ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року м. Харків Справа № 913/18/21

Провадження № 30/913/18/21

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «САТЕЛЛИТ», м. Київ

до відповідача Фермерського господарства «Максагро», смт Білолуцьк Новопсковського району Луганської області

про стягнення 1 154 177 грн 77 коп.

Суддя Голенко І.П.

Секретар судового засідання Саутенко К.О.

У засіданні брали участь:

від позивача - Литвин А.Б., адвокат, довіреність б/н від 29.01.2021;

від відповідача - Попов О.І., адвокат, довіреність № 5 від 25.01.2021.

В С Т А Н О В И В:

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 1154177,77 грн за недопоставлений товар (насіння соняшника) за договором поставки № Р90041 від 18.08.2020.

Позов обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем договірних зобов`язань.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 11.01.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 913/18/21; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 02.02.2021 об 11-00 год.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 02.02.2021 підготовче засідання у справі було відкладено на 16.02.2021 на 11-00 год.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 16.02.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.03.2021 о 15-00 год.

01 березня 2021 року господарський суд Луганської області розпочав розгляд справи по суті.

У судове засідання прибули повноважні представники сторін у справі.

Письмовим відзивом б/н від 01.02.2021 відповідач проти позову заперечив, вважає заявлені вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Водночас, зі змісту відзиву вбачається, що відповідач не заперечує проти того, що частина товару (насіння соняшника) в обсязі 575,86 тон не була поставлена позивачу.

При цьому відповідач своєї вини в цьому не вбачає, вважає, що належне виконання договірного зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили природного характеру, зокрема, стійкої посухи, яку неможливо було відвернути.

Тобто, порушення умов договору було викликано причинами, які не залежали від волі відповідача, а були спричинені складними погодними умовами.

Одночасно відповідач просить суд застосувати положення ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, щодо зменшення розміру штрафу, посилаючись на скрутне майнове становище.

Позивач відповіддю на відзив б/н від 05.02.2021 не погодився з доводами відповідача, вважає необґрунтованими та безпідставним посилання відповідача на настання обставин форс-мажору, як на підставу звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язань по договору з огляду на те, що відповідач:

- не здійснив негайного повідомлення позивача про, нібито, настання форс-мажорних обставин;

- не повідомив позивача про настання, нібито, форс-мажорних обставин протягом 10 днів після початку, як він вважає, їх виникнення;

- не підтвердив інформацію про, нібито, дію обставин форс-мажору сертифікатом Торгово-промислової палати України;

- не доклав жодних зусиль по зведенню до мінімуму всіх можливих несприятливих наслідків обставин форс-мажору.

Складність погодних умов не робить їх форс-мажором. Посилання відповідача на те, що посуха почалася ще у травні 2020 року, а відповідно до листів Луганського обласного центру з гідрометеорології ДСУНС - тривала з початку липня 2020 року. В будь-якому разі йде мова про час до моменту укладення договору № Р90041 від 18.08.2020.

Отже, посуха, про яку стверджує відповідач, не носила надзвичайного характеру, не була непередбачуваною, не була невідворотною (не надано жодних доказів вжиття відповідачем дій для відвернення її наслідків), а також відсутній причинно-наслідковий зв`язок між обставиною і неможливістю виконання своїх договірних зобов`язань. Обставина, на яку посилається відповідач, за будь-яких умов, не може бути форс-мажором (непереборною силою) та підставою звільнення відповідача від відповідальності.

Єдиним належним документом, яким може бути засвідчено настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) за договором є Сертифікат Торгово-промислової палати України, який відповідачем у справі не надано.

Проти клопотання відповідача про застосувати положення ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, щодо зменшення розміру штрафних санкцій, позивач заперечив та просить задовольнити позов у повному обсязі.

Крім того, у відповіді на відзив позивач зазначив про те, що розрахунок та докази понесених судових витрат будуть надані ним після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Запереченнями на відповідь б/н від 22.02.2021 відповідач не погодився з доводами позивача та повідомив, що звернувся із заяву до Торгово-промислової палати України про посвідчення форс-мажорних обставин. Проте, у зв`язку із завантаженістю ТПП України, діловодство щодо розгляду заяви відповідача триває, відповідне рішення про видачу сертифікату чи відмову у його видачі відповідачу не надано.

Розглянувши матеріали справи, надані докази у їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини.

18 серпня 2020 року між сторонами у справі було укладено договір поставки № Р90041 (далі - договір) (а.с. 12-15), відповідно до умов п.п. 1.1 та 1.2 якого, відповідач (постачальник) зобов`язався поставити у власність позивачу (покупцеві) насіння соняшника українського походження врожаю 2020 року в обсязі 2500 тонн (далі - товар), а останній, в свою чергу, зобов`язався прийняти та оплатити товар на умовах даного договору.

Згідно з п. 3.1 договору ціна товару становить 8351,12 грн без ПДВ за 1 тонну, крім того ПДВ 20% - 1670,22 грн.

Відповідно до п. 4.1 договору, поставка товару має бути здійснена партіями у період з 18.08.2020 по 16.09.2020 у місце поставки - Донецька область, м. Маріуполь, вул. Таганрозька, 76.

Згідно з п. 6.1 договору оплата здійснюється у національній валюті України - гривні шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника.

Відповідно до п.п. 6.1.1 договору, покупець перераховує суму оплати в розмірі 80 % від загальної вартості товару протягом 3-х банківських днів з дати фіналізації розрахунків та моменту отримання покупцем повного обсягу товару та отримання від постачальника товарно-транспортної накладної, копії видаткової накладної та коригування до видаткової накладної на весь обсяг постачання та рахунку постачальника, з подальшим обов`язковим переданням оригіналів вказаних документів протягом 2-х робочих днів.

Згідно з п.п. 6.1.2 договору, інші 20% від загальної вартості товару сплачуються покупцем протягом 5-ти банківських днів з моменту реєстрації постачальником податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, розрахунку коригування до податкової накладної в ЄРПН згідно до вимог ст. 201 Податкового кодексу України.

Пунктом 8.2 договору сторони передбачили, що у разі порушенням строків поставки товару, вказаних у п. 4.1 договору, постачальник сплачує на користь покупця штраф у розмірі 10% від вартості несвоєчасно поставленого (недопоставленого) товару. В разі, якщо прострочення поставки перевищує 6 (шість) календарних днів, покупець має право в односторонньому порядку відмовитися від виконання цього договору, при цьому постачальник зобов`язується сплатити штраф у розмірі 20% від вартості недопоставленого товару.

На виконання умов договору відповідачем протягом вересня 2020 року було поставлено позивачу товар у загальному обсязі 1924,140 тонни, що підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими накладними (а.с. 16-44) та не заперечується сторонами у справі.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, сплативши відповідачу вартість отриманого товару у сумі 19282461,10 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними документами (а.с. 46-75).

Відповідач, у встановлений договором строк та обумовлених обсягах, товар позивачу не поставив.

Кількість недопоставленого за договором товару складає 575,860 тонн.

За прострочення поставки товару, яке перевищує 6 (шість) календарних днів, позивачем на підставі п. 8.2 договору нараховано та заявлено до стягнення з відповідача штраф у розмірі 20% від вартості недопоставленого товару в сумі 1154177,77 грн.

Зважаючи на тривалий час невиконання відповідачем договірних зобов`язань з поставки товару, позивач звернувся на адресу відповідача з претензією № 22102020.28/010 від 22.10.2020, в якій вимагав від відповідача у семиденний строк з моменту її отримання сплатити штраф. Вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та без виконання.

Вказане стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову з таких підстав.

Судом встановлено, що спір виник через порушення відповідачем грошового зобов`язання за договором поставки.

Згідно положень ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства. Вказана норма за своїм змістом кореспондується з приписами п.1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Матеріалами справи, її фактичними обставинами підтверджено факт неналежного виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки, а саме: в порушення умов договору відповідачем недопоставлена частина товару в обсязі 575,86 тон у передбачений сторонами строк.

Отже, обов`язок з поставки товару відповідачем своєчасно та у повному обсязі не виконаний у зв`язку з чим, позивачем нараховано штраф у розмірі 1154177,77 грн, що підтверджується розрахунком позивача (а.с. 8).

Суд відхиляє доводи відповідача стосовно того, що належне виконання договірного зобов`язання з поставки товару виявилося неможливим внаслідок настання форс-мажору (обставин непереборної сили), та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Частиною 1 ст. 617 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Укладаючи договір поставки, сторони Розділом 9 договору передбачили умови, за якими вони звільняються від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань:

п. 9.2 договору, сторона, для якої виконання зобов`язань згідно Договору стало неможливим внаслідок настання обставин форс-мажору, повинна негайно, але не пізніше ніж через 10 днів після початку їх виникнення, письмово повідомити іншу Сторону про початок, можливий строк дії і очікуваний час припинення цих обставин;

п. 9.3 договору встановлено, що інформація про дію обставин форс-мажору повинна бути підтверджена Торгово-промисловою палатою України. Відсутність письмового повідомлення, а також несвоєчасне сповіщення про настання обставин форс-мажору позбавляє відповідну сторону права посилатись на ці обставини в якості причини невиконання зобов`язань по Договору.

п. 9.4 договору встановлено, що сторони зобов`язуються докласти всі необхідні зусилля по зведенню до мінімуму всіх можливих несприятливих наслідків обставин Форс- мажору. Якщо обставини форс-мажору перешкоджають виконанню якоюсь із Сторін її зобов`язань згідно Договору протягом більш ніж 15 днів, то даний Договір може бути розірваний за вимогою однієї із Сторін без відшкодування збитків іншій Стороні.

З огляду на вказані вище положення законодавства та пункти договору, безпідставними є посилання відповідача на настання обставин форс-мажору (обставин непереборної сили), як на підставу для звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язань за договором з огляду на таке.

Відповідач не здійснив негайного повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин (такі докази у справі відсутні) та не повідомив позивача про настання форс-мажорних обставин протягом 10 днів після початку, як він вважає, їх виникнення.

За твердженням відповідача у відзиві, роботи зі збору врожаю були проведені протягом 03.09.2020 - 21.09.2020. Отже, відповідач мав письмово повідомити позивача до 01.10.2020 (включно), про неможливість виконати умови договору щодо поставки товару у зв`язку зі складними погодними умовами (а саме стійкою посухою). За матеріалами справи, відповідач звернувся до позивача з листом № 17 від 15.10.2020, у якому визначив період тривалої посухи - з травня по вересень 2020 року та повідомив про неможливість виконання договору (а.с. 81).

Крім того, суд звертає увагу на те, що договір був укладений сторонами 18.08.2020, тобто вже під час періоду тривалої посухи, який був зазначений відповідачем у вищевказаному листі.

В той же час, п. 9.1 договору сторони передбачили, що жодна із сторін не відповідає за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов`язань за договором у разі настання таких подій як повінь, пожеже, землетрус чи інших стихійних лих, а також воєнних дій, заколотів, державних збройних актів чи інших обставин, якщо ці обставини настали після підписання сторонами даного договору і не залежать від їх волі.

Крім того, в порушення умов п. 9.3 договору відповідач не підтвердив інформацію про дію обставин форс-мажору сертифікатом Торгово-промислової палати України.

Єдиним належним документом, яким може бути засвідчено настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) за договором, є Сертифікат Торгово-промислової палати України, який відповідачем у справі не надано.

Посилання у відзиві на позовну заяву, а також неодноразове оголошення представником відповідача у засіданні суду про звернення до Торгово-промислової палати України з метою отримання відповідного сертифікату судом відхиляється, оскільки відповідачем не надано будь-яких доказів, що підтверджують цей факт звернення до ТПП.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру штрафу, суд зазначає наступне.

Відповідачем у відзиві на позовну заяву з посиланням на положення ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України було заявлено клопотання про зменшення розміру штрафу, яке обґрунтоване його скрутним фінансовим становищем.

Вирішуючи вказане клопотання, суд виходить з наступного.

Як вбачається зі змісту наведеного відповідачем в клопотанні обгрунтування, останній, зокрема посилається на скрутне фінансове становище, зумовлене недобором врожаю внаслідок тривалих складних погодних умов. Як зазначає відповідач у відзиві, збитки від несприятливих погодних умов та втрати врожаю оцінюються господарством у 7430592,20 грн згідно довідки № 7 від 27.01.2021 (а.с. 140), в той час, як до стягнення заявлено штраф у розмірі 1154177,77 грн.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Проаналізувавши доводи відповідача та норми діючого законодавства, суд не вбачає підстав для зменшення розміру санкцій.

При цьому, у порушення вимог ст.ст. 74, 76, 79 Господарського процесуального кодексу України відповідачем не надано жодного належного доказу на підтвердження його скрутного майнового стану, а тому вказані доводи відповідача визнаються судом необґрунтованими.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 та 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).

З урахуванням викладеного вище позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача штрафу в розмірі 1154177,77 грн є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та її обставинами, а тому підлягають повному задоволенню.

Вирішуючи питання щодо судових витрат суд зазначає наступне.

Позивачем до початку судових дебатів в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України було заявлено про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, однак, точну суму понесених судових витрат та докази на їх підтвердження позивачем буде надано протягом 5 днів з моменту ухвалення рішення суду.

Згідно з ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У даному випадку представник позивача письмово повідомив про надання відповідних доказів у відповіді на відзив, наданої під час проведення підготовчих дій.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже питання щодо стягнення витрат позивача на правову допомогу буде вирішено судом в додатковому рішенні за умови надання позивачем відповідних доказів.

Відповідно до ст.ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати позивача на судовий збір у розмірі 17312,67 грн покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 91, 120, 123, 129, 178, 202, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фермерського господарства «Максагро», 92323, Луганська область, Новопсковський район, смт Білолуцьк, вул. Слобожанська, буд. 81, ідентифікаційний код 35126307, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «САТЕЛЛИТ», 01133, м. Київ, вул. Коновальця Євгена, буд. 32-Б, офіс 1019, ідентифікаційний код 13501985, штраф в розмірі 1154177,77 грн, витрати на судовий збір у розмірі 17312,67 грн; наказ видати позивачу після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ч. 5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У відповідності до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції у строки, передбачені ст. 256 ГПК України та порядку, визначеному пп. 17.5 п. 17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 09.03.2021.

Суддя І.П. Голенко