ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
У Х В А Л А

"10" березня 2021 р.м. Хмельницький Справа № 924/161/16

Господарський суд Хмельницької області у складі:

суддя Крамар С.І., розглянувши матеріали подання приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Терлеєва І.М. №1806 від 26.02.2021р. про визначення частки у майні по справі

за заявою Приватного підприємства "АДЛЄР", м. Київ

про порушення справи про банкрутство Фермерського господарства "РОСА ПЛЮС", смт. Стара Синява Старосинявський район Хмельницької області

Представники сторін:

від кредиторів: не з`явились;

від боржника: не з`явились;

ліквідатор: не з`явився;

за участю - приватного виконавця Терлеєва І.М.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини ухвали.

Ухвалою суду від 15.03.2016р. порушено провадження у справі №924/161/16 про банкрутство фермерського господарства "РОСА ПЛЮС", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів фермерського господарства "РОСА ПЛЮС" та процедуру розпорядження майном боржника, призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Михайловського С.В.

Ухвалою суду від 08.06.2016р. затверджено реєстр вимог кредиторів ФГ "РОСА ПЛЮС" на загальну суму 849 752,51 грн.

Постановою суду від 23.06.2016р. визнано банкрутом Фермерське господарство "РОСА ПЛЮС", відкрито ліквідаційну процедуру строком до 23.12.2016р., ліквідатором призначено арбітражного керуючого Михайловського Сергія Володимировича (свідоцтво №413 від 22.03.2013р.).

Ухвалами суду строк ліквідаційної процедури банкрута - ФГ "РОСА ПЛЮС" було продовжено.

02.10.2018р. ухвалою суду було покладено субсидіарну відповідальності по зобов`язаннях боржника у зв`язку з доведенням його до банкрутства на колишнього керівника - Радченка Р.П. та стягнуто з гр. ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) на користь фермерського господарства "Роса Плюс" (31400, Хмельницька область, Старосинявський район, смт. Стара Синява, вул. Філатова, буд. 9, код 34638965) грошові кошти в розмірі 849 752,51грн., про що видано відповідний наказ №924/161/16 від 02.10.2018р.

20.12.2018р. приватним виконавцем виконавчого округу Хмельницької області Терлеєвим І.М. відкрито виконавче провадження №57951385 з виконання наказу №924/161/16 від 02.10.2018р. про стягнення з гр. ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 849 752,51грн. субсидіарної відповідальності боржника у зв`язку з доведенням до банкрутства.

01.03.2021р. на адресу суду приватним виконавцем виконавчого округу Хмельницької області Терлеєвим І.М. подано подання №1806 від 26.02.2021р. про визначення частки боржника ОСОБА_1 у спільному майні подружжя - квартирі (реєстраційний номер: 000; адреса: АДРЕСА_2 ), яка належить на праві власності дружині боржника - ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 02.03.2021р. подання призначено до розгляду в судовому засіданні.

10.03.2021р. на адресу суду ліквідатор ФГ "Роса Плюс" - арбітражний керуючий Михайловський С.В. надіслав пояснення по справі №02-39/38 від 09.03.2021р., згідно яких підтримав подане приватним виконавцем подання та просив суд його задовольнити.

Приватний виконавець Терлеєв І.М. в судовому засіданні просив суд задовольнити подане ним подання з викладених у ньому обставин. Вказав на необхідності визначення частки боржника ОСОБА_1 у спільному майні подружжя - квартирі.

Інші учасники провадження у справі про банкрутство пояснень чи заперечень стосовно поданого подання не надали. Про час, дату та місце розгляду справи сторони та учасники справи повідомлені належним чином.

Дослідивши матеріали справи, подання та заслухавши приватного виконавця Терлеєва І.М., судом встановлено та враховано наступне.

Відповідно до ст. 12 Кодексу України з процедур банкрутства, провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Згідно ст. 335 ГПК України, питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Враховуючи вищевикладене, судом призначено до розгляду в судовому засіданні подання приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Терлеєва І.М. №1806 від 26.02.2021р. про визначення частки у спільному майні боржника - ОСОБА_1 по справі №924/161/16.

У поданні приватний виконавець виконавчого округу Хмельницької області Терлеєв І.М. зазначив, що одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження ним накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, винесено постанову про стягнення основної винагороди приватного виконавця. Постанови було направлено боржнику рекомендованою кореспонденцією. Приватним виконавцем, зроблені запити до Пенсійного фонду України та Державної фіскальної служби України. Згідно отриманих відповідей Пенсійного фонду України боржник за трудовими та цивільно-правовими договорами не працює, пенсію не отримує. Згідно відповіді Державної фіскальної служби України про джерела отримання доходів боржників - фізичних осіб - інформація стосовно боржників - фізичних осіб щодо сум доходу, нарахованого (сплаченого) податковим агентом на користь платників податку, та сум утриманого з них податку в ДРФО відсутня. Згідно відповіді Державної фіскальної служби України про номери рахунків, відкритих юридичними особами та/або фізичними особами - підприємцями - боржником відкрито рахунок в Філія - Хмельницьке обласне управління АТ "Ощадбанк". На виявлені рахунки боржника було накладено арешт згідно постанови про арешт коштів боржника від 09.01.2019р. Відповідно до отриманого повідомлення банківської установи-кошти на рахунках відсутні.

З арештованого рахунку боржника в АТ КБ "ПРИВАТБАНК" було стягнуто кошти боржника в розмірі 28855,45 грн. За рахунок коштів боржника було частково погашено борг, згідно рішення суду, та витрати виконавчого провадження. Залишок боргу згідно наказу №924/161/16 виданого 02.10.2018 Господарським судом Хмельницької області складає 820 897,06 грн. Коштів та майна належних боржнику на які можна звернути стягнення не виявлено.

Боржник перебуває в шлюбі згідно актового запису про шлюб №2726 від 23 грудня 1995 року, дружина - ОСОБА_2 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до інформації отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта встановлено, що дружиною боржника - ОСОБА_3 27.03.2017 р. укладено договір купівлі-продажу квартири (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000 Об`єкт нерухомого майна: квартира, об`єкт житлової нерухомості: Опис об`єкта: Загальна площа (кв.м): 102.2, житлова площа (кв.м): 88.3, Опис: кількість кімнат - 1 Адреса: АДРЕСА_2 ) посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поліщук В.В.

Зазначив, що відповідно до ст 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про виконавче провадження", заходами примусового виконання, зокрема, є - звернення стягнення на кошти, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами. Відповідно до ст. 443 Цивільного процесуального кодексу України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця. Враховуючи викладене, просить визначити частку боржника ОСОБА_1 у спільному майні подружжя-квартирі (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000 Адреса: АДРЕСА_2 ), яка належить на праві власності дружині боржника - ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно із частиною першою статті 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (частина перша статті 5 Закону № 1404-VIII).

Згідно зі статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця. Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами (стаття 335 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 338 Господарського процесуального кодексу України процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом.

Згідно із частиною шостою статті 48 Закону № 1404-VIII стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно із частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З наведених норм права, передбачених частиною шостою статті 48 Закону № 1404-VIII, з урахуванням вимог статей 335, 338 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що в разі звернення державного або приватного виконавця з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами під час виконання судового рішення, ухваленого за правилами господарського судочинства, таке подання розглядає суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення, за правилами господарського судочинства.

Відповідно до частини шостої статті 48 Закону № 1404-VIII стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно зі статтею 50 Закону № 1404-VIII звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Підставою звернення приватного виконавця до суду із цим поданням стало те, що бездіяльність боржника ускладнює виконання рішення та на переконання приватного виконавця є необхідність у зверненні стягнення на майно боржника, яким він володіє спільно з іншими особами. Таке майно є спільною сумісною власністю боржника та його дружини, набуте ними в шлюбі, та частку боржника в цьому майні не визначено.

Відповідно до частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

При вирішенні питання про визначення частки в спільній сумісній власності слід враховувати, що відповідно до частини другої статті 370 Цивільного кодексу України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За загальним підходом, закріпленим у статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Звідси стаття 60 Сімейного кодексу України містить презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільної сумісної власності на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що боржник перебуває в шлюбі згідно актового запису про шлюб №2726 від 23 грудня 1995 року, дружина - ОСОБА_2 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до інформації отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна дружиною боржника - ОСОБА_3 27.03.2017 р. укладено договір купівлі-продажу квартири (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000 Об`єкт нерухомого майна: квартира, об`єкт житлової нерухомості: Опис об`єкта: Загальна площа (кв.м): 102.2, житлова площа (кв.м): 88.3, Опис: кількість кімнат - 1 Адреса: АДРЕСА_2 ) посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поліщук В.В.

Судом враховується, що право на справедливий суд встановлено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, відповідно до пункту 1 цієї статті кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Зміст права на справедливий розгляд справи висвітлюється в практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, у рішенні у справі "Руіз-Матеос проти Іспанії" (Ruiz-Mateos v. Spain, заява № 12952/87, від 23 червня 1993 року, п. 63) ЄСПЛ зазначив, що принцип рівності сторін (рівних процесуальних можливостей) є одним з проявів справедливого розгляду, який включає фундаментальне право на змагальність розгляду. Зокрема, кожна сторона вправі знати про доводи та докази, представлені іншою стороною, та мати дієву можливість коментувати їх.

У рішенні у справі "Вержбицький проти Польщі" (Wierzbicki v. Poland, заява № 24541/94, від 18 червня 2002, п. 39) ЄСПЛ, посилаючись на рішення у справі "Домбо Бехер проти Нідерландів" (Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands, заява № 14448/88, п. 33), наголосив, що стосовно судового процесу, який стосується протилежних приватних інтересів, принцип рівності сторін передбачає, що кожній стороні забезпечується достатня можливість представити свою позицію - включаючи докази - з дотриманням вимог, які не ставлять сторону в невигідне становище по відношенню до опонента.

Наведена практика ЄСПЛ свідчить, що за наявності спору про право цивільне держава повинна забезпечити учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів.

На досягнення цієї мети спрямовані правила Господарського процесуального кодексу України, що регламентують позовне провадження.

Зокрема, відповідач може подати відзив із запереченнями проти позову. Відповідно до частини восьмої статті 165 Господарського процесуального кодексу України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі; суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. Позивач вправі подати відповідь на відзив. Відповідно до частини четвертої статті 166 Господарського процесуального кодексу України суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті. У відповідь відповідач може подати заперечення. Відповідно до частини четвертої статті 167 Господарського процесуального кодексу України суд має встановити такий строк подання заперечення, який дозволить іншим учасниками справи отримати заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті. Третя особа вправі подати пояснення щодо позову. Відповідно до частини четвертої статті 168 Господарського процесуального кодексу України суд має встановити такий строк, який дозволить третій особі підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, та надати пояснення до позову або відзиву, а іншим учасникам справи - відповідь на такі пояснення завчасно до початку розгляду справи по суті.

У спрощеному позовному провадженні відповідно до статті 251 Господарського процесуального кодексу України відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі; позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі; треті особи мають право подати пояснення щодо позову в строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, а щодо відзиву - протягом десяти днів з дня його отримання.

Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 80 Господарського процесуального кодексу України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Статтею 80 Господарського процесуального кодексу України передбачена можливість витребування судом доказів за клопотанням учасника справи, а статтею 84 Господарського процесуального кодексу України - право суду доручити іншому суду вчинити певні процесуальні дії щодо збирання доказів.

Відповідно до частин першої, другої статті 195 Господарського процесуального кодексу України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку; суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Відповідно до статті 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Натомість відповідно до статті 335 Господарського процесуального кодексу України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця; суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб; неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Таким чином, під час розгляду подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 335 Господарського процесуального кодексу України не можуть застосовуватися наведені вище норми Господарського процесуального кодексу України, які регулюють позовне провадження. Отже, розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 335 Господарського процесуального кодексу України не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за наявності спору про право.

Тому суд вважає, що стаття 335 Господарського процесуального кодексу України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право. У цьому разі відповідно до статті 338 Господарського процесуального кодексу України подання державного чи приватного виконавця розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від суб`єктного складу боржника та інших співвласників майна.

Натомість за наявності спору про право стаття 335 Господарського процесуального кодексу України не підлягає застосуванню.

Пунктом 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Приватним виконавцем Терлеєвим І.М. не надано суду доказів наявності чи відсутності між подружжям спору про майно. А у межах розгляду подання виконавця за правилами статті 335 Господарського процесуального кодексу України дружина боржника - ОСОБА_2 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , позбавлена можливості належним чином здійснювати захист своїх охоронюваних законом цивільних прав та інтересів.

Зазначені висновки суду підтверджуються висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009 зазначено, що якщо боржнику разом з іншими особами належить майно на праві спільної власності, але частка боржника в праві власності не визначена, то наявність спору між співвласниками щодо розміру такої частки не може бути перешкодою для звернення стягнення на частку боржника, бо у світлі практики ЄСПЛ це означало би порушення права на справедливий суд у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною шостою статті 48 Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким поданням (позовною заявою) в порядку позовного провадження.

За змістом Закону № 1404-VIII вбачаються можливими дії виконавця, спрямовані на виконання обов`язку боржника, наявність якого встановлена рішенням суду або іншого уповноваженого органу, перед стягувачем, причому за рахунок боржника. Виконання такого рішення за боржника виконавцем неможливе в разі відсутності майна в боржника, або в разі відсутності в боржника юридичної чи фактичної можливості самостійно вчинити на користь стягувача певні дії. Отже, виконавець виконує за боржника його обов`язок перед стягувачем лише в разі, коли боржник має юридичну і фактичну можливість самостійно виконати свій обов`язок, але через дефект волі не виконує його. У зв`язку із цим здатність боржника своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки обмежується, зокрема, шляхом накладення арешту на кошти і майно боржника. Натомість виконавець своїми діями створює юридичні наслідки для боржника. При цьому виконавець не має власного юридичного інтересу у створенні таких наслідків у правовідносинах зі стягувачем чи іншими особами під час виконання рішення за боржника.

Тому спір про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, є спором між боржником і іншими співвласниками майна. Якщо юрисдикційність такого спору залежить від суб`єктного складу сторін, то вона визначається виходячи із суб`єктного складу співвласників спірного майна. Натомість участь у справі виконавця, а також участь у справі стягувача як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, не впливає на визначення юрисдикційності такого спору.

Отже, спір про визначення частки майна боржника ОСОБА_1 в майні, яким, як вважає виконавець, він володіє спільно з ОСОБА_2 , у разі подання виконавцем відповідного подання (позовної заяви), з огляду на суб`єктний склад співвласників спірного майна підлягатиме вирішенню за правилами цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 12, 60 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст. 231, 234, 335 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Провадження у справі №924/161/16 за поданням приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Терлеєва І.М. №1806 від 26.02.2021р. про визначення частки у спільному майні боржника - ОСОБА_1 у спільному майні подружжя - квартирі (реєстраційний номер: 000; адреса: АДРЕСА_2 ), яка належить на праві власності дружині боржника - ОСОБА_2 , закрити.

Ухвала оголошена та набрала законної сили 10.03.2021р., а також може бути оскаржена в порядку передбаченому статтями 255-257 Господарського процесуального кодексу України.

Копію ухвали надіслати ліквідатору, кредиторам, приватному виконавцю Терлеєву І.М., гр. ОСОБА_1 , гр. ОСОБА_3 .

Повний текст ухвали складено 15.03.2021р.

Суддя Крамар С.І.

Віддрук. 8 прим. (надісл. всім): 1 - до справи, 2 - арб. кер. Михайловському С.В. - АДРЕСА_3 (реком. з повідом.); 3-ініціюючому кредитору - 10007, м. Житорим, вул. Авіаторів, 9 (реком. з повідом.); 4,5 - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_4 ) (реком. з повідом.); 6 - приватному виконавцю Терлеєву І.М. (29000, м. Хмельницький, вул. Грушевського, буд.87, офіс 405)(реком. з повідом.); 7, 8 - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 ; АДРЕСА_2 )(реком. з повідом.)