УХВАЛА

25 лютого 2021 року

м. Київ

Справа № 910/11323/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В. А. - головуючого, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Дерлі І. І.

за участю представників сторін:

позивача-1 - Архіпов О. Ю. (адвокат),

позивача-2 - не з`явились,

відповідача-1 - Скок В. С. (адвокат), Нагалка Я. Я. (адвокат),

відповідача-2 - Пилипчук І. І. (самопредставництво),

третьої особи - Філімончук І. М. (самопредставництво),

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фундація "Якісне житло" та Київської міської ради

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2020 (судді: Хрипун О. О. - головуючий, Чорногуз М. Г., Агрикова О. В.)

та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2020 (суддя Приходько І. В.)

за позовом: 1. Органу самоорганізації населення "Вуличний комітет "Воздвиженка" у Подільському районі м. Києва,

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптимум-Капітал"

до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фундація "Якісне житло",

2. Київської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради, визнання недійсним договору оренди земельних ділянок,

ВСТАНОВИВ:

Орган самоорганізації населення "Вуличний комітет "Воздвиженка" у Подільському районі м. Києва (далі - ОСН "Вуличний комітет "Воздвиженка", Позивач-1) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Оптимум-Капітал" (далі - ТОВ "Оптимум-Капітал", Позивач-2) звернулися до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фундація "Якісне житло" (далі - ТОВ "Фундація "Якісне житло", Відповідач-1) та Київської міської ради (далі - Рада, Відповідач-2) про: 1) визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради № 638-18/798 від 10.07.2003 в частині передання в оренду земельної ділянки площею 7 261 кв.м з кадастровим номером :85:381:0016; 2) визнання недійсним договору оренди земельних ділянок, який було зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис у Книзі записів державної реєстрації договорів від 31.01.2004 за № 85-6-00097, в частині оренди вказаної земельної ділянки.

Позовні вимоги було обґрунтовано тим, що за замовленням Відповідача-1 на території земельної ділянки здійснюються будівельні роботи з будівництва багатоповерхового житлового комплексу, чим завдається шкода землям історико-культурного призначення та порушуються права Позивачів, членів територіальної громади, які проживають на вулицях Воздвиженська, Дегтярна, Кожем`яцька, Гончарна у Подільському районі м. Києва, гарантовані статтею 54 Конституції України, Законом України "Про охорону культурної спадщини". На думку Позивачів, Київською міською радою при вилученні земельної ділянки, яка відноситься до категорії земель історико-культурного призначення, не дотримано процедуру зміни цільового призначення; при виділі земельної ділянки не дотримано процедуру виділу особливо цінних земель; при визначенні цільового призначення не враховано обмеження щодо забудов на землях історико-культурного призначення.

ТОВ "Оптимум-Капітал" в обґрунтування наявності порушення прав в позовній заяві зазначило, що у місті Києві на вулиці Кожум`яцька, 12-Б знаходиться заклад освіти - школа, власником якої є Позивач-2, і яку відвідують діти жителів вищезазначених будинків, а будівельні роботи створюють небезпеку для життя і здоров`я малолітніх дітей, які проходять навчання в ній.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.03.2020 у задоволенні позову відмовлено.

Зазначене судове рішення обґрунтовано тим, що Позивач-1 (який здійснює представництво лише жителів мікрорайону, що проживають на території його діяльності, а не усієї територіальної громади, та не наділений повноваження щодо здійснення державного контролю у сфері охорони культурної спадщини і дотримання земельного законодавства) не навів належного обґрунтування того, в чому саме полягає порушення його прав, які саме його права порушено прийняттям спірного рішення Київською міською радою, а також укладанням спірного договору оренди. Крім того, Позивач-1 не довів, яким чином рішення Київської міської ради, що прийняте у 2003 році, тобто більш як за 15 років до створення ОСН "Вуличний комітет "Воздвиженка", стосується прав чи інтересів жителів мікрорайону до якого спірна земельна ділянка фактично не входить.

Водночас, за висновками місцевого суду, Позивачами не надано належних та допустимих доказів того, що заклад освіти на вулиці Кожум`яцька, 12-Б наразі функціонує, а відповідне будівництво багатоповерхового житлового комплексу "Подол град Vintage" створює небезпеку для життя та здоров`я малолітніх дітей, які проходять навчання в ньому.

Щодо заяви Відповідача-2 про пропуск Позивачами строку позовної давності та застосування наслідків спливу такого строку місцевий суд зазначив, що відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості та недоведеності у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування наслідки спливу позовної давності.

У подальшому додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 23.04.2020 частково задоволено клопотання ТОВ "Фундація "Якісне житло" про розподіл витрат на правову допомогу, стягнуто з ОСН "Вуличний комітет "Воздвиженка" та з ТОВ "Оптимум-Капітал" на користь ТОВ "Фундація "Якісне житло" по 28 350,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Зазначене рішення обґрунтовано тим, що хоча Відповідач-1 у поданому відзиві не надав попереднього орієнтовного розрахунку судових витрат, які він поніс чи очікує понести в зв`язку із розглядом цієї справи, однак відсутність такого розрахунку у відзиві не є безумовною підставою для відмови стороні у відшкодуванні понесених нею судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки дане питання залишено на розсуд суду, за його внутрішнім переконанням, з урахуванням усіх обставин справи та доводів сторін.

Водночас, дослідивши опис наданих послуг, приймаючи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, відповідність запропонованої адвокатом правової позиці правовим висновкам суду, відображеним у рішенні, місцевий суд дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу не є повністю співмірним із складністю справи та наданими адвокатом послугами.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2020:

- задоволено апеляційну скаргу ОСН "Вуличний комітет "Воздвиженка", скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2020 в частині відмови Позивачу-1 в задоволенні позову. У цій частині прийнято нове рішення, яким позовні вимоги ОСН "Вуличний комітет "Воздвиженка" задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано спірне рішення Ради в частині вилучення та надання в оренду земельної ділянки площею 7 261 кв.м з кадастровим номером :85:381:0016, а також визнано недійсним спірний договір оренди земельних ділянок в частині оренди вказаної земельної ділянки;

- залишено без задоволення апеляційну скаргу ТОВ "Оптимум-Капітал". У цій частині залишено без змін рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2020 у справі №910/11323/19;

- задоволено апеляційну скаргу ОСН "Вуличний комітет "Воздвиженка" та ТОВ "Оптимум-Капітал" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2020 у справі № 910/11323/19. Вказане додаткове рішення скасовано в частині задоволення клопотання ТОВ "Фундація "Якісне житло" про розподіл та стягнення витрат на професійну правничу допомогу та відмовлено у задоволенні зазначеного клопотання;

- залишено без задоволення апеляційну скаргу ТОВ "Фундація "Якісне житло" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2020 у справі №910/11323/19.

Указане судове рішення апеляційного суду обґрунтовано тим, що місцевий господарський суд дійшов необґрунтованого висновку про необхідність співвставлення дати прийняття оскаржуваного рішення Київської міської ради (у 2003 році) з датою створення органу самоорганізації населення (2019 рік), оскільки спір у цій справі стосується не порушення прав органу самоорганізації населення, а виник у зв`язку з порушення прав та інтересів жителів, якими такий орган створено.

Водночас, за висновком апеляційного суду, матеріалами справи підтверджено, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах історичного ареалу міста Києва, а також розташовується в архітектурній та археологічній охоронній зонах, та належить до земель історико-культурного призначення національного та місцевого значення. При цьому відповідно до чинних нормативних актів на території історико-культурних заповідників забороняється будь-яке будівництво, не пов`язане з прокладкою інженерних мереж, необхідних для заповідників. Впорядкуванням території, відтворенням і реставрацією пам`яток історії та культури, та дозволяється будівництво лише особливо важливих споруд за індивідуальними проектами. Натомість "житлові будинки з об`єктами соціально-громадського призначення", для будівництва яких було виділено спірну земельну ділянку, не відносяться до особливо важливих споруд, а тому відведення земельної ділянки для цієї мети є порушенням статей 53, 54 Земельного кодексу України і статті 32 Закону України "Про охорону культурної спадщини".

З огляду на протиправність рішення Київської міської ради № 638-18/798 від 10.07.2003 в частині передання в оренду спірної земельної ділянки, яке слугувало підставою для подальшого укладення спірного договору оренди, суд апеляційної інстанції визнав недійсним вказаний договір в частині оренди земельної ділянки площею 7 261 кв.м з кадастровим номером :85:381:0016, оскільки при його укладенні мав місце недостатній обсяг дієздатності орендодавця.

Разом з тим, апеляційний господарський суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності порушення Відповідачами прав та охоронюваних законом інтересів ТОВ "Оптимум-Капітал" внаслідок прийняття Київською міською радою оскаржуваного рішення з подальшим укладенням оспорюваного договору, враховуючи відсутність доказів того, що заклад освіти за адресою: м. Київ, вул. Кожум`яцька, 12б наразі функціонує, а відповідне будівництво багатоповерхового житлового комплексу створює небезпеку для життя та здоров`я малолітніх дітей, які проходять навчання у вказаному закладі.

У той же час апеляційний суд з огляду на недоведеність Відповідачем-2 дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що позовна давність за позовними вимогами у цій справі сплинула.

Скасовуючи додаткове рішення в частині задоволення відповідного клопотання, суд апеляційної інстанції виходив з того, що Відповідач-1 у поданому відзиві не надав попереднього орієнтовного розрахунку судових витрат, які він поніс чи очікує понести в зв`язку із розглядом цієї справи, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення клопотання Відповідача-1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки обов`язок декларування попереднього розрахунку судових витрат встановлений законом і є імперативним, а отже має дотримуватися учасниками судового процесу. Крім того апеляційний суд зазначив, що додаткове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, виходячи зі скасування рішення про відмову в позові та задоволення позовної заяви.

У касаційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю "Фундація "Якісне житло" просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення господарського суду першої інстанції. Крім того, скаржник просить залишити в силі додаткове рішення місцевого суду в частині стягнення 56 700,00 грн витрат, понесених ТОВ "Фундація "Якісне житло" на професійну правничу допомогу, а в частині відмови у стягненні 24 300,00 грн витрат, понесених ТОВ "Фундація "Якісне житло" на професійну правничу допомогу - скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення про стягнення з Позивачів понесені ТОВ "Фундація "Якісне житло" в суді першої інстанції витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 24 300,00 грн.

У якості підстави для подання вказаної скарги заявник посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування:

- норм статті 32 Закону України "Про охорону культурної спадщини", Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 №318 (далі - Порядок № 318), викладених в постановах від 27.02.2019 у справі №826/5755/17, від 03.04.2020 у справі № 640/21505/18, від 14.08.2020 у справі №640/13331/19, від 19.06.2019 у справі № 813/4993/15;

- норм статті 21 Цивільного кодексу України, викладених в постановах від 10.09.2020 у справі № 904/3368/18, від 29.04.2020 у справі № 922/1363/19, від 14.05.2020 у справі № 927/580/19, від 12.12.2019 у справі № 924/817/16, від 12.03.2019 у справі №921/325/17-г/13, від 26.07.2018 у справі № 916/1515/17, від 23.10.2018 у справі №903/857/17;

- норм частини другої статті 124, статті 129 Господарського процесуального кодексу України, викладених в постановах від 07.10.2020 у справі №904/4058/19, від 21.05.2020 у справі № 922/2167/19, від 19.02.2020 у справі №910/16223/18, від 13.02.2020 у справі № 911/2686/18, від 06.02.2020 у справі №916/1830/19, від 24.12.2019 у справі № 909/359/19, від 12.12.2019 у справі №922/1897/18, від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18, від 13.05.2020 у справі № 922/2749/19, від 24.09.2020 у справі №904/3583/19;

- норм статей 74, 76, 86 Господарського процесуального кодексу України, викладених в постановах від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18, від 13.01.2020 у справі № 908/510/19, від 04.02.2020 у справі №918/104/18, від 13.10.2020 у справі № 911/1413/19.

У відзиві на вказану касаційну скаргу Позивачі просять залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову та додаткове рішення в нескасованій частині - без змін.

Від Київської міської ради також надійшла касаційна скарга в якій Відповідач-2 просить скасувати постанову апеляційного господарського суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У якості підстави для подання вказаної скарги заявник посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування: статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, викладених в постановах від 04.06.2019 у справі № 916/1522/18, від 19.08.2019 у справі № 1340/4630/18, від 28.02.2018 у справі № 910/21160/16, від 18.12.2018 у справі № 916/23/18, від 14.08.2018 у справі №910/23369/17, від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц, від 14.06.2019 у справі №910/6642/18; норм Закону України "Про охорону культурної спадщини", Порядку №318, викладених в постанові від 27.02.2019 у справі № 826/5755/17.

Крім того, Рада зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм Закону України "Про охорону культурної спадщини" та Порядку №318 в частині визначення цільового призначення земельної ділянки "землі історико-культурного призначення" та меж історичних ареалів міста Києва.

Згідно з частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.

Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України у ній зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був урахований судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Дослідивши доводи, наведені у касаційних скаргах, а також матеріали справи, Верховний Суд відхиляє ці доводи та зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження не підтвердилися, тому касаційне провадження за касаційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "Фундація "Якісне житло" та Київської міської ради на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2020 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2020 у справі № 910/11323/19 підлягає закриттю з огляду на наступне.

Як уже зазначалося, однією з підстав для подання касаційних скарг Відповідачі визначили неврахування апеляційним господарським судом при прийнятті оскаржуваної постанови висновків Верховного Суду щодо застосування норм статті 32 Закону України "Про охорону культурної спадщини", Порядку № 318 у аналогічних правовідносинах, викладених в постановах від 27.02.2019 у справі № 826/5755/17, від 03.04.2020 у справі № 640/21505/18, від 14.08.2020 у справі № 640/13331/19, від 19.06.2019 у справі № 813/4993/15.

За змістом пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, зазначеної в пункті 1 частини другої цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Подібність правовідносин означає, зокрема, схожість суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Разом з тим, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Так, у справі № 826/5755/17 розглядались позовні вимоги Інституту геологічних наук Національної академії наук України до Міністерства культури України в межах адміністративного позову про визнання протиправним та скасувати припису Міністерства культури України № 1299/10/13-17 від 14.04.2017, виданого Інституту геологічних наук НАН України. При цьому позовні вимоги було обґрунтовано тим, що інформація та посилання на встановлені порушення, які відображено в спірному приписі, не відповідають дійсності. Зокрема, за твердженням позивача у вказаній справі, історико-містобудівне обґрунтування будівництва об`єкту було замовлено в 2005 році та погоджено Головою Державної служби охорони культурної спадщини 31.08.2005; Головним управлінням охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було видано дозвіл № 08 на проведення будівельних робіт з будівництва офісного центру в зоні регулювання забудови І категорії; Інспекцією держархбудконтролю у м. Києві видано дозвіл на виконання будівельних робіт № 1134-Шв/Р, який відповідно до п. 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву" є чинним до завершення будівництва об`єкту містобудування, будівництво якого розпочато. Також позивач зазначав, що жодні будівельні роботи на об`єкті не виконуються.

У справі № 640/21505/18 розглядались позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Позняки-жил-буд" до Міністерства культури України в межах адміністративного позову про визнання протиправним та скасувати припису Міністерства культури України № 824/10-5/74-18 від 16.11.2018. При цьому позовні вимоги було обґрунтовано тим, що земельна ділянка на вул. Патріса Лумумби, 12 у м. Києві (щодо якої винесено спірний припис) не належить до земель історико-культурного призначення, тому вимоги вказаного припису про погодження проектної документації на будівництво об`єктів з органами охорони культурної спадщини та отримання дозволу на земляні роботи є протиправною. Також позивач у зазначеній справі посилався на порушення відповідачем положень Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю)" в частині дотримання процедури проведення перевірки суб`єкта господарювання, оскільки наказ на проведення перевірки позивача, як замовника будівництва, та Товариства з обмеженою відповідальністю "Центромістобуд", як генерального підрядника, не видавався; посвідчення на проведення перевірки також відсутні, а перевірка у формі візуального обстеження, за результатами якої складено акт, здійснена без повідомлення позивача. Крім того, позивач у вказаній справі посилався на відсутність повноважень щодо підпису оскаржуваного припису у особи, яка його підписала.

У справі № 640/13331/19 розглядались позовні вимоги Товариство з обмеженою відповідальністю "Дайтона Груп" до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) в межах адміністративного позову про: 1) визнання протиправним та скасування абзацу 1 пункту 1 розділу "Містобудівні умови та обмеження" містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва від 05.05.2018 № 369 (далі - МУО від 05.05.2018 № 369) у зазначеній в позовній заяві частині; 2) визнання протиправним та скасування абзацу 1 пункту 5 розділу "Містобудівні умови та обмеження" МУО від 05.05.2018 № 369 у зазначеній в позовній заяві частині; 3) визнання протиправним та скасування абзацу 3 пункту 5 розділу "Містобудівні умови та обмеження" МУО від 05.05.2018 № 369 у зазначеній в позовній заяві частині; 4) визнання протиправним та нечинним з моменту набрання законної сили судовим рішенням абзацу 1 пункту 1 Розділу "Містобудівні умови та обмеження" МУО від 05.05.2018 № 369 у зазначеній в позовній заяві частині; 5) визнання протиправним та нечинним з моменту набрання законної сили судовим рішенням абзацу 2 пункту 5 Розділу "Містобудівні умови та обмеження" МУО від 05.05.2018 №369 повністю; 6) зобов`язання Департамент внести зміни до розділу "Містобудівні умови та обмеження" МУО від 05.05.2018 № 369 шляхом: викладення у редакції, наведеній в позовній заяві, абзацу 1 пункту 1; виключення з абзацу 1 пункту 5 речення у зазначеній в позовній заяві частині; виключення абзацу 2 пункту 5 повністю; виключення з абзацу 2 пункту 5 речення у наведеній в позовній заяві частині. При цьому позов було обґрунтований тим, що скільки МУО від 05.05.2018 № 369 в частині оскаржуваних положень не відповідають чинному законодавству України, будівельним нормам, стандартам і правилам, а також покладають на позивача у вказаній справі, як замовника будівництва, непередбачені законодавством обов`язки, що є порушенням прав останнього, такі положення підлягають скасуванню із внесенням відповідачем відповідних змін до містобудівних умов та обмежень.

У справі № 813/4993/15 розглядались позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, треті особи: Міністерство культури України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в межах адміністративного позову про визнання протиправною і скасування реєстрацію за ОСОБА_2 декларації про готовність об`єкта до експлуатації, здійснену Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області 25.11.2013 за № ЛВ36. При цьому позовні вимоги було обґрунтовано тим, що у листопаді 2013 року Інспекція зареєструвала декларацію про готовність об`єкта до експлуатації - квартири на горищі у будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 , який є співвласником квартири № 1 у вказаному будинку, вважав реєстраційні дії незаконними, оскільки Інспекція не перевірила повноти даних, зазначених у декларації, та не провела перевірки з метою визначення відповідності об`єкта будівництва проектній документації, вимогам державних будівельних норм, стандартів і правил. Таким чином, на думку позивача у вказаній справі, відповідач порушив порядок прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Таким чином, правовідносини у вищевказаних справах, на які посилалися заявники, та у справі, що переглядається, не є подібними, оскільки вони відрізняються предметом, підставами позову та правовим регулюванням спірних правовідносин (у зв`язку з чим вони розглядалися за правилами адміністративного судочинства), а також встановленими судами обставинами.

Звертаючись з касаційними скаргами, Відповідачі в якості підстави касаційного оскарження також посилаються на неврахування апеляційним господарським судом при прийнятті оскаржуваної постанови висновків Верховного Суду щодо застосування норм статей 3, 15, 16, 21 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України у аналогічних правовідносинах, викладених в постановах від 10.09.2020 у справі № 904/3368/18, від 29.04.2020 у справі №922/1363/19, від 14.05.2020 у справі № 927/580/19, від 12.12.2019 у справі №924/817/16, від 12.03.2019 у справі № 921/325/17-г/13, від 26.07.2018 у справі №916/1515/17, від 23.10.2018 у справі № 903/857/17, від 04.06.2019 у справі №916/1522/18, від 19.08.2019 у справі № 1340/4630/18, від 28.02.2018 у справі №910/21160/16, від 18.12.2018 у справі № 916/23/18, від 14.08.2018 у справі №910/23369/17, від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц, від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18.

Як вбачається з узагальненого аналізу змісту постанов суду касаційної інстанції у вказаних справах, Верховним Судом було зроблено правовий висновок, відповідно до якого правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. При цьому підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Разом з тим, враховуючи, що вказану правову позицію було висловлено Верховним Судом у справах, в яких предмет і підстави позову суттєво відрізняються від предмету і підстав позову у цій справі, а також з огляду на універсальну, загальну спрямованість наведеної правової позиції, колегія суддів вважає необґрунтованим посилання скаржників на неврахування апеляційним господарським судом зазначених висновків в якості підстави для подання касаційних скарг, яке (посилання) фактично зводиться до незгоди заявників з прийнятим по суті судовим рішенням у цій справі та не свідчить про незастосування чи неправильне застосування апеляційним судом вказаної правової позиції.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що апеляційний господарський суд з огляду на вищенаведені положення чинного законодавства дійшов висновку про порушення інтересів жителів території історичного ареалу (які представляє Орган самоорганізації населення "Вуличний комітет "Воздвиженка") на охорону культурної спадщини у зв`язку з прийняттям незаконного спірного рішення Київської міської ради. У той же час, за висновком суду апеляційної інстанції, Позивачем-2 не доведено порушення відповідачами його права чи охоронюваного законом інтересу внаслідок прийняття вказаного рішення з подальшим укладенням оспорюваного договору.

Таким чином, наведе свідчить про те, що питання наявності чи відсутності порушених прав і охоронюваних законом інтересів, за захистом яких позивачі звернулися до суду, а також суті такого порушення, досліджувалося апеляційним господарським судом під час розгляду спору по суті за результатами чого суд апеляційної інстанції і дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

ТОВ "Фундація "Якісне житло", звертаючись з касаційною скаргою, також в якості підстави касаційного оскарження посилається на неврахування апеляційним господарським судом при прийнятті оскаржуваної постанови висновків Верховного Суду щодо застосування норм статей 74, 76, 86 Господарського процесуального кодексу України, викладених в постановах від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18, від 13.01.2020 у справі № 908/510/19, від 04.02.2020 у справі № 918/104/18, від 13.10.2020 у справі № 911/1413/19.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що оскільки ТОВ "Фундація "Якісне житло" посилається на неврахування апеляційним судом висновків суду касаційної інстанції про застосування норм процесуального права, які стосуються процесу доказування і оцінки доказів судом, тобто мають загальний характер та підлягають застосуванню господарськими судами у будь-якій справі під час вирішення спору по суті незалежно від предмета і підстав позову, вказані доводи скаржника також є необґрунтованими та такими, що фактично спрямовані на спонукання Суду до необхідності переоцінки поданих сторонами доказів і встановлення нових обставин справи, що відповідно до норм статті 300 Господарського процесуального кодексу України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Що стосується посилання Відповідача-1 на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду про застосування норм частини другої статті 124, статті 129 Господарського процесуального кодексу України при скасуванні додаткового рішення господарського суду першої інстанції, то, як зазначалося вище, апеляційним судом за результатами розгляду справи по суті було скасовано рішення місцевого суду про відмову в задоволенні позову та прийнято нове, яким позовні вимоги ОСН "Вуличний комітет "Воздвиженка" задоволено повністю. Отже, у зв`язку із задоволенням позову комітету та визнання частково протиправним і скасування спірного рішення Ради, визнанням частково недійсним спірного договору оренди земельних ділянок, у суду апеляційної інстанції були відсутні підстави для розподілу судових витрат за заявою ТОВ "Фундація "Якісне житло", оскільки відповідно до частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (у тому числі витрати на професійну правничу допомогу), у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Рада, звертаючись з касаційною скаргою, в якості підстави для її подання додатково посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм Закону України "Про охорону культурної спадщини" та Порядку № 318 у аналогічних правовідносинах в частині визначення цільового призначення земельної ділянки "землі історико-культурного призначення" та меж історичних ареалів міста Києва.

Як вже зазначалося, відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту вказаної норми убачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

Колегією суддів під час вивчення матеріалів касаційної скарги встановлено, що Верховним Судом вже викладався висновок про застосування норм Закону України "Про охорону культурної спадщини" у аналогічних правовідносинах щодо визначення цільового призначення історико-культурних земель (зокрема у постанові від 17.09.2019 у справі № 910/14672/17), відповідно до якого до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби. Землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель.

З наведеного убачається, що Верховний Суд здійснював перегляд справи, правовідносини у якій є подібними до правовідносин у цій справі, і колегією суддів Касаційного господарського суду вже досліджувалося питання щодо застосування норм, зокрема Закону України "Про охорону культурної спадщини", у аналогічних правовідносинах щодо визначення цільового призначення історико-культурних земель.

При цьому, вирішуючи спір у цій справі, апеляційний господарський суд застосував норми вказаного Закону відповідно до наведеної правової позиції.

Водночас посилання Ради на відсутність висновку Верховного Суду в частині визначення меж історичних ареалів міста Києва, вочевидь, виходить за межі предмета спору у цій справі та має на меті переоцінку висновків Північного апеляційного господарського суду про правовий статус земельної ділянки під конкретним об`єктом, щодо якої виник спір, що, у свою чергу, як вже зазначалося, виходить за межі касаційного перегляду.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

У той же час, відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведені скаржниками підстави касаційного оскарження після відкриття касаційного провадження не отримали підтвердження, колегія суддів відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "Фундація "Якісне житло" та Київської міської ради на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2020 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2020 у справі №910/11323/19.

Керуючись статтями 234, 235, 296, 300, 301 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "Фундація "Якісне житло" та Київської міської ради на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2020 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2020 у справі №910/11323/19 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Зуєв

Судді Т. Б. Дроботова

Ю. Я. Чумак