ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2021 р. Справа№ 910/14508/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Владимиренко С.В.

Зубець Л.П.

при секретарі Гуцал О.В.

за участю представників: не викликались

розглянувши у відкритому судовому

засіданні апеляційну

скаргу Товариства з додатковою відповідальністю страхова компанія "АЛЬФА-ГАРАНТ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2020р.

у справі № 910/14508/20 (суддя Балац С.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА

КОМПАНІЯ "АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ"

до Товариства з додатковою відповідальністю страхова компанія

"АЛЬФА-ГАРАНТ"

про стягнення 25.660,29 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю страхова компанія "АЛЬФА-ГАРАНТ" про стягнення 25.660,29 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було заподіяно пошкодження транспортному засобу, який є предметом договору добровільного страхування, укладеного між позивачем і страхувальником.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2020 року у справі № 910/14508/20 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю страхова компанія "АЛЬФА-ГАРАНТ" на користь Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ" страхове відшкодування в сумі 25 660 (двадцять п`ять тисяч шістсот шістдесят) грн. 29 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 2 102 (дві тисячі сто дві) 00 коп.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з додатковою відповідальністю страхова компанія "АЛЬФА-ГАРАНТ" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2020 року у справі № 910/14508/20 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позовних вимогах до ТДВ СК „АЛЬФА-ГАРАНТ" у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги надану в якості доказу відповідачем консультацію аварійного комісара від 13.04.020р. 41-D/68/7, оскільки при вирішенні питання щодо виплати страхового відшкодування аварійним комісаром було встановлено, що застрахований позивачем автомобіль до ДТП ремонтувався неодноразово, тобто мав пошкодження трьох і більше деталей кузову до даної ДТП, що підтверджується витягом з бази «AudaHistory» щодо переліку ремонтних робіт які здійснювались на даному ТЗ, тому у даному випадку є обов`язковими застосування коефіцієнту фізичного зносу.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.12.2020 року, апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю страхова компанія "АЛЬФА-ГАРАНТ" передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І. - головуюча суддя; судді - Алданова С.О., Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.12.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю страхова компанія "АЛЬФА-ГАРАНТ" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2020 року у справі № 910/14508/20. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

25.01.2021 р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм чинного законодавства, тому просить суд апеляційну скаргу залишити без задовольнити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2020 року у справі № 910/14508/20 без змін.

Заперечуючи проти доводів апелянта, позивач вважає, що викладені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на нормах матеріально і процесуального права, а тому підлягають відхиленню судом. Так, позивач зазначає, що апелянтом не надано жодного належного доказу щодо характеру пошкоджень у попередніх ДТП «ВМW, 520 D», д/н НОМЕР_1 та не доведено, що вони є підставою для нарахування зносу. Відповідно до п. 2 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності», апелянт не скористався своїм правом протягом 10 днів, щоб направити представника для оцінення розміру збитку автомобіля «ВМW, 520 D», д/н НОМЕР_1 . Також, зазначає, що комісар апелянта не провів особистий огляд автомобіля «ВМW, 520 D», д/н НОМЕР_1 тому висновок є необгрунтованим.

Розпорядження № 09.1-08/884/21 Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2021 р., у зв`язку з перебуванням судді Алданової С.О. у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/14508/20.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.03.2021 р. для розгляду справи № 910/14508/20 сформовано колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Мартюк А.І., судді: Зубець Л.П., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2021 року справу №910/14508/20 прийнято до провадження у визначеному автоматизованою системою складі суду. Роз`яснено учасниками, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.

За змістом ч. 3 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки сторони письмово висловили свою правову позицію з даного спору, клопотань про розгляд апеляційної скарги з повідомленням (викликом) учасників справи не заявлялось, а необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова Північного апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, з огляду на викладені скаржником доводи та вимоги апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Матеріалами справи підтверджується, що між позивачем, як страховиком, та гр. ОСОБА_1 , як страхувальником, укладено договір добровільного страхування наземного транспорту від 11.11.2019 № 1289/19-Т/О (далі - Договір добровільного страхування).

Відповідно до предмету Договору добровільного страхування, позивач застрахував майнові інтереси страхувальника, які пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме "BMW 520 D", із державним знаком НОМЕР_1 (далі - застрахований ТЗ).

22.02.2020 у м. Одесі відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю застрахованого ТЗ та транспортного засобу "Mitsubishi", із державним знаком НОМЕР_2 , яким керував гр. ОСОБА_2 . Вказане ДТП трапилося внаслідок порушень Правил подорожнього руху України водієм гр. ОСОБА_2 .

Внаслідок зазначеного вище ДТП застрахований ТЗ отримав механічні пошкодження.

У відповідності до звіту від 02.03.2020 № 2779, здійсненого замовленням позивача суб`єктом оціночної діяльності Береговим В.М. , вартість відновлюваного ремонту застрахованого транспортного засобу, з урахуванням фізичного зносу, становить 67 168,95 грн.

Відповідно до рахунку-фактури від 25.02.2020 № ЗН12000078 вартість відновлюваного ремонту застрахованого транспортного засобу становить 67 116,76 грн.

Згідно з ч. 1 статті 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується із статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно п. 3 статті 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на підставі Договору добровільного страхування та з урахуванням рахунку-фактури від 25.02.2020 № ЗН12000078 та звіту від 02.03.2020 № 2779, здійснив виплату страхового відшкодування в сумі 67.116,76 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 03.03.2020 № 12333767, засвідчена копія якого наявна в матеріалах справи.

Станом на момент виникнення ДТП, цивільно-правова відповідальність винної особи застрахована відповідачем, що підтверджується Полісом серії АО № 5893232 (далі - Договір обов`язкового страхування). Виходячи з Договору обов`язкового страхування, забезпеченим транспортним засобом є - "Mitsubishi", із державним знаком НОМЕР_2 , тобто той самий автомобіль, яким керувала винна у настанні ДТП особа, ліміт за шкоду заподіяну майну становить 130 000,00 грн., а франшиза - 2 000,00 грн.

Позивачем направлена на адресу відповідача претензія про сплату страхового відшкодування від 17.03.2020 № 2/к на суму 67 116,76 грн.

Проте, вказана претензія виконана відповідачем частково в сумі 39 456,47 грн., що призвело до звернення позивача до суду з вимогою про стягнення з відповідача суми страхового відшкодування в розмірі 25 660,29 грн. (27 660,29 грн. - 2.000,00 грн. франшиза за Договором обов`язкового страхування).

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Таким чином, за змістом вказаної норми, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з статтею 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 вказаного Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно ст. 12.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Абзацом другим пункту 12.1 статті 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього пункту.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про страхування" франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Згідно з пунктом 3.9 Методики фізичний знос обумовлюється погіршенням технічного стану КТЗ унаслідок експлуатаційного зносу його складників. Фізичний знос ураховується як втрата вартості КТЗ, що виникає в процесі його експлуатації. Фізичний знос може розраховуватись у вигляді коефіцієнта фізичного зносу складників залежно від технічного стану КТЗ, який відображає взаємозв`язок умов експлуатації і технічного стану КТЗ з вартістю його складників. Фізичний знос може також визначатись шляхом урахування погіршення технічного стану КТЗ унаслідок отриманих і усунених пошкоджень залежно від вартості їх усунення.

Пунктом 7.1 Методики визначено, що оцінка КТЗ здійснюється переважно із застосуванням бази оцінки, яка відповідає ринковій вартості. Ринкова вартість КТЗ ураховує його комплектність, укомплектованість і фактичний технічний стан, строк експлуатації, величину пробігу, умови, у яких він експлуатувався (зберігався), особливості кон`юнктури ринку регіону. Згідно з принципами зміни вартості, попиту та пропозиції значення ринкової вартості є змінною за фактором часу величиною, яка залежить від коливань ринкових цін на КТЗ та його складники.

Згідно з пунктом 7.38 Методики значення ЕЗ (де ЕЗ - коефіцієнт фізичного зносу) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки. Винятком стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; в) якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4 (п. 7.39 Методики).

Якщо під час відновлення були використані нові складники іншої модифікації КТЗ взамін пошкоджених (розукомплектованих), значення процента їх фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю (п. 7.40 Методики).

Щодо доводів апелянта, що судом першої інстанції не взято до уваги надану в якості доказу консультацію аварійного комісара від 13.04.020р. 41-D/68/7, колегія суддів зауважує таке.

Строк експлуатації автомобіля «ВМУУ, 520 Р», д/н НОМЕР_1 НЕ перевищує 7 років.

Отже, апелянтом не надано жодного належного доказу щодо характеру пошкоджень у попередніх ДТП «ВМУУ, 520 Р», д/н НОМЕР_1 та не доведено, що вони є підставою для нарахування зносу.

Відповідно до п. 34.2. ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Відповідно до закону апелянт не скористався своїм правом протягом 10 днів, щоб направити представника для оцінення розміру збитку автомобіля «ВМЛУ, 520 Р», д/н НОМЕР_1 .

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, експерт зобов`язаний особисто провести повне дослідження, дати обгрунтований та об`єктивний письмовий висновок на поставлені питання, а в разі необхідності роз`яснити його.

Колегія суддів зазначає, що експертиза апелянта проведена без особистого огляду транспортних засобів експертом, за фотознімками автомобілів, що є порушенням пунктів 3.4, 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертних та експертних досліджень, в яких вказано, що експертиза може бути проведена за фотознімками тільки у виняткових випадках, коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові.

Як зазначає позивач у відзиві на апеляційну скаргу, відповідач не звертався з такою вимогою до позивача.

Таким чином, консультація аварійного комісара та витяг з бази «AudaHistory» не є належними доказами у справі, оскільки експерт зобов`язаний особисто провести огляд пошкодженого автомобіля.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача частини невиплаченої суми страхового відшкодування в розмірі 25 660,29 грн. (27 660,29 грн. - 2 000,00 грн. франшиза за Договором обов`язкового страхування), оскільки: строк експлуатації застрахованого транспортного засобу не перевищує семи років; матеріали справи не містять доказів, які б вказували на винятки, передбачені п. 7.39 Методики; розмір страхового відшкодування застрахованого транспортного засобу, з урахуванням фізичного зносу, визначений звітом від 02.03.2020 № 2779 (67 168,95 грн.).

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача.

Водночас вимога пункту 1 статті 6 названої Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду у справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 129, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю страхова компанія "АЛЬФА-ГАРАНТ" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 01.12.2020 р. у справі № 910/14508/20 - без змін.

2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Товариство з додатковою відповідальністю страхова компанія "АЛЬФА-ГАРАНТ".

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16.03.2021р.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді С.В. Владимиренко

Л.П. Зубець