ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"16" березня 2021 р. Справа № 922/822/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Міньковського С.В.

розглянувши заяву ОСОБА_1

до ОСОБА_1

про неплатоспроможність

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа ОСОБА_1 , м. Харків, звернулась до господарського суду з заявою про відкриття провадження у справі про її неплатоспроможність, посилаючись на те, що у неї утворилась заборгованість перед кредиторами на загальну суму 130 778,49 грн, яку вона неспроможна задовольнити, в зв`язку з відсутністю грошових коштів для погашення кредиторських вимог.

Разом з заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність надала суду клопотання про звільнення від сплати авансування на депозитний рахунок суду винагороди керуючому реструктуризацією за три місяці виконання повноважень та клопотання про створення фонду кредиторами для винагороди арбітражному керуючому.

Розглянувши матеріали заяви фізичної особи ОСОБА_1 , суд встановив, що заявником не надано докази авансування боржником на депозитний рахунок суду винагороди керуючому реструктуризацією за три місяці виконання повноважень.

Проаналізувавши приписи чинного законодавства України, дослідивши обставини, на які посилається ФО ОСОБА_1 в своєму клопотанні про звільнення від сплати авансового внеску на депозитний рахунок суду винагороди керуючому реструктуризацією, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність вказаного клопотання.

Преамбула Кодексу України з процедур банкрутства (далі - Кодекс) визначає, що цей Кодекс встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Тобто, метою Кодексу є саме відновлення платоспроможності фізичної особи, яка розпочинається з процедури реструктуризації боргів боржника.

Таким чином, при відкритті провадження у справі про неплатоспроможність суд одночасно з відкриттям вводить процедуру реструктуризації боргів боржника та призначає керуючого реструктуризацією.

Відповідно до частини 1 статті 12 Кодексу, арбітражний керуючий користується усіма правами розпорядника майна, керуючого реструктуризацією, керуючого реалізацією, керуючого санацією, ліквідатора відповідно до законодавства, у тому числі має право отримувати винагороду в розмірі та порядку, передбачених цим Кодексом.

Відповідне положення зазначається також і в ст. 30 Кодексу, яка імперативно встановлює, що арбітражний керуючий виконує повноваження за грошову винагороду.

Отже, надання послуг арбітражного керуючого, як суб`єкта незалежної професійної діяльності, відбувається на платній основі.

Суд вважає довільним тлумачення ОСОБА_1 на свою користь положень чинного законодавства ототожнення заявником понять "судовий збір" та "авансування грошової винагороди", оскільки це різні за своєю правовою суттю поняття.

Порядок сплати грошової винагороди арбітражного керуючого під час виконання повноважень у справі про банкрутство визначено положеннями статті 30 Кодексу.

Згідно преамбули Закону України "Про судовий збір", цей Закон визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про судовий збір" враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за певних умов.

Разом з тим, винагорода керуючого реструктуризацією не є об`єктом, який підпадає під дію Закону України "Про судовий збір", а отже суд не може звільнити заявника від її сплати.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Креуз проти Польщі, no. 28249/95 від 19.06.2001 зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

В рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України" зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг (заяв); оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

У даному випадку, необхідність сплати авансового внеску на депозитний рахунок суду винагороди керуючому реструктуризацією є певним обмеженням при зверненні до суду, однак таке обмеження є загальним для всіх суб`єктів, яке визначено Кодексом України з процедур банкрутства і не може бути визнане обмеженням права доступу до суду розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд вважає за необхідне звернути увагу заявника на те, що реквізити для зарахування авансового внеску на депозитний рахунок суду є відмінніми від реквізитів для зарахування судового збору.

Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання ФО ОСОБА_1 про звільнення від сплати авансування на депозитний рахунок суду винагороди керуючому реструктуризації.

Помилковим в обґрунтування вимог клопотання про створення фонду є посилання заявника на положення статті 30 Кодексу України з процедур банкрутства, оскільки, відповідно до частини 5 цієї статті кредитори можуть створювати фонд авансування грошової винагороди. Отже, законодавцем закріплено саме право, а не обов`язок кредиторів на створення відповідного фонду. При цьому, реалізовувати права суд не може зобов`язувати, оскільки реалізація прав залежить виключно від волі самого суб`єкта таких прав.

Суд зауважує на тому, що позиція заявника щодо того, що його звернення із заявою про неплатоспроможність є підставою для покладання на кредиторів тягаря сплати винагороди арбітражному керуючому за виконання обов`язків по проведенню процедури банкрутства не тільки не ґрунтується на нормах права, а, крім того, суперечить засадам розумності і справедливості та порушує баланс інтересів сторін. Так, законодавцем закріплено в положеннях Кодексу України з процедур банкрутство не тільки можливість захисту інтересів боржника, а й захист прав та інтересів кредиторів. Такий баланс інтересів має бути дотриманий. Суд, при цьому, є безстороннім та не може схилятися в бік однієї із сторін.

Натомість, в порушення такого принципу балансу інтересів, ОСОБА_1 у власній заяві стверджує про те, що в неї відсутнє будь-яке майно та доходи, які б дозволяли хоча б частково задовольнити вимоги кредиторів, з доданого нею до заяви плану реструктуризації вбачається, що на задоволення вимог кредиторів заявник вказує "0,00 грн" та просить списати її борги на 100%, при цьому, ще й тягар витрат на оплату послуг арбітражного керуючого за проведення процедури банкрутства вимагає покласти на кредиторів.

Також, суд вважає за потрібне зазначити, що відмова від авансування, відсутність майна у боржника або ж відсутність інших джерел для покриття витрат на виплату винагороди арбітражному керуючому судом може розцінюватись як примушування до безоплатної праці, що забороняється та прирівнюється до рабства у контексті статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та інших міжнародних актів (зокрема, Конвенції 1926 року про заборону рабства, Конвенції Міжнародної організації праці про примусову чи обов`язкову працю 1930 року ратифіковану Україною 10.08.56 року, Конвенції Міжнародної організації праці №105 про скасування примусової праці 1957 року ратифіковану Україною 05.10.2000), резолюції Економічної і Соціальної Ради ООН (ЕКОСОС) 1996 року тощо) та суперечить статті 43 Конституції України.

Зважаючи на викладене, суд відмовляє у задоволенні клопотань про створення фонду авансування за рахунок кредиторів та про нарахування та виплату грошової винагороди арбітражному керуючому за рахунок кредиторів.

Отже, боржник має подати до суду докази авансування на депозитний рахунок суду винагороди керуючому реструктуризацією за три місяці виконання повноважень.

Відповідно до статті 113 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи-підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою.

Частина 3 статті 116 Кодексу України з процедур банкрутства містить вимоги щодо додатків до заяви про відкриття провадження у справі. Згідно ч. 3 ст. 116 цього Кодексу до заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність додаються відомості про всі наявні рахунки боржника (у тому числі депозитні рахунки), відкриті в банках та інших фінансово-кредитних установах в Україні та за кордоном, їх реквізити, із зазначенням сум грошових коштів на таких рахунках.

Разом з тим, заявник замість інформації надає суду клопотання про витребування відомостей про всі наявні рахунки боржника, пропонуючи господарському суду самостійно направити запити для витребування такої інформації.

Дослідивши вищезазначене клопотання, суд зазначає наступне.

Частинами 1, 2 статті 81 ГПК України встановлено, що учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

При дослідженні клопотання ОСОБА_1 судом встановлено, що його вступна частина містить відомості про 75 банківських установ, при цьому, прохальна частина клопотання, в якій заявник просить суд прийняти клопотання, задовольнити його та винести ухвалу, не містить конкретних вимог заявника.

Крім того, суд встановив відсутність доказів на підтвердження вжиття заявником - ОСОБА_1 будь-яких дій щодо отримання відповідних документів у всіх зазначених 75 банківських установах особисто.

Також, суд звертає увагу на те, що обов`язок доказування і подання доказів покладається саме на сторони (ст. 74 ГПК України). Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 14 ГПК України).

Крім того, ч. 3 ст. 116 Кодексу України з процедур банкрутства встановлює перелік обов`язкових додатків, які мають бути подані заявником одночасно з заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.

Будь-яких виключень ані спеціальний Кодекс України з процедур банкрутства, ані ГПК України не містять

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування відомостей про всі наявні рахунки боржника (у тому числі депозитні рахунки), відкриті в банках та інших фінансово-кредитних установах в Україні та за кордоном, їх реквізити, із зазначенням сум грошових коштів на таких рахунках відмовити.

Отже, боржник має подати до суду відомості про всі наявні рахунки боржника (у тому числі депозитні рахунки), відкриті в банках та інших фінансово-кредитних установах в Україні та за кордоном, їх реквізити, із зазначенням сум грошових коштів на таких рахунках.

Також, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 91 ГПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно ч. 3 ст. 91 ГПК України учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.

Згідно ч. 3 та ч. 5 ст. 91 ГПК України копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Суд зазначає, що оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред`явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії.

Електронна копія електронного документа засвідчується у порядку, встановленому законом.

Копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством.

Тобто, електронна копія оригіналу паперового документа (фотокопія) це візуальне подання паперового документа в електронній формі, отримане шляхом сканування (фотографування) паперового документа, відповідність оригіналу та правовий статус якого засвідчено електронною печаткою установи (або ЕЦП).

Під час перевірки копій документів, доданих до заяви слід також брати до уваги правила засвідчення копій документів, визначені Національним стандартом України Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003, затвердженим наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 № 55, Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5 та інші нормативно-правові акти.

Відповідно до пункту 8 розділу 10 зазначених Правил копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку.

Напис про засвідчення копії складається зі слів Згідно з оригіналом, назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, дати засвідчення копії.

Напис про засвідчення копії скріплюється відбитком печатки відповідного структурного підрозділу установи або печатки Для копій.

У випадках, визначених законодавством, копії документів засвідчуються відбитком печатки установи.

На лицьовому боці у верхньому правому куті першого аркуша документа проставляється відмітка Копія.

Оскільки під засвідченням копії документа слід розуміти саме засвідчення відповідності копії оригіналу відповідного документу, відсутність на копії напису про її засвідчення Згідно з оригіналом, а також інших обов`язкових реквізитів, зазначених вище, дає підстави вважати її такою, що не посвідчена в установленому порядку.

Проте, надані (надіслані) заявником до заяви копії документів (зокрема, але не виключно, паспорт, ідентифікаційний код тощо) не засвідчені належним чином, оскільки не містять дати засвідчення документу, прізвища та ініціалів (посади) особи, яка засвідчила копії поданих документів, а також напису про її засвідчення Згідно з оригіналом.

Відповідно до ч. 3 ст. 37 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд залишає без руху заяву про відкриття провадження у справі з підстав, передбачених статтею 174 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно з ст. 174 ГПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до господарського суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому статтею 176 цього Кодексу.

Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про залишення заяви фізичної особи ОСОБА_1 без руху.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 30, 37, 116 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст. 74, 81, 91, 164, 174, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування відомостей про всі наявні рахунки боржника (у тому числі депозитні рахунки), відкриті в банках та інших фінансово-кредитних установах в Україні та за кордоном, їх реквізити, із зазначенням сум грошових коштів на таких рахунках.

2. Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про створення фонду кредиторами для винагороди арбітражному керуючому.

3. Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про нарахування та виплату грошової винагороди арбітражному керуючому за рахунок кредиторів.

4. Заяву фізичної особи ОСОБА_1 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність (вх № 822/21 від 15.03.2021) залишити без руху.

5. Повідомити про виявлені судом недоліки та зобов`язати заявника надати суду:

- оригінал доказів авансування боржником на депозитний рахунок суду винагороди керуючому реструктуризацією за три місяці виконання повноважень у розмірі, встановленому абзацом 3 частини 2 статті 30 Кодексу України з процедур банкрутства;

- відомості про всі наявні рахунки заявника (у тому числі депозитні рахунки). відкриті в банках та інших фінансово-кредитних установах в Україні та за кордоном, їх реквізити, із зазначенням сум грошових коштів на таких рахунках.

- належним чином засвідчені копії документів, наданих до заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 (відповідно до вимог Національного стандарту України "Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003").

6. Роз`яснити заявнику необхідність усунення вказаних недоліків в строк не пізніше десяти днів з дня вручення цієї ухвали суду.

7. Попередити заявника, що у разі не усунення недоліків заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із заявою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Ухвалу підписано 16.03.2021.

Суддя Міньковський С.В.