ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року Справа № 918/503/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Маціщук А.В. , суддя Гудак А.В.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Волинської області від 24.11.2020 р. у справі № 918/503/20 (суддя Шум М.С., повний текст рішення складено 30.11.2020 р.)

за позовом Фізичної особи - підприємця Каваса Віктора Степановича

до відповідачів: 1) Виробничо структурного підрозділу "Рівненсько - Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно - монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" акціонерного товариства "Українська залізниця"; 2) Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про визнання договору оренди державного індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна, що належить до державної власності, № 582 від 20.12.2010 р. поновленим на той самий строк, на тих самих умовах

за участю представників сторін:

позивача - не з`явився;

відповідача - 1 - не з`явився;

відповідача - 2 - Дунець Г.Я., Бондар М.Л.;

ВСТАНОВИВ:

Фізична-особа підприємець Кавас Віктор Степанович звернувся з позовом до Виробничого структурного підрозділу "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" Акціонерного товариства "Українська залізниця" та Акціонерного товариства "Українська залізниця", у якому позивач просить визнати договір оренди державного індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна, що належить до державної власності № 582 від 20.12.2010 р., укладений між ПАТ "Українська залізниця" (АТ "Українська залізниця") та Фізичною особою-підприємцем Кавасом В.С. поновленим на строк, який був раніше ним встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені цим договором, тобто на 2 роки 364 дні - до 29.06.2021 р.

Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. ст. 530, 759, 764, 785 ЦК України, ст. ст. 173, 174, 193, 283, 284, 291 ГК України, ст. 4, 5, 12, 20, 27, 123, 129, 162, 164 ГПК України та нормами Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Рішенням Господарського суду Волинської області від 24.11.2020 р. у справі № 918/503/20 позов задоволено повністю; визнано договір оренди державного індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна, що належить до державної власності № 582 від 20.12.2010 р., укладений між ПАТ "Українська залізниця" (АТ "Українська залізниця") та Фізичною особою-підприємцем Кавасом В.С. поновленим на строк, який був раніше ним встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені цим договором, тобто на 2 роки 364 дні - до 29.06.2021 р.; здійснено розподіл судових витрат.

Судове рішення мотивоване тим, що на дату закінчення строку дії договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку було відсутнє заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, тому договір оренди державного індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна, що належить до державної власності № 582 від 20.12.2010 р. укладений між сторонами та не припинив свою дію.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, прийняти нове рішення, яким відмовити в позові.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що пунктом 10.1 договору оренди (з урахуванням Додаткової угоди до договору від 25.04.2018 р.) визначено, що договір діє до 30.06.2018 р. включно без подальшого продовження. Тобто, небажання товариства продовжувати дію договору оренди викладено в Додатковій угоді до договору від 25.04.2018 р. Позивач Додаткову угоду від 25.04.2018 р. до договору підписав, а відтак погодився з його умовами, що свідчить про його обізнаність із волевиявленням орендодавця щодо подальшої дії договору ще 25.04.2018 р., коли укладався додатковий договір.

Також на підтвердження свого заперечення щодо продовження дії договору відповідач 27.04.2018 р. надіслав на адресу позивача заяву № ФБМЕС-01/239 про припинення дії договору оренди № 582 від 20.12.2010 р. та 30.07.2018 р. лист №1737 від 23.07.2018 р., яким повідомлено про те, що у разі невиконання обов`язку щодо повернення майна буде нараховуватися неустойка у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення, що підтверджується копією фіскального чеку, який міститься в матеріалах справи. Посилання позивача про неотримання вказаних листів спростовується тим, що позивач перераховував кошти на нові реквізити, які йому повідомив відповідач листом від 25.09.2018 р. № 2171. Про незмінність позиції орендодавця після 30.06.2018 р. свідчить і той факт, що товариство вчергове листом від 18.05.2020 р. № 377 нагадало позивачу про повернення майна у зв`язку із закінченням терміну дії договору оренди. Ці листи містяться у матеріалах справи з доказами направлення, а саме копією фіскальних чеків, однак судом при винесенні оскаржуваного рішення помилково не взяті до уваги.

З огляду на викладене, скаржником дотримано вимоги чинного законодавства, якими врегульовано порядок та строк повідомлення орендаря про відмову від продовження строку дії договору оренди.

Скаржник вказує, що із копій платіжних доручень, доданих позивачем до позовної заяви, вбачається лише факт часткової проплати по рахунках, які виставлялися орендодавцем на підставі п.10.11. договору, п. 2 ст. 785 ЦК України про сплату неустойки, що неправомірно ототожнено судом першої інстанції як виставлення орендодавцем рахунків на сплату орендної плати та підтвердження волевиявлення сторін на продовження дії договору.

Таким чином, зміст досліджених судом платіжних доручень доданих позивачем до позовної заяви не відображають волю орендодавця (відповідача) щодо продовження дії договору, адже зміст рахунків про оплату неустойки у судовому засідання та в межах розгляду даної справи не досліджувалося, а часткова проплата заборгованості позивачем товариством не заперечується, і при зверненні до суду з позовними заявами про стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування майном за час прострочення згідно договору оренди № 582 від 20.12.2010 р. у справах № 903/770/19 та № 903/255/20 врахована.

Одночасно скаржником подано до суду клопотання в порядку п. 6 ч. 2 ст. 258 ГПК України, в якому він просить суд долучити до матеріалів справи копії рахунків про сплату неустойки, дослідити їх та надати оцінку.

Листом від 22.12.2020 р. № 918/503/20/7044/20, Північно-західний апеляційний господарський суд витребував матеріали справи № 918/503/20 з Господарського суду Волинської області.

04.01.2020 р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 918/503/20.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.01.2021 р. відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд скарги призначено на 10.02.2020 р. об 14:30 год.

Позивач правом, передбаченим ст. 263 ГПК України не скористався, відзиву на апеляційну скаргу суду не подав.

Розглянувши в судовому засіданні 04.03.2021 р. клопотання скаржника про долучення до матеріалів справи копій рахунків про сплату неустойки, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, норми процесуального закону регламентують принцип диспозитивності судового процесу, згідно з яким особа самостійно здійснює свої процесуальні права та обов`язки без втручання суду.

Згідно ч.ч. 1, 2, 4, 8 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Пунктами 6, 7 ч. 2 ст. 258 ГПК України встановлено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції; клопотання особи, яка подала скаргу.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як зазначено у заявленому клопотанні, після ознайомлення та аналізу оскаржуваного судового рішення відповідачу стало відомо, що рішення ґрунтується на доказах, які не були долучені до матеріалів справи, а отже і не могли бути дослідженні судом першої інстанції.

Надаючи оцінку причинам неподання скаржником до суду першої інстанції вказаних копій рахунків про сплату неустойки, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що скаржник обґрунтував неможливість подання таких доказів до суду першої інстанції, з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду даної справи суд приймає вказані документи на стадії перегляду в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції.

Окрім того, судом апеляційної інстанції приймається до уваги те, що на копії рахунків про сплату неустойки, які скаржником долучено до матеріалів апеляційної скарги є посилання у судових рішеннях у справах № 903/770/19 та № 903/255/20.

В судових засіданнях 10.02.2021 р. та 04.03.2021 р. представники відповідача-2 підтримали доводи апеляційної скарги, просять задоволити її вимоги, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в позові.

Представник позивача в судовому засіданні 10.02.2021 р. заперечив доводи апеляційної скарги, просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач (його представник) та відповідач-1 в судові засідання не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду справи, явка представників учасників судового процесу в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія апеляційного суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників відповідача-2, зазначає наступне.

Як встановлено апеляційним судом, 20.12.2010 р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Волинській області (орендодавець) та ФОП Кавасом В.С. (орендар) було укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності № 582.

Відповідно до п. п. 1.1-1.2 договору, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно: будівлю кафе № 4 площею 188,8 кв. м. (реєстровий номер 01059900.30041.АААВВИ346) з благоустроєм- (площадка площею 81,7 кв. м), ВП "Станція Ковель" ДТГО "Львівська залізниця" (далі - майно), що знаходиться за адресою: Волинська область, місто Ковель бульвар Л. Українки, 39-Б та перебуває на балансі ВП "Станція Ковель" (код за ) ДТГО "Львівська залізниця" (код за ) (далі - балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку станом на 31.07.2010 р., виконаним суб`єктом оціночної діяльності приватним підприємцем Янчуком О.Г. І становить за незалежною оцінкою 442 628 грн без врахування ПДВ. Майно передається в оренду з метою використання його для здійснення торгівлі непродовольчими та продовольчими товарами, крім товарів підакцизної групи.

Орендна плата визначається за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить 6920 грн за базовий місяць оренди (вересень 2010 року) без ПДВ (п. 3.1 договору).

Орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату (п. 5.3 договору).

Згідно п.п. 5.9 - 5.10 договору, орендар зобов`язаний щомісячно до 12 числа, наступного за звітним, надавати орендодавцеві інформацію про перерахування орендної плати за попередній місяць. На вимогу Орендодавця проводити звіряння взаєморозрахунків по орендних платежах і оформляти відповідні акти звіряння. У разі припинення або розірвання договору оренди повернути балансоутритмувачу, за погодження з орендодавцем, орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного стану та відшкодувати балансоутримувачу збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря.

В силу п. 10.4. договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або заміну умов договору протягом одного місяця після закінчення терміну його дії, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невід`ємною частиною договору за погодження з балансоутримувачем та обов`язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об`єктом оренди.

Відповідно до п. п. 10.9 - 10.11 договору, у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу за погодженням з орендодавцем. У разі, якщо орендар затримав повернення майна, він несе ризик його випадкового знищення або випадкового пошкодження. Майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передавання за погодженням з орендодавцем. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря. Якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення.

В подальшому до даного договору оренди між сторонами було укладено Додаткові договори: № 1 від 01.11.2012 р., № 2 від 18.12.2013 р., № 3 від 15.07.2014 р., № 4 від 19.12.2014 р., № 5 від 31.03.2015 р., № 6 від 20.07.2015 р. та додаткові договори від 29.01.2016 р., від 26.10.2016 р., від 31.03.2016 р., від 30.06.2016 р., від 01.08.2016 р., від 17.11.2016 р., від 15.12.2017 р., від 11.07.2017 р., від 07.04.2017 р., від 09.01.2018 р., від 25.04.2018 р.

Додатковим договором № 1 від 01.11.2012 р. в пункт 1.1. договору оренди слова "ВП "Станція Ковель" замінено на слова: "ВП "Рівненська дирекція залізничних перевезень"

Додатковим договором № 3 від 15.07.2014 р. в пункті 1.1. договору оренди слова "на балансі ВП "Рівненська дирекція залізничних перевезень" ДТГО "Львівська залізниця" замінено на слова "на балансі ВП "Управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд № 3".

Додатковою угодою до договору оренди від 29.01.2016 р. внесено зміни в договір оренди нерухомого майна від 20.12.2010 р. № 582 та встановлено, що орендодавцем майна, визначеного договором оренди є Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця".

У тексті договору найменування "відокремлений підрозділ "Управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд № 3" ДТГО "Львівська залізниця" замінено на - виробничий структурний підрозділ "Рівненське управління будівельно - монтажних робіт і цивільних споруд" регіональної філії "Львівська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця".

Додатковим договором від 29.01.2016 р. також внесено зміни в пункт 3.6. договору та викладено в наступній редакції: 100 % не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним перераховується на розрахунковий рахунок орендодавця. Одержувач коштів - підрозділ Рівненське управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд регіональна філія "Львівська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця".

Пунктом 10.1 договору оренди (з урахуванням додаткових угод до нього) визначено, що цей договір діє до 30.06.2018 р. включно без подальшого продовження.

Договір оренди нерухомого майна та додаткові договори до нього підписані сторонами та завірені їх печатками без зауважень та заперечень.

Відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 р. № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства Українська залізниця", "Питання публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 02.09.2015 р. № 735 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 р. № 52), наказу № 362 від 22.05.2017 р. "Про деякі питання діяльності ПАТ "Укрзалізниця", наказу № 7 від 20.06.2017 р. "Про введення в дію положення про виробничий підрозділ Рівненсько-Тернопільське територіальне управління філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд публічного акціонерного товариства Українська залізниця виробничий структурний підрозділ Рівненське управління будівельно - монтажних робіт і цивільних споруд регіональної філії" Львівська залізниця Публічного акціонерного товариства Українська залізниця з 01.07.2017 р. реорганізовано шляхом приєднання у Виробничий підрозділ Рівненсько-Тернопільське територіальне управління філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" у складі юридичної особи - Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Додатковим договором від 15.12.2017 р. в тексті договору найменування Виробничий структурний підрозділ Рівненське управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд регіональної філії Львівська залізниця ПАТ Укрзалізниця замінено на Виробничий підрозділ Рівненсько-Тернопільське територіальне управління філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд публічного Акціонерного товариства "Українська залізниця".

Відповідно до п. 2.1. розділу 2 Юридичний статус підрозділу Положення про виробничий структурний підрозділ Рівненсько-Тернопільське територіальне управління філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд АТ "Українська залізниця" (надалі - Положення), затвердженого наказом філії БМЕС АТ "Укрзалізниця" від 19.07.2019 р. за № 167, Виробничий структурний підрозділ Рівненсько-Тернопільське територіальне управління філії БМЕС АТ "Укрзалізниця" є виробничим структурним підрозділом філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд Акціонерного товариства "Українська залізниця" входить до її складу, знаходиться у виробничому та адміністративному підпорядкуванні Філії та функціонального структурного підрозділу Львівська дирекція філії та діє від імені Товариства. Підрозділ не має статусу юридичної особи або відокремленого підрозділу Товариства, не підлягає державній реєстрації та здійснює делеговані Товариством, Філією та Дирекцією повноваження відповідно до мети, завдань та предмету діяльності Філії.

Згідно з п. 7.1.4. Положення про виробничий структурний підрозділ Рівненсько- Тернопільське територіальне управління філії БМЕС АТ "Укрзалізниця", підрозділ має право в інтересах Товариства, за дорученням Філії та Дирекції, в межах наданих Товариством та Філією повноважень, встановлених цим Положенням, Положенням про Філію, Положенням про Дирекцію, Статутом Товариства, рішеннями органів Товариства відповідно до встановленого у Товаристві порядку вчиняти дії, необхідні для здійснення Підрозділом фінансово-господарської діяльності, а саме: представляти інтереси Товариства, філії та усіх без виключення її структурних (функціональних та виробничих) підрозділів у судах усіх інстанцій та юрисдикцій, в тому числі в судах загальної юрисдикції, господарських та адміністративних судах, вести претензійно- позовну роботу, пов`язану з виконанням судових рішень та інших виконавчих документів.

В пункті 2 статуту ПАТ "Укрзалізниця", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 р. № 735, зазначено, що товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Як вказано вище, укладений між сторонами договір оренди діяв до 30.06.2018 р. включно, без подальшого продовження.

27.04.2018 р. листом за № ФБМЕС-01/239 відповідач за підписом першого заступника директора філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" Мруця Ю.Б. та головного бухгалтера Красносільської О.П. на адресу ФОП Каваса В.С. надіслав заяву про припинення дії договору оренди № 582 від 20.12.2010 р.

25.09.2018 р. відповідач на адресу позивача надіслав лист № 2171 про нарахування неустойки за неповернення майна з орендного користування у розмірі подвійної орендної плати за користування майном та зміну банківських реквізитів, а також надіслано рахунки № 15 від 24.09.2018 р. та № 50 від 30.09.2018 р. щодо сплати нарахованої неустойки з актами звірки взаємних розрахунків. Вказані документи отримані позивачем 29.10.2018 р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення з відміткою про отримання.

29.10.2018 р. позивачем здійснено оплату в сумі 40 000 грн, 28.11.2018 р. в сумі 41 000 грн та 26.12.2018 р. в сумі 41 500 грн. В призначенні платежу вказано: попередня оплата за оренду приміщень за листопад місяць 2018 р., грудень 2018 р. та січень 2019 р. відповідно згідно договору № 577 від 26.11.2010 р., № 581, № 582 від 20.12.2010 р., що підтверджується виписками банку та платіжними дорученнями.

24.10.2018 р. відповідачем на електронну адресу позивача додатково було надіслано лист щодо нарахування неустойки згідно договору № 582 від 20.12.2010 р., щодо зміни банківських реквізитів, неустойки по договору № 582 (липень-серпень), неустойка за вересень, акти звірки станом 24.09.2018 р. та станом на 22.10.2018 р.

Доказом про те, що дані повідомлення позивачем були отримані є також те, що останній здійснював перерахування платежів на нові реквізити, які йому були повідомлені відповідачем.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.10.2018 р. № 938 "Деякі питання діяльності Акціонерного товариства "Українська залізниця", затверджено нову редакцію статуту товариства.

27.11.2018 р. державним реєстратором проведено реєстрацію змін до статуту Укрзалізниці, зокрема, в частині зміни найменування товариства на Акціонерне товариство "Українська залізниця", скорочено - АТ "Укрзалізниця".

На даний час майно, що перебувало в оренді позивача, знаходиться на балансі Виробничого структурного підрозділу Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" Акціонерного товариства "Українська залізниця".

На підставі п. 10.11 договору, п. 2 ст. 785 ЦК України, відповідач виставляв позивачу рахунки про сплату неустойки: № 15 від 24.09.2018 р. на суму 107 782, 52 грн, № 50 від 30.09.2018 р. на суму 54 887, 68 грн, № 84 від 31.10.2018 р. на суму 55 820, 77 грн, № 117 від 30.11.2018 р. на суму 56 602,26 грн, № 148 від 30.12.2018 р. на суму 57 055, 08 грн, № 12 від 31.01.2019 р. на суму 57 625,63 грн, № 43 від 28.02.2019 р. на суму 57 913, 76 грн, № 74 від 31.03.2019 р. на суму 58 434,96 грн, № 105 від 26.04.2019 р. на суму 59 019, 33 грн, № 136 від 31.05.2019 р. на суму 59 432,47 грн, № 167 від 27.06.2019 р. на суму 59 135, 30 грн.

Крім того, разом з рахунками позивач надсилав відповідачу акти звірок взаємних розрахунків, які відповідач не підписував та не повертав позивачу.

В зв`язку з тим, що в платіжних дорученнях позивач вказував як оплату по договорах оренди № 582, № 581, № 577 однією сумою без зазначення, яка сума повинна бути зарахована на кожен з цих договорів, відсутністю можливості здійснити звірку по договорах оренди, відповідачем в першу чергу здійснювалося зарахування цих сум в рахунок договору № 582 від 20.12.2010 р.

Дані обставини встановлені судовими рішеннями у справах № 903/770/19 та № 903/255/20.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 10.08.2020 р. у справі № 903/770/19 було стягнуто з ФОП Каваса В.С. на користь АТ "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця" в інтересах Виробничого структурного підрозділу "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця" 366 727, 26 грн неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення згідно договору оренди № 582 від 20.12.2020 р.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 01.10.2020 р., яке залишено без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.02.2021 р. у справі 903/255/20 було стягнуто з ФОП Каваса В.С. на користь АТ "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця" в інтересах Виробничого структурного підрозділу "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця" 180 866, 22 грн неустойки в розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення за договором оренди № 582 від 20.12.2020 р. Виселено ФОП Каваса В.С. з будівлі кафе №4 площею 188,8 кв.м. (реєстровий номер 01059900.30041.АААВВИ346) з благоустроєм (площадка площею 138,425 кв. м., металева огорожа довжиною 21,7 м., площадка 81,7 кв.м.), що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Ковель, бульвар Л. Українки, 39-Б на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця" в інтересах Виробничого структурного підрозділу "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця".

Предметом позову у даній справі є вимога позивача про визнання договору оренди державного індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна, що належить до державної власності від 20.12.2010 р. № 582 поновленим на той самий строк та на тих самих умовах.

Підставою позову є положення ст. 764 ЦК України, ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та п. 10.4. договору оренди від 20.12.2010 р. № 582.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає, що у справі, що розглядається, орендоване майно є державним, а тому на спірні правовідносини поширюється дія норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, які регулюють орендні правовідносини, а також спеціальні норми Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно зі ст. 759 ЦК України та ч. 1 ст. 283 ГК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до частини 4 статті 284 ГК України строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Правові наслідки продовження користування майном після закінчення строку договору оренди визначені у ст. 764 ЦК України. Суть продовження договору оренди згідно зі статтею 764 ЦК України полягає у тому, що орендар продовжує користуватися орендованим майном після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує протягом одного місяця після закінчення строку договору у його поновленні.

Відсутність такого заперечення може мати прояв у "мовчазній згоді" і у такому випадку орендар у силу закону може розраховувати, що договір оренди вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Норма ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не вказує на те, що відповідна вимога про припинення чи зміну договору оренди має називатися виключно заявою. Така заява може бути направлена однією із сторін у формі листа, телеграми, факсограми тощо. Істотне значення у даному випадку має зміст такої заяви, оскільки вона обов`язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди, та факт її отримання іншою стороною.

У відповідності до ч. 1 ст. 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором. Частиною 2 ст. 291 ГК України встановлено, зокрема, що договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. Аналогічні положення містить ч. 2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Отже, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов`язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 923/854/17, від 05.06.2018 у справі № 904/7825/17, від 12.06.2018 у справі № 910/15387/17 та від 03.04.2019 у справі № 911/928/18.

Колегія суддів вказує, що як положення Цивільного кодексу України, так і положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачають можливість та умови продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах за відсутності заяви (повідомлення) однієї зі сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії.

Заява (повідомлення) орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин.

Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 ч. 3 ст. 202 ЦК України.

Зі змісту статей 759, 763, 764 ЦК України, ч. 2 ст. 291 ГК України, ч. 2 ст. 17 та ч. 2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. При цьому, такі заперечення можуть бути висловлені ним як до закінчення терміну дії договору оренди, так і протягом одного місяця після закінчення цього строку.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи зазначені положення закону, встановив, що строк дії укладеного між сторонами договору оренди державного індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна, що належить до державної власності № 582 від 20.12.2010 р. з урахуванням Додаткового договору від 25.04.2018 р. до нього закінчився 30.06.2018 р.

Аналіз змісту пункту 10.1. спірного договору оренди в редакції Додаткового договору від 25.04.2018 р. дозволяє дійти висновку про заперечення орендодавця щодо подальшої дії договору, оскільки в останньому зазначено "без подальшого продовження".

Тобто, небажання орендодавця продовжувати дію договору оренди викладено в тексті Додаткового договору від 25.04.2018 р. до договору оренди № 582 від 20.12.2010 р. ФОП Кавас В.С., в свою чергу, Додатковий договір від 25.04.2018 р. підписав, а відтак погодився з його умовами, що свідчить про його обізнаність із волевиявленням орендодавця щодо подальшої дії договору ще 25.04.2018 р. під час укладення додаткового договору.

Разом з тим, на обґрунтування звернення до позивача із заявою про припинення дії договору, відповідач посилається на заяву № ФБМЕС-01/239 від 27.04.2018, в якій він також просив повернути орендоване майно за актом приймання-передачі, однак доказів на підтвердження надіслання даної заяви позивачу суду надано не було.

Також листом від 23.07.2018 № 1737, відповідач повідомив позивача про те, що у разі невиконання обов`язку щодо повернення майна буде нараховуватися неустойка у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення.

В подальшому листом № 218 від 10.03.2020 р., ВСП "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" повідомив позивача, що у разі неповернення орендованого майна шляхом звільнення протягом 14 календарних днів з дати отримання цієї пропозиції та надання на підпис орендодавцю підписаного акту приймання-передачі, ВСП "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" буде змушене звернутися до суду для вирішення питання звільнення майна. На підтвердження надіслання даного листа відповідачем надано копію фіскального чека від 11.03.2020 р., що встановлено судовим рішенням у справі № 903/255/20, що набрало законної сили.

Тобто зміст даних листів свідчить про те, що позиція орендодавця після 30.06.2018 р. не змінилась.

У відповідності до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 08.07.2019 р. у справі № 906/739/18, від 02.07.2019 р. у справі № 906/742/18, від 02.07.2019 р. у справі № 906/743/18, сторони не обмежені в праві заявити про припинення або зміну договору як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь-який час протягом всього строку дії такого договору.

Тобто, саме по собі підписання сторонами Додаткового договору від 25.04.2018 р. до договору оренди № 582 від 20.12.2010 р. про продовження строку дії договору із застереженням про відмову від подальшого його продовження є окремим достатнім повідомленням орендаря про відповідний намір орендодавця.

Таким чином, незважаючи на те, що відсутні належні докази надіслання заяви № ФБМЕС-01/239 від 27.04.2018 р. відповідачу про припинення дії договору, колегія суддів вважає, що договір оренди діяв до 30.06.2018 р., оскільки орендодавець висловив своє заперечення щодо подальшої дії договору оренди № 582 від 20.12.2010 р. ще 25.04.2018 р., підписавши додатковий договір та виклавши в новій редакції п. 10.1. розділу 10 "Строк дії та умови зміни, розірвання договору".

З огляду на вищезазначені положення законодавства та встановлені судом обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що строк дії договору оренди державного індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна, що належить до державної власності № 582 від 20.12.2010 р. є таким, що закінчив свою дію 30.06.2018 р.

Окрім того, колегія суддів приймає до уваги те, що відповідно до ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що АТ "Українська залізниця", посилаючись на закінчення 30.06.2018 р. договору оренди нерухомого мана від 20.12.2010 р. № 582, укладеного з ФОП Кавас В.С. та неповернення ним орендованого майна за актом приймання-передачі, звернувся до суду позовом про стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення відповідно до п. 10.11 договору та п. 2 ст. 785 ЦК України в сумі 366 727, 26 грн.

В свою чергу, рішенням Господарського суду Волинської області від 10.08.2020 р. у справі № 903/770/19 було стягнуто ФОП Каваса В.С. на користь АТ "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця" в інтересах Виробничого структурного підрозділу "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця" 366 727, 26 грн неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення згідно договору оренди № 582 від 20.12.2020 р.

Також АТ "Українська залізниця", посилаючись на закінчення 30.06.2018 р. договору оренди нерухомого мана від 20.12.2010 р. № 582, укладеного з ФОП Кавас В.С. та неповернення ним орендованого майна за актом приймання-передачі, звернувся до суду позовом про стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення відповідно до п. 10.11 договору та п. 2 ст. 785 ЦК України в сумі 180 866,22 грн. та про виселення ФОП Каваса В.С. з будівлі кафе № 4 площею 188,8 кв. м. з благоустроєм (площадка площею 138,425 кв. м., металева огорожа довжиною 21,7 м., площадка 81,7 кв.м.).

Так, рішенням Господарського суду Волинської області від 01.10.2020 р., яке залишено без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.02.2021 р. у справі 903/255/20 було стягнуто з ФОП Каваса В.С. на користь АТ "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця" в інтересах Виробничого структурного підрозділу "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця" 180 866, 22 грн неустойки в розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення за договором оренди № 582 від 20.12.2020 р. Виселено ФОП Каваса В.С. з будівлі кафе №4 площею 188,8 кв.м. (реєстровий номер 01059900.30041.АААВВИ346) з благоустроєм (площадка площею 138,425 кв. м., металева огорожа довжиною 21,7 м., площадка 81,7 кв.м.), що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Ковель, бульвар Л. Українки, 39-Б на користь АТ "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця" в інтересах Виробничого структурного підрозділу "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця".

З врахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає необґрунтованими доводи позивача та суду 1 інстанції про те, що з 30.06.2018 р. по даний час обома сторонами договір виконується на загальних умовах, орендар користується орендованим майном, та виконує зобов`язання в частині оплати розрахунків в формі попередньої оплати.

Також на думку апеляційного суду необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що підтвердженням продовження строку дії договору оренди в порядку ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" є оплата позивачем рахунків, які виставлялися відповідачем, оскільки дані рахунки виставлялися орендодавцем на підставі п. 10.11. договору та п. 2 ст. 785 ЦК України щодо сплати неустойки, що неправомірно ототожнено судом першої інстанції як виставлення орендодавцем рахунків на сплату орендної плати та підтвердження волевиявлення сторін на продовження дії договору.

Колегія суддів вказує, що позивач помилково ототожнює правовий інститут пролонгації договору оренди нерухомого майна (продовження договору на той же строк і на тих самих умовах), врегульований положеннями ст. 764 ЦК України, ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін договору, та правовий інститут продовження договору оренди на новий строк внаслідок реалізації переважного права добросовісного орендаря (ст. 777 ЦК України, ч. 3 ст. 17 зазначеного Закону), сутністю якого є укладення договору оренди на новий строк, а не його автоматичне поновлення.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів дійшла висновку, що в задоволенні позову ФОП Каваса В.С. про визнання договору оренди державного індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна, що належить до державної власності № 582 від 20.12.2010 р., який укладений між позивачем та відповідачем-2 поновленим на строк, який був раніше ним встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені цим договором слід відмовити,скасувавши рішення суду першої інстанції про задоволення позову.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що в рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007 р., аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов`язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін.

ЄСПЛ у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. ЄСПЛ зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення ЄСПЛ у справі "Трофимчук проти України").

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно приписів ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.

Підсумовуючи викладене, за результатом перегляду рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга АТ "Українська залізниця" підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Волинської області від 24.11.2020 р. у справі № 918/503/20 скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні даного позову.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на позивача згідно ст. 129, 282 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Волинської області від 24.11.2020 р. у справі № 918/503/20 - задоволити.

2. Рішення Господарського суду Волинської області від 24.11.2020 р. у справі № 918/503/20 - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

3. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Каваса Віктора Степановича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, ) 3 153 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги.

4. Доручити видачу судового наказу Господарському суду Волинської області.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

6. Справу повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складений 11 березня 2021 року

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Гудак А.В.