РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.03.2021Справа № 910/18563/20

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши без виклику сторін (без проведення судового засідання) у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Велика Орбіта"

(Україна, 04212, м. Київ, вул. Зої Гайдай, буд. 12/10, кв. 97; ідентифікаційний код: 35644849)

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

(Україна, 01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3; ідентифікаційний код: 24584661)

про стягнення 166 918,37 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Велика Орбіта" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - відповідач) про стягнення 166 918,37 грн, з яких 164 832,00 грн заборгованості та 2 086,37 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором поставки № 20/05/64 від 03.04.2020 (№ 53-143-01-20-01595 від 10.04.2020).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та серед іншого встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.

23.12.2020 (надісланий засобами поштового зв`язку у встановлений судом строк) до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти позову заперечує частково, зазначає, що сума заборгованості була ним повністю погашена 25.11.2020, тобто до відкриття провадження у справі. Відповідач зазначає, що вживає всіх можливих заходів щодо недопущення господарського правопорушення, проте станом на 30.09.2020 дебіторська заборгованість ДП "Гарантований покупець" перед відповідачем становить 25 000 000 000 грн, що свідчить про відсутність вини відповідача та його відокремлених підрозділів в несвоєчасному здійсненні оплати за отриману продукцію. Щодо стягнення 3 % річних відповідач вказує, що поставка продукції відбулась 16.04.2020, натомість вхідний контроль продукції був завершений 23.04.2020, що підтверджується записом "Ярлик на придатну продукцію" № 206, відтак прострочення оплати вартості продукції виникло з 23.06.2020 та за заявлений позивачем період загалом складає 147 днів. З огляду на викладене, відповідач просить суд відмовити в позові щодо стягнення заборгованості в розмірі 164 832,00 грн та 3% річних в розмірі 94,84 грн.

12.02.2021 (надіслана засобами поштового зв`язку 10.02.2021) до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив.

Згідно з частинами 1, 3, 4 статті 166 Господарського процесуального кодексу України у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх визнання або відхилення. До відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами третьою - шостою статті 165 цього Кодексу. Відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2020 у справі № 910/18563/20 позивачу було встановлено строк - протягом 5 днів з дня отримання відзиву на позов (якщо його буде подано) для подання суду відповіді на відзив на позов та доказів її направлення на адресу відповідача, з дотриманням приписів статті 166 Господарського процесуального кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було надіслано відзив на позовну заяву позивачу 18.12.2020 на адресу, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 04212, м. Київ, вул. Зої Гайдай, буд. 12/10, кв. 97, про що свідчить наявний в матеріалах справи опис вкладення у цінний лист № 784, а також накладна від 18.12.2020 та фіскальний чек від 18.12.2020.

Згідно з відомостями з офіційного сайту АТ "Укрпошта" поштове відправлення №784, адресоване позивачу разом з відзивом на позовну заяву, було вручене 06.01.2021, але 14.01.2021 було перенаправлено до іншого поштового відділення та 03.02.2021 було вручено, як зазначає позивач, невідомій особі у м. Енергодар Запорізької області.

Суд звертає увагу, що відзив на позовну заяву від імені відповідача подано Відокремленим підрозділом "Атоменергомаш" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" із адресою місцезнаходження ВП: Україна, 71503, Запорізька обл., місто Енергодар.

Відтак, суд вважає, що поштове відправлення № 784, у зв`язку з його неврученням позивачу, починаючи з 21.12.2020 по 14.01.2021 (дата повідомлення підприємства поштового зв`язку про перенаправлення до іншого відділення за місцем обслуговування), було відправлено на адресу відокремленого підрозділу відповідача.

Втім, вказані обставини, за висновком суду, не свідчать про те, що поштове відправлення № 784 не могло бути вручене позивачу в період з 21.12.2020 по 14.01.2021.

Ухилення позивача від одержання на підприємстві поштового зв`язку поштового відправлення (відмова від його прийняття, нез`явлення на зазначене підприємство після одержання повідомлення про надходження цінного листа), за наявності в матеріалах справи належних доказів на підтвердження направлення відзиву на позовну заяву на адресу позивача згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, не дає підстав вважати, що вказане поштове відправлення не було (чи не могло бути) отримане позивачем, відтак отримання відзиву на позовну заяву залежало виключно від волевиявлення позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

З урахуванням повідомлення підприємства поштового зв`язку від 14.01.2021 про перенаправлення поштового відправлення до іншого поштового відділення, останнім днем встановленого судом строку для подання позивачем відповіді на відзив було 19.01.2021, тоді як відповідь на відзив надіслано позивачем до суду 10.02.2021, тобто з порушенням встановленого судом строку.

Доводи позивача стосовно того, що оскільки відзив ним не отримано, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості ознайомитись з його змістом, відтак право на подання відповіді на відзив не втрачене, суд вважає помилковими, оскільки згідно з ч. 4 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України подання заяв по суті справи є правом учасників справи, втім таке право реалізується учасниками справи у встановлений судом та/або процесуальним законом строк, який позивачем пропущено.

Суд також звертає увагу позивача, що процесуальний закон не пов`язує перебіг строку на подання заяви по суті справи з датою ознайомлення представника сторони з матеріалами справи.

У поданій до суду відповіді на відзив позивачем не заявлено клопотання про поновлення строку на її подання в порядку статті 119 Господарського процесуального кодексу України, в тому числі й з підстав, зазначених позивачем у відповіді на відзив, у зв`язку з чим правові підстави для прийняття відповіді на відзив у суду відсутні.

Частиною 2 статті 118 Господарського процесуального кодексу України визначено, що заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи те, що відповідь на відзив було подано позивачем після закінчення строку на подання ним відповідної заяви по суті справи, за відсутності клопотання про поновлення процесуального строку, на підставі частини 2 статті 118 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає відповідь на відзив без розгляду.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті

ВСТАНОВИВ:

03.04.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Велика Орбіта" (далі - позивач, постачальник) та Відокремленим підрозділом "Атоменергомаш" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - відповідач, покупець) було укладено Договір поставки № 20/05/64 (у відповідача Договір поставки №53-143-01-20-01595 від 10.04.2020) (далі - Договір), згідно з пунктом 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити в передбачені Договором строки покупцю продукцію, зазначену в цьому пункті Договору, вартістю 164 832,00 грн разом з ПДВ, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити вказану продукцію.

У пункті 2.9 Договору сторони погодили, що приймання продукції за якістю та кількістю провадиться покупцем шляхом проведення вхідного контролю за діючими у покупця процедурами.

Загальна сума Договору складає 164 832,00 грн, в тому числі ПДВ 27 472,00 грн (пункт 3.1 Договору).

Відповідно до п. 4.1 Договору оплата поставленої продукції здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений у цьому Договорі, протягом 60 днів після завершення приймання продукції за якістю, за результатами якого встановлено її належну якість (зокрема, проходження вхідного контролю за прийнятою у покупця процедурою).

За умовами пункту 5.1 Договору поставка продукції за цим Договором здійснюється до 30.06.2020 партіями відповідно до заявок покупця, в яких зазначається номенклатура, кількість продукції, що постачається, та строки її поставки.

Згідно з п. 5.5 Договору постачальник зобов`язаний здійснити поставку продукції, вказаної в п. 1.1 цього Договору, в номенклатурі, строки та кількості, зазначені в заявці покупця.

Як зазначає позивач, на виконання умов Договору, ним було поставлено відповідачу продукцію вартістю 164 832,00 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином засвідченою копією видаткової накладної № РН-0000004 від 15.04.2020.

Продукція за вказаною видатковою накладною була прийнята відповідачем, про що свідчить підпис представника відповідача - Погорілої А.Л. у зазначеній накладній, яка була уповноважена на отримання матеріальних цінностей від позивача Довіреністю № 1/101 від 14.04.2020, належним чином засвідчена копія якої міститься в матеріалах справи.

Договір вважається укладеним з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє 2 роки (пункт 10.1 Договору).

За твердженнями позивача, відповідач, в порушення умов Договору, вартість поставленої продукції не оплатив, у зв`язку з чим позивачем було направлено відповідачу претензію № 1 від 05.08.2020 щодо погашення простроченої заборгованості в розмірі 164 832,00 грн, у відповідь на яку відповідач у листі № 4816/14 від 01.09.2020 зазначив, що у нього наявні тимчасові складності з фінансуванням, що сталось через відсутність оплати від ДП "Гарантований покупець" за відпущену електроенергію та запевнив позивача щодо здійснення оплати за Договором в сумі 164 832,00 грн.

З огляду на те, що відповідач не розрахувався з позивачем за поставлену продукцію, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Договором у розмірі 164 832,00 грн та 3 % річних у розмірі 2 086,37 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні норм статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Для з`ясування правової природи як господарської операції (поставки товару), так і Договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 березня 2018 у справі № 910/6986/17.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно з частинами 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Суд встановив факт поставки позивачем продукції за Договором вартістю 164 832,00 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином засвідченою копією видаткової накладної № РН-0000004 від 15.04.2020, та факт прийняття продукції відповідачем, про що свідчать підпис уповноваженого Довіреністю № 1/101 від 14.04.2020 представника відповідача - Погорілої А.Л. у зазначеній накладній.

Вищевказана видаткова накладна відповідає вимогам статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", будь-які істотні недоліки у ній відсутні, відтак суд приймає зазначену накладну як належний доказ на підтвердження здійснення сторонами господарської операції з поставки продукції.

Суд вважає безпідставними посилання відповідача на те, що датою отримання продукції за видатковою накладною № РН-0000004 від 15.04.2020 є 16.04.2020, про що зазначено його представником - Погорілою А.Л. при прийнятті продукції, оскільки такої інформації вказана накладна не містить, свого примірника накладної відповідачем суду не надано, відтак, виходячи із наявних у матеріалах справи доказів, суд вважає, що датою передачі продукції за накладною є 15.04.2020.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

За приписами частин 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За доводами позивача, оскільки відповідачем прийнято продукцію за вказаною вище видатковою накладною 15.04.2020, а також зважаючи на відсутність будь-яких претензій з боку відповідача, строк для оплати продукції сплинув 15.06.2020.

Втім, суд не погоджується з такими доводами позивача, оскільки в пункті 4.1 Договору сторони погодили строк оплати відповідачем поставленої позивачем продукції - протягом 60 днів після завершення приймання продукції за якістю, за результатами якого встановлено її належну якість (зокрема, проходження вхідного контролю за прийнятою у покупця процедурою).

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

На підтвердження проведення вхідного контролю продукції, поставленої позивачем за Договором, відповідачем надано належним чином засвідчену копію "Ярлика на придатну продукцію" № 206, відповідно до якого відповідачем не виявлено будь-яких невідповідностей поставленої позивачем продукції умовам Договору та передано її до використання 23.04.2020, тобто, як зазначає відповідач, вхідний контроль продукції був завершений 23.04.2020.

Згідно з ч. 1 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Приймаючи до уваги умови укладеного сторонами Договору, зобов`язання з оплати вартості поставленої позивачем продукції мало бути виконане відповідачем у строк до 22.06.2020 включно.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Між сторонами у справі виникли майнові відносини, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 Цивільного кодексу України), що регулюються актами цивільного законодавства України.

Згідно з ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

З огляду на вищенаведене, посилання відповідача у відзиві на наявність дебіторської заборгованості ДП "Гарантований покупець" перед відповідачем не можуть слугувати підставою для невиконання своїх грошових зобов`язань за Договором.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми процесуального закону можливе в разі, коли предмет спору існував на момент його виникнення та припинив існування в процесі розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 171 Господарського процесуального кодексу України позов пред`являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

З матеріалів справи вбачається, що позовну заяву було направлено до суду засобами поштового зв`язку 24.11.2020, про що свідчить Експрес-накладна № 953.

Предметом позову в цій справі є, зокрема, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за Договором у розмірі 164 832,00 грн.

У той же час судом встановлено, що після звернення позивача до суду з цим позовом відповідач погасив заборгованість за Договором у розмірі 164 832,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями № 3388 від 25.11.2020 на суму 2 342,40 грн, № 3448 від 25.11.2020 на суму 66 729,60 грн, № 3451 від 25.11.2020 на суму 95 760,00 грн.

Відтак, у зв`язку з відсутністю предмета спору, провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за Договором в розмірі 164 832,00 грн підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на вищевикладене, суд вважає безпідставними доводи відповідача щодо необхідності відмови в задоволенні позову у зв`язку з погашенням ним вищезазначеної заборгованості, оскільки станом на дату звернення до суду з цим позовом (24.11.2020) предмет спору існував, відтак сплата відповідачем простроченої заборгованості за Договором після звернення позивача до суду з цим позовом (25.11.2020) є підставою для закриття провадження у справі, а не відмови в позові, як помилково вважає відповідач.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

З наведеного позивачем у позовній заяві розрахунку 3 % річних вбачається, що ним заявлено до стягнення з відповідача 3 % річних за період з 16.06.2020 по 16.11.2020 в розмірі 2 086,37 грн.

В контексті встановлених судом обставин цієї справи щодо виникнення прострочення оплати вартості поставленої позивачем продукції з 23.06.2020, наявні підстави для здійснення перерахунку заявленої позивачем до стягнення суми 3 % річних.

За розрахунком суду, на суму заборгованості - 164 832,00 грн за період з 23.06.2020 по 16.11.2020 обґрунтованими є 3 % річних у розмірі 1 986,09 грн (164 832,00 грн х 147 х 3 % : 366).

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за Договором у розмірі 164 832,00 грн, в іншій частині судом встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 3 % річних у розмірі 1 986,09 грн.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 502,27 грн, оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача (у зв`язку з оплатою відповідачем вартості продукції з порушенням передбаченого Договором строку) та пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до частин 1, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача, а решта витрат позивача зі сплати судового збору, в зв`язку з необхідністю часткової відмови у задоволенні позову - на позивача.

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 11 700,00 грн суд зазначає наступне.

У поданій до суду позовній заяві позивач зазначив, що очікує понести у зв`язку з розглядом справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 11 700,00 грн.

15.02.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва надійшла заява про судові витрати позивача, відповідно до якої позивач просить суд вирішити питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу адвоката на підставі наданих ним доказів.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас, за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

На підтвердження надання адвокатом правової допомоги позивачем надано Договір про надання професійної правової допомоги від 23.10.2020, Додаток № 2 від 10.11.2020 до Договору про надання професійної правової допомоги від 23.10.2020, Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1270/10 від 30.10.1997 та довіреність від 23.10.2020.

За умовами пунктів 2.2, 5.1 Договору про надання професійної правової допомоги від 23.10.2020 певний вид правничої допомоги, якого потребує замовник, зміст дій, які виконавцю необхідно вчинити для надання такого виду допомоги, та інші відомості стосовно такої правничої допомоги сторони визначатимуть окремо у кожному випадку, про що зазначатимуть в додатках до цього Договору. За надання кожного виду правничої допомоги замовник виплачує винагороду (гонорар) у розмірі та порядку, погоджених сторонами у кожному випадку окремо, про що сторони зазначатимуть в додатках до цього Договору.

З пункту 1 Додатку № 2 від 10.11.2020 до Договору про надання професійної правової допомоги від 23.10.2020 вбачається, що позивачем (замовник) та адвокатом Кобзарем О.В. (виконавець) було погоджено надання адвокатом професійної правничої допомоги в господарській справі за позовом до відповідача про стягнення заборгованості за поставлену продукцію за Договором поставки № 20/05/64 від 03.04.2020 (№53-143-01-20-01595 від 10.04.2020).

У пунктах 3, 7 Додатку № 2 від 10.11.2020 до Договору про надання професійної правової допомоги від 23.10.2020 сторони погодили, що за надання професійної правничої допомоги при підготовці до розгляду та розгляді названої справи в суді першої інстанції (здійснення аналізу та дослідження переданих замовником матеріалів (документів) для складання позовної заяви, складання та подання позовної заяви, інших заяв як по суті, так і з процесуальних питань, клопотань, пояснень тощо, представництво замовника в Господарському суді міста Києва при розгляді справи, вчинення необхідних процесуальних дій тощо) замовник виплачує виконавцю винагороду у розмірі 11 700,00 грн. Зазначена у цьому пункті винагорода підлягає сплаті замовником виконавцю протягом 10 (десяти) днів з дати ухвалення судового рішення, яким завершується розгляд справи у суді першої інстанції. Після надання професійної правничої допомоги (після кожної стадії судового розгляду) складатиметься акт, що підписуватиметься сторонами та в якому, зокрема, зазначатиметься вид професійної правничої допомоги, наданої замовнику, строк та порядок її оплати, якщо така оплата не здійснена на момент складання акту.

Відповідач, в свою чергу, заперечує проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката та зазначає, що заявлений позивачем розмір вказаних витрат не є співмірним з ціною позову, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, відповідач не заперечував проти необхідності оплати заборгованості за Договором, справа не є складною та не має особливого значення для сторін, позивачем не надано доказів на підтвердження витраченого адвокатом часу на виконання робіт (надання послуг), з урахуванням погашення заборгованості за Договором ціна позову складає 1 991,53 грн, відтак витрати на професійну правничу допомогу адвоката перевищують ціну позову в 6 разів, у зв`язку з чим відповідач просить суд зменшити суму понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у зв`язку з розглядом цієї справи, до 1 000,00 грн.

Суд зазначає, що надані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 11 700,00 грн не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 910/2170/18.

Так, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспівмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим, суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Відповідно до положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд вважає безпідставними посилання відповідача на те, що з урахуванням погашення заборгованості за Договором ціна позову складає 1 991,53 грн, оскільки, як встановлено судом, вказану заборгованість відповідачем погашено після звернення позивача до суду з цим позовом.

Водночас, дослідивши наявний у матеріалах справи Додаток № 2 від 10.11.2020 до Договору про надання професійної правової допомоги від 23.10.2020, судом встановлено, що надані адвокатом послуги (виконані роботи) щодо здійснення аналізу та дослідження переданих замовником матеріалів (документів) для складання позовної заяви в контексті цієї справи не можна вважати такими, що є необхідними.

Відповідь на відзив судом було залишено без розгляду з підстав пропуску позивачем строку на її подання, заяви з процесуальних питань, клопотання, пояснення тощо, окрім клопотання про ознайомлення з матеріалами справи та заяви про судові витрати до суду позивачем не подавались, необхідність забезпечення участі представника позивача при розгляді справи відсутня, оскільки справа розглядається судом за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання), відтак витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката в цій частині також не можна вважати такими, що є необхідними.

Суд вважає, що у зв`язку з розглядом цієї справи, необхідними є витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката щодо складання та подання позовної заяви до суду.

При цьому, витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 11 700,00 грн не є співмірними із ціною позову, складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт (наданих послуг), стягнення адвокатських витрат у зазначеній позивачем сумі не відповідатиме критеріям розумності, необхідності, співмірності, справедливості і становитиме надмірний тягар для відповідача, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що обґрунтованими є витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката за підготовку позовної заяви в розмірі 5 000,00 грн.

Судові витрати у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічної правової позиції дотримується Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

З огляду на вищенаведене, витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 4 996,99 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до частин 4, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача, а решта вказаних витрат - на позивача.

Керуючись статтями 129, 236, 237, 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі № 910/18563/20 в частині позовних вимог про стягнення з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (Україна, 01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3; ідентифікаційний код: 24584661) заборгованості в розмірі 164 832,00 грн.

2. В іншій частині позов задовольнити частково.

3. Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (Україна, 01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3; ідентифікаційний код: 24584661) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Велика Орбіта" (Україна, 04212, м. Київ, вул. Зої Гайдай, буд. 12/10, кв. 97; ідентифікаційний код: 35644849) 3 % річних у розмірі 1 986 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят шість) грн 09 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 502 (дві тисячі п`ятсот дві) грн 27 коп. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 4 996 (чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто шість) грн 99 коп.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 1,51 грн та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 6 703,01 грн покласти на позивача.

6. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи подається у порядку та строк, визначені статтями 254, 256 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 15.03.2021

Суддя О.В. Нечай