РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.03.2021Справа № 910/15732/20

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши без виклику сторін (без проведення судового засідання) у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вініл" (Україна, 49057, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Героїв Сталінграду, буд. 174; ідентифікаційний код: 25513976)

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (Україна, 03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5; ідентифікаційний код: 40075815)

про стягнення 155 659,82 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вініл" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - відповідач) про стягнення 155 659,82 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем було допущено незбереження вантажу при здійсненні перевезення у міжнародному сполученні, внаслідок чого позивачу завдано збитки у вигляді нестачі вантажу в розмірі 155 659,82 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.10.2020 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків - протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали.

30.11.2020 (надіслана засобами поштового зв`язку у встановлений судом строк) до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви з додатками.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та серед іншого встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.

11.01.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову, зазначає, що позивачем було порушено обов`язковий досудовий (претензійний) порядок врегулювання спору, а також пропущено строк позовної давності. Також, відповідачем подано до суду заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності та заяву про поновлення процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву.

01.02.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач заперечує проти доводів позивача, викладених у відзиві, зазначає, що відповідачем не наведено суду поважних причин пропуску строку на подання відзиву, просить суд не враховувати його при ухваленні судового рішення, позивачем було дотримано обов`язковий досудовий порядок вирішення спору та тричі направлено відповідачу претензії, які не були розглянуті відповідачем по суті, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Щодо пропуску строку позовної давності позивач вказує на те, що його перебіг розпочався 20.01.2020 (лист ПВТУП "Ласс" № 12/01 від 20.01.2020), який спливає 20.10.2020, відтак строк позовної давності ним не пропущено, у разі визнання судом пропуску строку позовної давності позивач просив суд, відповідно до статті 267 Цивільного кодексу України, визнати поважною причину пропуску строку позовної давності та поновити його.

Згідно з частинами 1, 4 статті 116 Господарського процесуального кодексу України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Відповідно до п. 4 Розділу Х "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

З огляду на викладені у відзиві обставини, суд визнає причину пропуску строку на подання відзиву поважною і такою, що зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, відтак, на підставі ч. 1 ст. 119 та п. 4 Розділу Х "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе поновити відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву та прийняти його до розгляду.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті

ВСТАНОВИВ:

16.02.2018 між Акціонерним товариством "Українська залізниця" (далі - перевізник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вініл" (далі - замовник, позивач) було укладено Договір № 02125/Пр3-2012 про надання послуг, предметом якого є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги. Перевезення оформлюється залізничною накладною відповідно до цього Договору, Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457 зі змінами та доповненнями, Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги, який затверджено наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26.03.2009 № 317, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15.04.2009 за № 340/16356, Правил перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 09.12.2002 № 873, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.12.2009 за №1030/7318, Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (далі - УМВС), Конвенції про міжнародні залізничні перевезення відповідно.

Як зазначає позивач, 20.08.2019 на виконання укладеного з ПВТУП "Ласс" (вантажоодержувач) Контракту № 2120-г на поставку продукції від 12.03.2019, позивачем було направлено вантажоодержувачу шпалерну продукцію в кількості 16 335 рулонів загальною вартістю 90 858,26 Євро.

28.08.2019 на станцію Коростень Південно-Західної залізниці прибув вагон №29450996 із зазначеним вище вантажем. При проведенні комісійного обстеження вказаного вагону було встановлено, що під час слідування по маршруту ст. Дніпро-Ліски до ст. Коростень викрадено шпалери вінілові марки М профільні в асортименті: гр. 14-99 рул. (10,05 м х 1,06 м), гр. 1-32 рул. (10,05 м х 0,53 м), гр. 16-144 рул. (10,05 м х 1,06 м) шляхом проникнення до вагону вартістю 4 755,60 Євро, що підтверджується Актами загальної форми № 1799 від 29.08.2019 та № 1795 від 28.08.2019.

30.08.2019 представниками перевізника було складено Комерційний акт № 346308/65, яким засвідчено факт нестачі шпалерної продукції вартістю 4 755,60 Євро.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача з претензією вих. № 71 від 07.02.2020 про відшкодування вартості втраченого вантажу в сумі 4 755,60 Євро (153 991,84 грн станом на дату звернення із вказаною претензією), з претензією вих. № 180 від 01.04.2020 про відшкодування вартості втраченого вантажу в сумі 4 755,60 Євро (153 991,84 грн станом на дату звернення із вказаною претензією) та з претензією вих. № 356 від 27.07.2020 про відшкодування вартості втраченого вантажу в сумі 4 755,60 Євро (153 991,84 грн станом на дату звернення з претензією).

Листом від 25.02.2020 № ЦМ-УБЧ-3/20, у відповідь на претензію вих. № 71 від 07.02.2020, відповідач повідомив позивача, що останнім не додано до претензії оригіналів документів, якими обґрунтовуються претензійні вимоги.

Листом від 29.04.2020 № ЦМ-УБЧ-7/20 претензію позивача вих. № 180 від 01.04.2020 було повернуто відповідачем без розгляду по суті, з огляду на ненадання позивачем оригіналів документів, якими обґрунтовуються претензійні вимоги.

Листом від 11.08.2020 № ЦМ-УБЧ-7/1/20 претензію позивача вих. № 356 від 27.07.2020 було повернуто відповідачем без розгляду по суті, з огляду на ненадання позивачем оригіналів документів, якими обґрунтовуються претензійні вимоги.

З огляду на вищенаведене, вважаючи свої права порушеними відповідачем, оскільки ним було допущено незбереження вантажу при здійсненні перевезення у міжнародному сполученні, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь збитки у вигляді нестачі вантажу в розмірі 155 659,82 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно з ч. 1 ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

За змістом статті 307 Господарського кодексу України, яка кореспондується зі статтею 909 Цивільного кодексу України, договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями встановлюються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно - правовими актами (ч. 5 ст. 307 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 3 Закону України "Про залізничний транспорт" законодавство про залізничний транспорт загального користування складається з законів України "Про транспорт", "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", цього Закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та інших актів законодавства України. Нормативно-правові акти, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту загального користування, безпеки руху, охорони праці, забезпечення громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті України є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Згідно з п. 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457 (надалі - Статут), Статут визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом.

Пунктом 4 Статуту передбачено, що перевезення залізницями вантажів, пасажирів, багажу та вантажобагажу у міжнародному сполученні здійснюється відповідно до угод про залізничні сполучення.

Відповідно до пункту 5 Статуту нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту, безпеки руху, охорони праці, громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті, є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

За приписами ч. 1 ст. 10 Цивільного кодексу України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, є частиною національного цивільного законодавства України.

Правовідносини в Україні щодо перевезення вантажів у міжнародному сполученні регулюються Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.1951 (далі - УМВС), яка є чинною для України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України" та Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів та згідно з якою здійснюється перевезення вантажів у прямому міжнародному залізничному вантажному між станціями у внутрішньому залізничному сполученні країн, залізниці яких приймають участь в даній Угоді, за накладними, передбаченими даною Угодою.

Угода про міжнародні вантажні сполучення встановлює єдині правові норми договору перевезення вантажу у прямому міжнародному залізничному сполученні і в прямому залізнично-поромному сполученні (параграф 1 статті 3 УМВС).

Згідно з п. 6 Статуту накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

У відповідності до пункту 22 Статуту за договором залізничного перевезення вантажу залізниця зобов`язується доставити ввірений їй вантажовідправником вантаж у пункт призначення в зазначений термін і видати його одержувачу, а відправник зобов`язується сплатити за перевезення встановлену плату.

Параграфом 1 статті 14 УМВС передбачено, що у відповідності з договором перевезення перевізник зобов`язується за плату перевезти доручений йому відправником вантаж до станції призначення за маршрутом, погодженим відправником і договірним перевізником, і видати його одержувачу. Параграфом 3 цієї ж статті передбачено підтвердження укладення договору перевезення накладною.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі залізничної накладної № 46198321 позивачем було відправлено ПВТУП "Ласс" вантаж - шпалерну продукцію за Контрактом №2120-г на поставку продукції від 12.03.2019, станція призначення - Центроліт Білорусь.

Отже, між сторонами на підставі зазначеної вище залізничної накладної виникли правовідносини з перевезення вантажу в міжнародному сполученні.

Відповідно до ст. 2 Угоди та Додатку 1 до УМВС "Правила перевезення вантажів" розділу 1 пункту 2.1 відправка - це вантаж за однією накладною (відправлення) приймається до перевезення від одного відправника на одній станції відправлення на адресу одного одержувача на одну станцію призначення.

Згідно з п. 23 Статуту відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем. Дата приймання і видачі вантажу засвідчується на накладній календарним штемпелем станції. В разі проведення митного контролю дата видачі вантажу ставиться після закінчення митних операцій.

Параграфом 1 статті 29 УМВС визначено, що перевізник складає комерційний акт, якщо при перевірці вантажу під час його перевезення чи видачі констатує: 1) невідповідність найменування, маси чи кількості місць вантажу відомостям, вказаним у накладній; 2) невідповідність маркування на місцях вантажу відомостям, вказаним у накладній про знаки (марки) місць вантажу, станції і залізниці призначення, отримувача, кількості місць вантажу; 3) пошкодження (псування) вантажу; 4) відсутність накладної чи окремих її аркушів по даному вантажу або вантажу по даній накладній (втрата).

За змістом параграфів 1, 2 статті 37 УМВС перевізник несе відповідальність перед відправником або отримувачем, яка випливає виключно із договору перевезення, в порядку і межах, встановлених цією Угодою. Перевізник несе відповідальність за втрату, недостачу, пошкодження (псування) вантажу з моменту приймання вантажу до перевезення до моменту його видачі. Обставини, які є підставою для виникнення відповідальності перевізника за втрату, недостачу, пошкодження (псування) вантажу засвідчуються комерційним актом.

Згідно з наявним у матеріалах справи Комерційним актом № 346308/65 від 30.08.2019 та Додатковим листом № 2 до вказаного комерційного акту при комісійному відкритті вагону №29450996, за участю представників перевізника, поліції, митниці та вантажовідправника, на станції Коростень Південно-Західної залізниці було встановлено сліди викрадення вантажу. При перевірці і перерахунку місць вантажу виявлено, що у перевізних документах вказано 1 794 місця, в наявності у вагоні 1 711 коробок, 53 артикули найменувань вантажу, що менше на 83 місця (коробки) із 14 артикулів, встановлено недостачу окремих одиниць артикулів, зазначених в пакувальному листі до рахунка-фактури № 13 від 20.08.2019 (належним чином засвідчена копія якого міститься в матеріалах справи), а саме шпалери Марита декор VIP1-1039 в наявності 64 коробки, по пакувальному листі - 71 коробка, що менше на 7 коробок; шпалери Ванесса декор VIP2-0898 в наявності 50 коробок, по пакувальному листі - 52 коробки, що менше на 2 коробки; шпалери Ванесса декор VIP4-0898 в наявності 60 коробок, по пакувальному листі - 85 коробок, що менше на 25 коробок; шпалери Ванесса ТФШ2-0931 в наявності 19 коробок, по пакувальному листі - 29 коробок, що менше на 10 коробок; шпалери Гамма ЭШТЗ-1282 в наявності 74 коробки, по пакувальному листі - 84 коробки, що менше на 10 коробок; шпалери ДХС-1313/2 Альберто декор в наявності 31 коробка, по пакувальному листі - 34 коробки, що менше на 3 коробки; шпалери ДХС-1313/5 Альберто декор в наявності 35 коробок, по пакувальному листі - 37 коробок, що менше на 2 коробки; шпалери ДХС-1314/2 Альберто декор в наявності 29 коробок, по пакувальному листі 35 коробок, що менше на 6 коробок; шпалери МНК5-1057 Альтея в наявності 47 коробок, по пакувальному листі - 48 коробок, що менше на 1 коробку; шпалери МНК1-0628 Сафарі в наявності 38 коробок, по пакувальному листі - 39 коробок, що менше на 1 коробку; шпалери ДХV-1147/2 Сатіні декор в наявності 27 коробок, по пакувальному листі - 31 коробка, що менше на 4 коробки; шпалери ДХV1147/3 Сатіні декор в наявності 18 коробок, по пакувальному листі 20 коробок, що менше на 2 коробки; шпалери ДХV-1147/4 Сатіні декор в наявності 8 коробок, по пакувальному листі - 17 коробок, що менше на 9 коробок; шпалери ДХV-1147/6 Сатіні декор в наявності 35 коробок, по пакувальному листі - 36 коробок, що менше на 1 коробку.

Отже, факт недостачі вантажу у вагоні №29450996 підтверджений Комерційним актом №346308/65 від 30.08.2019, який відповідно до параграфу 2 статті 37 УМВС є підставою для виникнення у відповідача, як перевізника, відповідальності за недостачу вантажу, відтак посилання відповідача на невідповідність графи 15 вказаного комерційного акту п. 4.2 розділу 4 Службової інструкції до УМВС щодо зазначення про те, що вантаж відповідає даним комерційного акту є безпідставними.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 924 Цивільного кодексу України передбачено, що перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Відповідно до частини 6 статті 315 Господарського кодексу України щодо спорів, пов`язаних з міждержавними перевезеннями вантажів, порядок пред`явлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.

Згідно з ч. 4 ст. 124 Конституції України законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Частиною 1 статті 19 Господарського процесуального кодексу України визначено, що сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Параграфом 1 статті 46 УМВС передбачено, що право пред`явлення претензії до перевізника належить відправникові і одержувачеві.

Згідно з параграфом 3 статті 46 УМВС претензія пред`являється по кожній відправці окремо за винятком: 1) претензії про повернення переборів провізних платежів. Така претензія може пред`являтися по декільком відправленням; 2) випадків, коли по декільком відправленням складено один комерційний акт, у таких випадках претензія пред`являється на всі відправлення, зазначені в комерційному акті.

Відповідно до параграфу 6 статті 46 УМВС якщо претензія оформлена з порушеннями параграфів 3 і 5 цієї статті, вона повертається претендателю без розгляду в строк не пізніше 15 днів з дня її надходження до перевізника із зазначенням причин її повернення. У таких випадках не настає призупинення перебігу строку давності, передбачений параграфом 3 статті 48 "Строки давності". Якщо перевізник повертає претендателю претензію пізніше 15-денного терміну, то перебіг строку давності зупиняється з наступного дня після закінчення цього терміну до дня відправлення перевізником претендателю даної претензії. Повернення перевізником претендателю такої претензії не є її відхиленням і не дає претендателю права звернутися з позовом до судових органів.

За змістом параграфу 7 статті 46 УМВС перевізник зобов`язаний в 180 денний термін з дня отримання претензії розглянути її, дати відповідь особі, що звернулась з претензією, і при повному чи частковому визнанні претензії сплатити особі, що звернулась з претензією належну суму.

Відповідно до параграфів 1, 2 статті 47 УМВС позов може бути пред`явлено тільки після пред`явлення відповідної претензії і тільки до того перевізника, до якого була пред`явлена претензія. Право на пред`явлення претензії та позову про відшкодування за недостачу, пошкодження (псування) вантажу, а також за перевищення строку доставки, виникає з дня видачі вантажу одержувачеві.

Згідно з параграфом 3 статті 47 УМВС позов може бути пред`явлено, якщо перевізник не дав відповідь на претензію у строк, встановлений на розгляд претензії; якщо протягом строку на розгляд претензії перевізник повідомив особу, яка звернулася з претензією, про її відхилення повністю або частково.

За змістом параграфів 1 - 3 статті 48 УМВС позови до перевізника на підставі цієї Угоди про перевищення строку доставки вантажу пред`являються протягом 2 місяців, з інших підстав - протягом 9 місяців. Вказані в параграфі 1 цієї статті строки обчислюються з моменту виникнення права на пред`явлення позову, встановленого в параграфі 2 статті 47 Угоди "Вимоги за договором перевезення. Підсудність" даної Угоди. День початку перебігу строку давності в строк не включається. Пред`явлення претензії, оформленої у відповідності зі статтею 46 "Претензії" цієї Угоди, зупиняє перебіг терміну давності, передбаченого в параграфі 1 цієї статті. Перебіг строку давності продовжується з того дня, коли перевізник повідомив претенденту про повне або часткове відхилення його претензії або з моменту закінчення строку, установленого в параграфі 7 статті 46 цієї Угоди, якщо претензія залишена перевізником без відповіді. Повторне пред`явлення претензії з тих самих підстав не зупиняє перебіг строків давності, передбачених в параграфі 1 цієї статті.

Із наведених правових норм вбачається, що Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення встановлено обов`язкове досудове врегулювання шляхом звернення відправника або одержувача вантажу з претензією до перевізника, з вини якого втрачено вантаж.

Суд встановив, що позивач тричі звертався до відповідача із претензіями про відшкодування вартості втраченого вантажу в сумі 4 755,60 Євро (153 991,84 грн станом на дату звернення із вказаними претензіями), а саме вих. № 71 від 07.02.2020, вих. № 180 від 01.04.2020 та вих. № 356 від 27.07.2020.

У листі від 25.02.2020 № ЦМ-УБЧ-3/20, у відповідь на претензію вих. № 71 від 07.02.2020, відповідач повідомив позивача, що додання до претензії копій документів, якими обґрунтовуються претензійні вимоги, не допускається, при заявленні претензій за недостачу вантажу додаються оригінал накладної, лист повідомлення про прибуття вантажу та комерційний акт, виданий перевізником одержувачу на станції призначення, а також документи, які засвідчують вартість вантажу.

Листами від 29.04.2020 № ЦМ-УБЧ-7/20 та від 11.08.2020 № ЦМ-УБЧ-7/1/20 претензії позивача вих. № 180 від 01.04.2020 та вих. № 356 від 27.07.2020 відповідно було повернуто відповідачем без розгляду по суті, з огляду на ненадання позивачем оригіналів документів, якими обґрунтовуються претензійні вимоги.

При цьому, у листі від 11.08.2020 № ЦМ-УБЧ-7/1/20 відповідач повідомив позивача, що до претензії не прикладено Лист повідомлення про прибуття вантажу, який зазначений позивачем як додаток до претензії вих. № 356 від 27.07.2020, про що відповідачем складено Акт № 1 про розкриття конверту від ТОВ "Вініл", датований 11.08.2020.

Параграфом 5 статті 46 УМВС передбачено, що до претензії долучаються документи передбачені Правилами перевезення вантажу. Претендент зобов`язаний обґрунтувати претензію у відповідності з Правилами перевезення вантажів.

Згідно з підп. 40.2.2 п. 40.2 Правил перевезення вантажу УМВС при пред`явленні претензії особа, яка має право на пред`явлення претензії, зобов`язана докласти до претензії наступні документи в оригіналах: в разі недостачі, пошкодження (псування) вантажу - відправник або одержувач - "Оригінал накладної" (лист 1 накладної), "Лист повідомлення про прибуття вантажу" (лист 6 накладної)" і комерційний акт, виданий отримувачу перевізником на станції призначення.

Відповідно до п. 40.4 Правил перевезення вантажу УМВС інші документи, що обґрунтовують претензію, прикладаються претендателем за потребою.

Суд звертає увагу, що за змістом параграфу 2 статті 47 УМВС право на пред`явлення претензії та позову про відшкодування за недостачу вантажу виникає з дня видачі вантажу одержувачеві.

Зі змісту наданої позивачем претензії вих. №71 від 07.02.2020 вбачається, що при зверненні із вказаною претензією до відповідача позивачем не було надано оригіналів документів, якими обґрунтовуються претензійні вимоги, а саме оригіналів накладної, листа повідомлення про прибуття вантажу та комерційного акту, виданого перевізником одержувачу на станції призначення.

Зі змісту наданої позивачем претензії вих. №180 від 01.04.2020 вбачається, що при зверненні із вказаною претензією до відповідача позивачем також не було надано оригіналів документів, якими обґрунтовуються претензійні вимоги, а саме оригіналів листа повідомлення про прибуття вантажу та комерційного акту, виданого перевізником одержувачу на станції призначення.

Отже, відповідачем було правомірно, відповідно до положень УМВС, повернуто претензії позивача вих. №71 від 07.02.2020 та вих. №180 від 01.04.2020 без розгляду по суті.

Водночас, посилання відповідача у листі від 29.04.2020 № ЦМ-УБЧ-7/20 щодо ненадання позивачем оригіналу накладної, а надання дублікату накладної є необґрунтованими, оскільки за приписами чинного законодавства дублікатом є другий примірник документа, що повинен містити ті ж відомості, що й оригінал документа, а його видача полягає у відтворенні тексту документа, дублікат якого видається, що спрямоване на відновлення такого документа у випадку неможливості використання останнього з певних причин.

Зі змісту наданої позивачем претензії вих. № 356 від 27.07.2020 вбачається, що при зверненні із вказаною претензією до відповідача позивачем було надано оригінали накладної, листа повідомлення про прибуття вантажу та комерційного акту.

Посилання відповідача як на підставу для відхилення доводів позивача щодо надання разом із вказаною претензією оригіналу листа повідомлення про прибуття вантажу на Акт №1 про розкриття конверту від ТОВ "Вініл", який датований 11.08.2020, суд вважає безпідставними, оскільки згідно із вхідним штемпелем АТ "Українська залізниця" на першому аркуші вказаної претензії вона була зареєстрована у відповідача 05.08.2020 за №Ц-31553/0/65-20, натомість вказаний акт було складено 11.08.2020, тобто після дати надходження претензії до відповідача, а не в момент її отримання відповідачем, відтак вказаний Акт № 1 від 11.08.2020 не може вважатись належним доказом на підтвердження повідомлених відповідачем обставин щодо відсутності в додатках до претензії оригіналу листа повідомлення про прибуття вантажу.

За змістом параграфу 6 статті 46 УМВС у випадку якщо претензія оформлена з порушеннями параграфів 3 і 5 цієї статті та повернення її без розгляду перебіг строку давності, передбачений параграфом 3 статті 48 "Строки давності", не зупиняється.

Згідно зі статтями 76 - 78 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У той же час за змістом статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що вказаною нормою покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Згідно з наявною в матеріалах справи залізничною накладною № 46198321 вантаж прибув на станцію призначення - Центроліт Білоруської Залізниці 03.09.2019, про що свідчить відтиск календарного штемпелю у графі 27 вказаної накладної, а також повідомлення про прибуття вантажу (для отримувача), та був виданий вантажоотримувачу 04.09.2019, що підтверджується телеграмою Білоруської Залізниці від 06.11.2020.

Суд, з урахуванням положень статті 79 Господарського процесуального кодексу України, вважає доведеною відповідачем обставину щодо видачі вантажоотримувачу вантажу за вказаною накладною 04.09.2019. Вказані обставини також не заперечуються позивачем.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Суд звертає увагу позивача, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності, відтак заявлене позивачем у відповіді на відзив клопотання про відмову в задоволенні заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності та поновлення строку позовної давності є безпідставним.

Частиною 1 статті 258 Цивільного кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Згідно з п. 5 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)" (№ 540-ІХ) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту: "12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID -19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (з наступними змінами) з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, який триває до цього часу.

Відповідно до статті 926 Цивільного кодексу України позовна давність, порядок пред`явлення позовів у спорах, пов`язаних з перевезеннями у закордонному сполученні, встановлюються міжнародними договорами України, транспортними кодексами (статутами).

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Як було вказано вище, за змістом статті 48 УМВС позови до перевізника на підставі цієї Угоди пред`являються протягом 9 місяців, який обчислюється з дати отримання вантажу вантажоотримувачем.

Отже, за змістом вказаних вище правових норм, позивач мав право звернутись до відповідача з позовом у строк до 04.06.2020, проте, як встановлено судом, із позовною заявою вих. 436/1 від 04.09.2020 до суду позивач звернувся з пропуском встановленого УМВС строку давності.

Параграфом 4 статті 48 УМВС визначено, що пропуск строків давності є підставою для відхилення вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

При розгляді цієї справи суд встановив, що відповідачем було допущено незбереження вантажу при здійсненні перевезення, внаслідок чого позивачу завдано збитки у вигляді нестачі вантажу, отже, зважаючи на подання відповідачем відповідної заяви, наявні підстави для вирішення судом питання щодо застосування (або незастосування) до вимог позивача наслідків спливу строку позовної давності.

Згідно з ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що про втрату вантажу відповідачем він довідався лише із листа ПВТУП "Ласс" (вантажоотримувача) № 12/01 від 20.01.2020, відтак строк позовної давності ним не пропущено.

Водночас, у разі визнання пропуску строку позовної давності, позивач просив суд визнати поважною причину його пропуску та задовольнити позов у повному обсязі.

Оцінюючи доводи позивача стосовно того, що про втрату вантажу відповідачем він довідався лише із листа вантажоотримувача № 12/01 від 20.01.2020, суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 12 та ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що представник позивача (вантажовідправника) - ОСОБА_1 був присутній при проведенні комісійної перевірки кількості місць вантажу у вагоні №29450996, про що зазначено в Комерційному акті № 346308/65 від 30.08.2019.

Із претензією вих. № 71 від 07.02.2020 позивач звернувся до відповідача в межах визначеного УМВС строку на її пред`явлення та до запровадження в Україні загальнонаціонального карантину.

Позивачем не надано суду достатніх доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на звернення з цим позовом, як і не доведено, що запровадження в Україні карантину об`єктивно унеможливило виконання позивачем вимог УМВС щодо обов`язкового звернення до відповідача з претензією із наданням визначеного вказаною Угодою переліку необхідних документів та пред`явлення позову до суду протягом 9 місяців з дня видачі вантажу.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Зважаючи на викладене, всі інші доводи та міркування сторін судом визнаються такими, що не спростовують вищевказаних висновків суду.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищенаведене, позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків у вигляді вартості нестачі вантажу не підлягають задоволенню, оскільки сплинув строк позовної давності, а відповідач у відзиві на позовну заяву та в окремій заяві просить суд застосувати до вимог позивача наслідки спливу строку позовної давності.

Витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 334,90 грн, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження понесення ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката, про які зазначено у попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат, у зв`язку з розглядом цієї справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для розподілу вказаних витрат між сторонами.

Керуючись статтями 129, 236, 237, 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 334,90 грн покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи подається у порядку та строк, визначені статтями 254, 256 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 15.03.2021

Суддя О.В. Нечай