострочення виконання зобов`язань за Кредитним договором, обов`язків зі сплати процентів за користування кредитом, комісій, неустойки та інших обов`язкових для Боржника платежів, що виникнуть в майбутньому. (1.4.1 Договору)

Відповідно до п.2.1 Договору вартість прав вимоги, вказаних в п. 1.1 цього Договору, яку Новий кредитор зобов`язується сплатити Первісному кредитору становить гривневий еквівалент грошової суми 2 800 000 доларів США, що визначається за офіційним курсом НБУ на дату оплати та які повинні бути сплачені в строк до 13 грудня 2021 року в порядку передбаченому п. 2.2. цього Договору.

Пунктом 6.4 Договору визначено, що Сторони домовились, що не надходження на рахунок Представництва «Dalekovod d.d.» в Україні, який відкритий у AT «ПУМБ» частини авансового платежу у розмірі 3118 620,00 Євро (без ПДВ) від ПрАТ «НЕК «УКРЕНЕРГО» згідно з умовами Контракту № 08-1/3045-18 від 05.12.2018 p. (проект Укрэнерго/KFW) протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту підписання цього Договору, вважається скасувальною обставиною, наслідком якої є припинення цього Договору на наступний календарний день за днем коли така обставина наступила, без підписання Сторонами будь - яких додаткових угод або правочинів до цього Договору.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору про відступлення права вимоги №ВПВ-123/16.1-К/12 від 21.07.2020 року Первісний кредитор на виконання п.3.1.1 договору передав, а Новий кредитор прийняв документи згідно з переліком, що підтверджується Актом прийому - передачі документів від 21.07.2020 року. (т.1 а.с.255)

Додатковою угодою №1 від 27.07.2020 року до Договору про відступлення права вимоги №ВПВ-123/16.1-К/12 від 21.07.2020 року Сторони внесли зміни до п.6.4 договору та виклали його в наступній редакції: «Сторони домовились, що не надходження на рахунок Представництва «Dalekovod d.d.» в Україні, який відкритий у AT «ПУМБ» частини авансового платежу у розмірі 3118 620,00 Євро (без ПДВ) від ПрАТ «НЕК «УКРЕНЕРГО» згідно з умовами Контракту № 08-1/3045-18 від 05.12.2018 p. (проект Укрэнерго/KFW) протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту підписання цього Договору, вважається скасувальною обставиною, наслідком якої є припинення цього Договору на наступний календарний день за днем коли така обставина наступила, без підписання Сторонами будь - яких додаткових угод або правочинів до цього Договору. (т.1 а.с.256)

21.07.2020 року Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» надіслало на адресу Приватного акціонерного товариства «ЗАПОРІЖТРАНСФОРМАТОР» повідомлення №КНО-61.1.1/74-1 про укладення договору про відступлення права вимоги №ВПВ-123/16.1-К/12 від 21.07.2020 року, що підтверджується копіями опису вкладення у цінний лист, фіскального чеку, накладної, рекомендованого повідомлення про вручення. (т.1 а.с.257-259)

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що в рамках виконавчого провадження №59484493 з банківських виписок по руху коштів за рахунком ПрАТ «ЗТР» № НОМЕР_1 (UAH) в AT «ПУМБ» за період з 04.04.2019p. по 08.07.2019p. встановлено, що Боржником надавались фінансові допомоги підприємствам, в яких він має істотну участь, тобто пов`язаним особам (можливість боржника контролювати господарську діяльність підприємств в розумінні п. 14.1.159 Податкового кодексу України), в тому числі ПрАТ "ЗАВОД МАЛОГАБАРИТНИХ ТРАНСФОРМАТОРІВ". Таким чином, Приватне акціонерне товариство «ЗАПОРІЖТРАНСФОРМАТОР» є афілійованою (пов`язаною) компанією по відношенню до Приватного акціонерного товариства «Завод малогабаритних трансформаторів» та одночасно є акціонером з вирішальним голосом на загальних зборах акціонерах. Позивач вважає, що Договір про відступлення права вимоги №ВПВ-123/16.1-К/12 від 21.07.2020 року є недійсним, оскільки є фіктивним, тобто таким, що вчинений за умислом сторін та боржника задля приховування фактичного задоволення (погашення) боржником Приватним акціонерним товариством «ЗАПОРІЖТРАНСФОРМАТОР» в період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів грошових зобов`язань перед конкурсним кредитором AT «ПУМБ» (фраудаторний правочин), тобто в діях сторін наявний умисел приховати задоволення (погашення) кредитором AT «ПУМБ» грошових вимог до боржника Приватного акціонерного товариства «ЗАПОРІЖТРАНСФОРМАТОР» через афілійовану (пов`язану) особу стосовно боржника. Крім того, набувач права вимоги не наділений правом надавати фінансові послуги, які надаються лише банками або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до фінансових установ, що суперечить ч.3 ст. 512 ЦК України. Позивач вважає, що укладення ПрАТ "Завод малогабаритних трансформаторів" Договору про відступлення права вимоги №ВПВ-123/16.1-К/12 від 21.07.2020p, за яким Відповідач-2 набув право вимагати від материнської компанії - ПрАТ «Запоріжтрансформатор» грошових коштів, призвело до зменшення обсягу майнових активів боржника, оскільки грошові кошти за які було придбаної у Відповідача-1 право вимоги, мали б увійти до складу ліквідаційної маси боржника -. ПрАТ «Запоріжтрансформатор» у вигляді дивідендів, як головного акціонера ПрАТ «Завод МГТ» та розподілені пропорційно між усіма кредиторами ПрАТ «ЗТР», як наслідок, спрямовано на завдання шкоди кредитору AT «Райффайзен Банк Аваль». З огляду на фінансування ПрАТ «Запоріжтрансформатор» діяльності ПрАТ «Завод малогабаритних трансформаторів» у вигляді фінансових допомог, про що вказувалось вище, надані ПрАТ «ЗТР» грошові кошти ПрАТ «Завод МГТ» за договорами фінансової допомоги, могли бути використані задля викупу власної ж кредитної заборгованості ПрАТ «Запоріжтрансформатор» перед AT «Перший Український Міжнародний Банк». Відомості, які вказують на пов`язаність ПрАТ «Запоріжтрансформатор» з ПрАТ «Завод малогабаритних трансформаторів», окрім володіння ПрАТ «ЗТР» контрольним пакетом акцій в ПрАТ «Завод МГТ», є знаходження даних юридичних осіб за однією і тією ж адресою: місто Запоріжжя, Дніпровське шосе, буд. 3. Більш того, за відкритими та загальнодоступними відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, кінцевим бенефеціарним власником (контролером) ПрАТ «ЗТР» та ПрАТ «Завод МГТ» є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 . Враховуючи викладене, на думку АГ «Райффайзен Банк Аваль», ПрАТ «ЗТР» прямо, володіючи контрольним пакетом акцій ПрАТ «Завод МГТ» так і опосередковано через спільного бенефеціарного власника (контролера) ОСОБА_1 , мало можливість впливати на прийняті наглядовою радою та/або виконавчим органом ПрАТ «Завод малогабаритних трансформаторів» рішення щодо договорів, зокрема про придбання AT «Перший Український Міжнародний Банк» права вимоги за кредитною заборгованістю ПрАТ «Залоріжтрансформатор». За таких підстав, просить Суд визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги №ВПВ-123/16.1-К/12 від 21.07.2020 року, укладений між Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» та Приватним акціонерним товариством «Завод малогабаритних трансформаторів» на підставі ст.ст. 203, 215, 234 Цивільного кодексу України.

В обґрунтування заперечень на позовну заяву Відповідач - 1 зазначав, що договір не є фіктивним, оскільки на виконання умов Договору про відступлення права вимоги №ВПВ-123/16.1-К/12 від 21.07.2020 року були передані копії кредитного договору, що підтверджується Актом прийому - передачі від 21.07.2020 р., було повідомлено боржника про укладення договору, тобто дії сторін спрямовані на його виконання. Крім того, Позивачем не доведено наявності умислу сторін при укладенні договору, а вказаний договір не має ознак факторингу.

В обґрунтування заперечень на позовну заяву Відповідач - 2 зазначав, що будь - яке право Позивача при укладенні спірного договору порушено не було. Вказаний правочин не є фіктивним, а одним із учасників фраудаторного правочину є боржник, проте оспорюваний договір укладений між Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» та Приватним акціонерним товариством «Завод малогабаритних трансформаторів», жодна з вказаних осіб не є боржником по відношенню до Позивача, а сама по собі пов`язаність ПрАТ «ЗТР» та одного з учасників правочину не свідчить про його фіктивність. Посилання Позивача на ту обставину, що укладення приватним акціонерним товариством «Завод малогабаритних трансформаторів» договору про відступлення права вимоги №ВПВ-123/16.1-К/12 від 21.07.2020p. завдає шкоди AT «Райффайзен Банк Аваль», оскільки зменшує розмір дивідендів, які мають бути сплачені на користь ПрАТ «ЗТР», мають характер бездоказових припущень. Так, Позивач вказує, що укладення Відповідачем-2 договору про відступлення права вимоги призвело до зменшення обсягу майнових активів ПрАТ «ЗТР», оскільки грошові кошти, за які було придбано право вимоги, мали б увійти до складу ліквідаційної маси ПрАТ «ЗТР» у вигляді дивідендів. Але при цьому Позивач не зазначає, що проектом рішення загальних зборів акціонерів Відповідача-2, на який посилається Позивач, не передбачено розподіл прибутку як наслідок отримання Відповідачем-2 збитків у розмірі 8.838.143,79 грн. за результатами 2019 року.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Стаття 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписівст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з`ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов`язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов`язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов`язану сторону певних обов`язків.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 по справі №905/1227/17).

Відповідно до ст. 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Як встановлено Судом, 21.07.2020 року між Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» (Первісний кредитор) та Приватним акціонерним товариством «Завод малогабаритних трансформаторів» (Новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги №ВПВ-123/16.1-К/12, відповідно до умов якого Первісний кредитор відступає Новому кредитору, а Новий кредитор приймає право вимоги, що належить Первісному кредитору, і стає кредитором за частково, в сумі, визначеній п. 1.3 цього Договору, Кредитним договором № 123/16.1-К/12 від 19 березня 2012, укладеним між Первісним кредитором та ПРИВАТНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ЗАПОРІЖТРАНСФОРМАТОР» (надалі - «Боржник») з додатковими угодами до нього. Цей Договір відповідно до ст. 212 Цивільного кодексу України є правочином з скасувальною обставиною, яка визначена Сторонами в п.6.4 цього Договору. (т.1 а.с.193-196)

При зверненні до суду з вказаним позовом Позивач зазначав, зокрема, що Договір про відступлення права вимоги №ВПВ-123/16.1-К/12 від 21.07.2020 року є недійсним, оскільки набувач права вимоги не наділений правом надавати фінансові послуги, які надаються лише банками або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до фінансових установ, що суперечить ч.3 ст. 512 ЦК України.

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу наведено у статті 49 Закону України від 07.12.2000 № 2121-III "Про банки і банківську діяльність", за змістом якої факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 350 ГК України факторинг визначено як передання чи зобов`язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони.

У статті 1077 ЦК України зазначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно з пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06.02.2014 №352 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 №231" до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, розмежовано правочини, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

Аналіз статей 512-518 ЦК України дає підстави для висновку щодо суб`єктного складу правочинів із відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасником цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом із тим, зі змісту частини 1 статті 1077 ЦК України, статті 350 ГК України та частини 5 статті 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність" убачається, що у договорі факторингу беруть участь три сторони: клієнт, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина 2 статті 1079 ЦК України), фактор, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина 3 статті 1079 ЦК України), та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У статті 350 ГК України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом із тим у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", норми якого є спеціальними, зазначено, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах 1, 2 статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо згідно із законом надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги має бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору слід зазначити, що під час цесії може бути відступлено право як грошової, так і негрошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (стаття 515 цього Кодексу). Предметом договору факторингу може бути тільки право грошової вимоги (як тієї, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 частини 1 статті 4 зазначеного Закону факторинг є фінансовою послугою.

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану фактором фінансову послугу.

Згідно з частиною 1 статті 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування договорів такого роду здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг у пункті 3 частини 1 статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено як кредитну операцію, вимоги до такого договору наведені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

У разі цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватися по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у виді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається "за номінальною вартістю" без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносин факторингу немає, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина 3 статті 656 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №909/968/16.

Відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з п.1.3 Договору станом на 20.07.2020 року (включно) загальна сума права вимоги за Кредитним договором, що відступається Первісним кредитором Новому кредитору за цим Договором, становить 2 800 000 доларів США за основною сумою Кредиту, що за офіційним курсом НБУ станом на 21.07.2020p. становить 77283080 гривень.

Відповідно до п.2.1 Договору вартість прав вимоги, вказаних в п. 1.1 цього Договору, яку Новий кредитор зобов`язується сплатити Первісному кредитору становить гривневий еквівалент грошової суми 2 800 000 доларів США, що визначається за офіційним курсом НБУ на дату оплати та які повинні бути сплачені в строк до 13 грудня 2021 року в порядку передбаченому п. 2.2. цього Договору.

Отже, за вказаним договором Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (первісний кредитор) відступив грошову вимогу до Приватного акціонерного товариства «ЗАПОРІЖТРАНСФОРМАТОР» в обмін на грошові кошти в сумі 2 800 000 доларів США, які Приватне акціонерне товариство «Завод малогабаритних трансформаторів» (новий кредитор) зобов`язалося сплатити первісному кредитору.

Відповідно до визначення договору купівлі - продажу, наведеному у ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру (ч. 3 ст. 656 ЦК України).

Як вбачається із аналізу Договору про відступлення права вимоги №ВПВ-123/16.1-К/12 від 21.07.2020 року, він містить всі ознаки договору купівлі - продажу права вимоги, а тому Договір про відступлення права вимоги №ВПВ-123/16.1-К/12 від 21.07.2020 року (не дивлячись на його назву) і є договором купівлі - продажу права вимоги (цесії), оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, право вимоги відступлено "за номінальною вартістю", а також спірний договір не є договором про надання фінансової послуги в розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Оскільки спірний договір про відступлення права вимоги є договором купівлі - продажу права вимоги, то він не може одночасно бути іншим договором, зокрема, договором факторингу, Сторонами вказаного договору можуть бути суб`єкти господарювання, які не є фінансовими установами, а тому Суд не приймає до уваги доводи Позивача в частині того, що набувач права вимоги не наділений правом надавати фінансові послуги, які надаються лише банками або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до фінансових установ, що суперечить ч.3 ст. 512 ЦК України.

Що стосується доводів Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в частині того, що Договір про відступлення права вимоги №ВПВ-123/16.1-К/12 від 21.07.2020 року є недійсним з тих підстав, що він є фіктивним, Суд зазначає.

Частинами 1, 2 ст. 234 Цивільного кодексу України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. Якщо сторони не вчиняють жодних дій для здійснення фіктивного правочину, суд тільки приймає рішення про визнання такого правочину недійсним, без застосування реституції. Якщо ж на виконання правочину було передано майно або майнові права, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Аналогічна правова позиція наведена у Постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі N 910/11715/17, від 08.08.2018 у справі N 920/1144/17, від 21.08.2018 у справі N 910/11565/17, від 26.02.2019 у справі N 925/1453/16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з правовою позицією, викладеною у Постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі N 910/9195/17, від 11.04.2019 у справі N 910/3834/18, позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору про відступлення права вимоги №ВПВ-123/16.1-К/12 від 21.07.2020 року Первісний кредитор на виконання п.3.1.1 договору передав, а Новий кредитор прийняв документи згідно з переліком, що підтверджується Актом прийому - передачі документів від 21.07.2020 року. (т.1 а.с.255)

21.07.2020 року Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» надіслало на адресу Приватного акціонерного товариства «ЗАПОРІЖТРАНСФОРМАТОР» повідомлення №КНО-61.1.1/74-1 про укладення договору про відступлення права вимоги №ВПВ-123/16.1-К/12 від 21.07.2020 року, що підтверджується копіями опису вкладення у цінний лист, фіскального чеку, накладної, рекомендованого повідомлення про вручення. (т.1 а.с.257-259)

Додатковою угодою №1 від 27.07.2020 року до Договору про відступлення права вимоги №ВПВ-123/16.1-К/12 від 21.07.2020 року Сторони внесли зміни до п.6.4 договору та виклали його в наступній редакції: «Сторони домовились, що не надходження на рахунок Представництва «Dalekovod d.d.» в Україні, який відкритий у AT «ПУМБ» частини авансового платежу у розмірі 3118 620,00 Євро (без ПДВ) від ПрАТ «НЕК «УКРЕНЕРГО» згідно з умовами Контракту № 08-1/3045-18 від 05.12.2018 p. (проект Укрэнерго/KFW) протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту підписання цього Договору, вважається скасувальною обставиною, наслідком якої є припинення цього Договору на наступний календарний день за днем коли така обставина наступила, без підписання Сторонами будь - яких додаткових угод або правочинів до цього Договору. (т.1 а.с.256)

Як вбачається з виписки по рахунку представництва «Dalekovod d.d.» в Україні, який відкритий у AT «ПУМБ», 27.07.2020 року надійшли грошові кошти у розмірі 3118 620,00 Євро (т.2 а.с.107), а тому Суд зазначає, що відповідно до умов Договору про відступлення права вимоги №ВПВ-123/16.1-К/12 від 21.07.2020 року скасувальна обставина не наступила, наслідком якої є припинення вказаного Договору.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що Сторони Договору про відступлення права вимоги №ВПВ-123/16.1-К/12 від 21.07.2020 року бажали настання правових наслідків, які обумовлені вказаним договором, що підтверджується вищенаведеними та оціненими Судом доказами. Відтак, оспорюваний правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, а Позивачем в свою чергу не доведено суду, що оспорюваний Договір про відступлення права вимоги №ВПВ-123/16.1-К/12 від 21.07.2020 року не направлений на настання реальних правових наслідків, передбачених ним.

Стосовно доводів Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» з приводу того, що правочин вчинений за умислом сторін та боржника задля приховування фактичного задоволення (погашення) боржником Приватним акціонерним товариством «ЗАПОРІЖТРАНСФОРМАТОР» в період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів грошових зобов`язань перед конкурсним кредитором AT «ПУМБ» (фраудаторний правочин), Суд зазначає.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження»).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 369/11268/16-ц зазначено, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). (постанови Верховного Суду у справі №405/1820/17 від 24.07.2019, №910/8357/18 від 28.11.2019)

Боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. (постанова Верховного від 20 травня 2020 року по справі № 922/1903/18)

Враховуючи вищевикладене, Суд зазначає, що ознакою фраудаторного правочину є те, що він вчиняється саме боржником, який вчиняє правочин на шкоду кредиторам, тобто в даному випадку - Приватним акціонерним товариством «ЗАПОРІЖТРАНСФОРМАТОР», оскільки ухвалою господарського суду Запорізької області від 17.10.2019 року відкрито провадження у справі №908/2828/19 про банкрутство Приватного акціонерного товариства «ЗАПОРІЖТРАНСФОРМАТОР», введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном. В той же час, Суд зазначає, що оспорюваний Договір про відступлення права вимоги №ВПВ-123/16.1-К/12 від 21.07.2020 року укладено між Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» та Приватним акціонерним товариством «Завод малогабаритних трансформаторів». За таких підстав, Суд не приймає доводи Позивача в цій частині, як підставу для визнання оспорюваного правочину недійним.

За змістом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Аналогічна правова позиція наведена у Постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі N 916/1171/18, від 14.11.2018 у справі N 910/8682/18, від 30.08.2018 у справі N 904/8978/17, від 04.03.2019 у справі N 5015/6070/11, від 10.09.2019 у справі N 9017/317/19, від 09.07.2019 у справі N 903/849/17.

За таких підстав, враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» не доведено суду належними засобами доказування, що оспорюваний ним Договір про відступлення права вимоги №ВПВ-123/16.1-К/12 від 21.07.2020 року суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили цей правочин, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочину не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Що стосується порушеного права Позивача при зверненні суду з вказаним позов, Суд зазначає.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України).

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Порушеним правом слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

За таких обставин, Суд зазначає, що саме на Позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 по справі №912/1856/16, від 14.05.2019 по справі №910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 року у справі №910/7164/19.

Предметом позову у даній справі є визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги №ВПВ-123/16.1-К/12 від 21.07.2020 року, укладеного між Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» та Приватним акціонерним товариством «Завод малогабаритних трансформаторів».

Суд зазначає, що Позивач не є стороною Договору про відступлення права вимоги №ВПВ-123/16.1-К/12 від 21.07.2020 року.

В ст. 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Дана норма кореспондується зі ст. 13 ГПК України, згідно з якою судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Положення ст. 162 ГПК України містять вимоги щодо необхідності зазначення у позовній заяві вимог щодо предмета спору та їх обґрунтування. При цьому позовна заява, зокрема, повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Наведене свідчить про те, що при зверненні до суду позивачу необхідно обґрунтувати в чому саме полягає порушення його прав та законних інтересів, а також довести наявність цих порушень.

Зі змісту ч. 1 ст. 8 Конституції України випливає, що охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Конституційний Суд України в своєму рішенні № 18-рп/2004 від 01.12.2004 роз`яснив, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Для розуміння поняття "охоронюваний законом інтерес" важливо врахувати й те, що конфлікт інтересів притаманний не тільки правовим і не правовим інтересам, а й конгломерату власне законних, охоронюваних законом і правом інтересів. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Проте, Позивач не надав доказів, які б свідчили про порушення його прав та законних інтересів в результаті укладення спірного договору. Так, Суд зазначає, що доводи Позивача, викладені у позовній заяві, є лише припущеннями останнього, які не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Суд зазначає, що відсутність порушення прав та законних інтересів Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» та Приватного акціонерного товариства «Завод малогабаритних трансформаторів» про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним є необґрунтованими, недоведеними та не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ

1. У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» та Приватного акціонерного товариства «Завод малогабаритних трансформаторів» про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним - відмовити у повному обсязі.

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 12 березня 2021 року.

Суддя О.В. Чинчин