ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2021 року м.Дніпро Справа № 904/72/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Чус О.В.- доповідач

Судді: Кощеєв І.М., Кузнецова І.Л.,

Секретар судового засідання Григоренко А.А.

Представники сторін:

від позивача: Божко В.В., довіреність №4-0.62-74/62-20 від 30.12.2020 р., представник (головний спеціаліст відділу представництва в судах та інших органах юридичного управління);

від прокуратури: Міщук Н. П., посвідчення №053849 від 03.10.2019 р., прокурор;

від відповідача-2: Меженна О. В., свідоцтво №1277 від 20.05.2004 р., адвокат;

від відповідача-1: представник не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Маркова Дмитра Олександровича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.05.2019, повне рішення складено 27.05.2019р., суддя Соловйова А.Є., у справі №904/72/19

за позовом Заступника керівника Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, м. Дніпро

до відповідача-1: Петропавлівської районної державної адміністрації, смт.Петропавлівка, Дніпропетровська область

відповідача-2: фізичної особи-підприємця Маркова Дмитра Олександровича, м.Першотравенськ, Дніпропетровська область

про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути державі земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду.

Заступник керівника Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до відповідача-1: Петропавлівської районної державної адміністрації, відповідача-2: фізичної особи-підприємця Маркова Дмитра Олександровича, в якій просить:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Петропавлівської районної державної адміністрації "Про затвердження ФОП Маркову Д.О. технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Дмитрівської сільської ради" №Р-518/350-15 від 24.12.2015;

- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 3,9722 га, кадастровий номер :02 :001:1015, розташованої на території Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, укладений 29.01.2016 між Петропавлівською районною державною адміністрацією та фізичною особою-підприємцем Марковим Дмитром Олександровичем, зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.03.2016, номер запису - 13648972;

- зобов`язати фізичну особу-підприємця Маркова Дмитра Олександровича повернути державі в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області земельну ділянку загальною площею 3,9722 га, кадастровий номер :02:001:1015 , орієнтовною ринковою вартістю 1 170 300 грн, на території Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому фізична особа-підприємець Марков Дмитро Олександрович одержав її в оренду.

В обґрунтування своїх позовних вимог прокурор посилався на те, що земельна ділянка площею 3,9722 га, кадастровий номер : 02 : 001:1015, розташована на території Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, була безпідставно віднесена до нерозподіленої (не витребуваної) земельної частки (паю), тоді як фактично зазначена земельна ділянка належала до земель резервного фонду колективного сільськогосподарського підприємства ім. Чкалова та при припиненні його діяльності мала перейти до земель резервного фонду Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району.

Рішенням господарського позов задоволено. Визнано незаконним та скасувано розпорядження голови Петропавлівської районної державної адміністрації "Про затвердження ФОП Маркову Д.О. технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Дмитрівської сільської ради" №Р-518/0/350-15 від 24.12.2015.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки площею 3,9722 га, кадастровий номер :02: 001:1015, розташованої на території Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, укладений 29.01.2016 між Петропавлівською районною державною адміністрацією та фізичною особою-підприємцем Марковим Дмитром Олександровичем, зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.03.2016, номер запису - 13648972.

Зобов`язано фізичну особу-підприємця Маркова Дмитра Олександровича повернути державі в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області земельну ділянку загальною площею 3,9722 га, кадастровий номер : 02 : 001: 1015, розташовану на території Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому фізична особа-підприємець Марков Дмитро Олександрович одержав її в оренду.

Стягнуто з Петропавлівської районної державної адміністрації на користь прокуратури Дніпропетровської області 2 643,00 грн судового збору.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця Маркова Дмитра Олександровича на користь прокуратури Дніпропетровської області 2 643,00 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано посиланням на те, що матеріалами справи доводиться належність спірної земельної ділянки до резервного фонду, тому прийняття Петропавлівською державно адміністрацією спірного розпорядження слід визнати незаконним.

Доводи та вимоги апеляційної скарги.

Не погодившись із зазначеним рішенням від 17.05.2019, представник відповідача-2 (ФОП Маркова Дмитра Олександровича) звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення господарського суду, якою просить суд оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Зазначає, що згідно п. 1 розпорядження №Р-518/0/350-15 від 24.12.2015 року земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:1015 відноситься до невитребуваних паїв на території Дмитрівської сільської ради, про що було вказаним розпорядженням затверджено технічну документацію із землеустрою та передано відповідачу-2 в оренду саме як землі невитребуваних паїв, а прокурор спотворив текст вказаного розпорядження, чим вводить суд в оману.

Вважає, що прокуратурою не надано належних доказів, які б свідчили про те, що спірна земельна ділянка відноситься до резервного фонду, посилається на положення Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», відповідно до ст. 5, 13 якого право розпорядження цими землями було надано державним районним адміністраціям - відносно земель за межами населених пунктів.

Зазначає, що вказані обставини підтверджується розпорядженням голови Петропавлівської райдержадміністрації №79 від 20.03.2000, яким погоджено «Схему поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) КСП ім. Чкалова», а 19.04.2000 року рішенням №101-17/ХХIII Дмитрівська сільська рада надала дозвіл на обмін земельними ділянками колективної власності КСП ім. Чкалова та резервного фонду.

Вважає незаконним проведення перевірки дотримання земельного законодавства та складання в результаті її проведення акту перевірки вимог земельного законодавства №193-ДК/245/АП/09/01/-17 від 31.08.2017 на підставі листа Павлоградської місцевої прокуратури №101/1942-17 від 13.07.2017, а не на підставі винесеної прокурором постанови, оскільки перевірку проведено в межах кримінального провадження, але на даний час не існує вироку суду, тому всі твердження позивача з цього приводу є тільки припущеннями, та безпідставно взяті судом до уваги.

Щодо вимог прокурора про визнання недійсним договору оренди та зобов`язання повернути земельну ділянку, зазначає, що не зважаючи на непроведення нормативно грошової оцінки спірної земельної ділянки, Петропавлівською РДА визначено розмір орендної плати, виходячи з вартості земельної ділянки та з урахуванням положень Податкового кодексу України, яким регламентовано визначення орендної плати з урахуванням нормативно грошової оцінки одного гектара сільськогосподарських угідь та коефіцієнта індексації, а тому з огляду на узгодження сторонами всіх істотних умов договору оренди ФОП Марков Д.О. не вбачає підстав для визнання спірного договору недійсним.

Також на думку скаржника суд не врахував відсутність підстав для представництва інтересів держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, вказаний орган має весь обсяг повноважень для захисту інтересів держави в суді та цілий юридичний відділ, який не вжив жодних заходів для звернення до суду.

Скаржником також зауважено на тому, що судом першої інстанції не надано оцінку, що перебіг строку позовної давності має починатися з 8 лютого 2008 року, тобто з дня реєстрації земельної ділянки Держгеокадастром України.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі.

22.07.2019 від Заступника керівника Павлоградської місцевої прокуратури до канцелярії суду апеляційної інстанції надійшов відзив в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Відповідачу 2 у повному обсязі.

Зауважує на тому, що прокурором не оспорюється факт розпорядження Петропавлівською районною державною адміністрацією зазначеною земельною ділянкою як нерозподіленою (невитребуваною) земельною часткою (паєм). У тексті позову процитовано лише назву акту органу державної виконавчої влади та його зміст. Водночас, суть порушень, на які посилається прокурор у зазначеному позові, полягає у безпідставності віднесення вказаної земельної ділянки до нерозподіленої (невитребуваної) земельної частки (паю), тоді як фактично зазначена земельна ділянка належала до земель резервного фонду колективного сільськогосподарського підприємства "ім.Чкалова" та при припиненні його діяльності мала перейти до земель резервного фонду Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району.

Факт розташування спірної земельної ділянки в межах масиву резервного фонду КСП "ім.Чкалова" підтверджується в повному обсязі.

Стосовно твердження представника відповідача-2 про те, що спірна земельна ділянка не належить до земель державної або комунальної власності, тому положення Закону України "Про оренду землі", що визначають істотні умови договору оренди не можуть бути застосовані, адже сукупність доказів, що додані до позову, на думку прокурора, підтверджують належність зазначеної земельної ділянки до державної власності, а не до невитребуваних паїв.

Стосовно безпідставності визнання судом першої інстанції достатнім доказом "недоведеного твердження про те, що відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії І-ДП №004503 від 21.05.1997, спірна земельна ділянка віднесена до державного резервного фонду із земель, які були передані КСП у постійне користування", прокурор зазначає, що висновок про належність спірної земельної ділянки до земель резервного фонду суд першої інстанції зробив на підставі сукупності доказів, які в повній мірі були досліджені у судовому засіданні.

Спірна земель ділянка належить до земель сільськогосподарського призначення, однак має враховуватись в землях резервного фонду, а не в землях невизначених (не витребуваних) паїв. Таким чином, прокурор не має на увазі зміну її цільового призначення з сільськогосподарського на інше.

Стосовно розміру орендної плати за користування земельною ділянкою, прокурор зазначає, що обов`язок зі сплати орендної плати є нормативно регульованим і не може визначатися чи змінюватися та припинятися сторонами договору за власним волевиявленням з порушенням умов та порядку, передбаченому чинним законодавством; дотримання порядку визначення орендної плати відповідно до проведеної нормативної грошової оцінки є чинником економічного регулювання земельних відносин, визначення економічно обґрунтованих надходжень до місцевих бюджетів та можливості подальшої індексації відповідних надходжень, виконання вимог статті 627 Цивільного кодексу України щодо справедливості укладеного договору шляхом забезпечення застосування рівного підходу при визначенні орендної плати незалежно від особи - учасника правовідносин; порушення цього порядку суперечить частині 1 статті 13 Закону України "Про оцінку земель".

У даному випадку, орендну плату за користування земельною ділянкою визначено без проведення їх нормативної грошової оцінки, що є порушенням вимог ст. ст. 6, 15 Закону України "Про оренду землі", ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, ст.ст. 13, 18 Закону України "Про оцінку земель", отже, вищевказаний договір оренди землі, укладений між ФОП Марковим Д.О. та Петропавлівською РДА, має бути визнаний недійсним.

Стосовно повноважень прокурора на пред`явлення зазначеного позову, прокурор зазначає, що Головному управлінню Держгеокадастру у Дніпропетровській області ще з 31.08.2017 року було відомо про факт незаконного розпорядження спірними земельними ділянками, а отже останнє мало всі підстави для звернення до суду на захист власних інтересів та інтересів держави шляхом пред`явлення до Петропавлівської районної державної адміністрації та ФОП Маркова Д.О. про скасування розпорядження визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та її повернення. Проте, зазначених дій з боку Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області вжито не було.

Інформацію про те, що Петропавлівською районною державною адміністрацією прийнято оскаржувані розпорядження та укладено оспорюваний договір оренди землі, Павлоградська місцева прокуратура отримала 22.12.2016, на власний запит від 20.12.2006 за вх. №04/81-546 вих.16. Раніше про зазначені факти прокуратурі відомо не було, як не було відомо і Головному управлінню Держгеокодастру у Дніпропетровській області. Таким чином факт порушення інтересів держави встановлено 22.12.2016р.

Прокурор вважає, що твердження представника відповідача-2 про те, що строк позовної давності слід обчислювати з 08.02.2008 є помилковим, адже предметом позову є визнання недійсним розпорядження, яке прийнято 24.12.2015 та договору оренди, укладеного 29.01.2016.

У відзиві на апеляційну скаргу поданим представником Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 02.08.2019р. останній просить в задоволенні апеляційної скарги представнику відповідача 2 відмовити.

Стосовно розміру орендної плати за користування земельної ділянки зазначає, що пунктом 5.1 Договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:1015 від 29.01.2016, який був наданий прокуратурою до позовної заяви від 21.12.2018 № 04-07-19 вказано, що оренда плата вноситься орендарем у грошовій формі, встановлюється відповідно до ст. ст. 272, 288 Податкового кодексу України та становить 4% від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Петропавлівському району.

Відповідно до інформації Петропавлівської районної ради Дніпропетровської області від 12.12.2017 нормативна грошова оцінка земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що перебувають в оренді у ФОП Маркова Д.О., загальною площею 102,672 га, до складу якої входить земельна ділянка площею 3,9722 га з кадастровим номером :02:001:1015 не проводилася та відповідна технічна документація не виготовлялась.

Таким чином в порушення вимог ст.ст.6,15 Закону України "Про оренду землі", ст. ст. 203, 2015 Цивільного кодексу України, ст.ст.13,18 Закону України "Про оцінку земель" орендну плату за користування вказаною земельною ділянкою визначено без проведення їх нормативної грошової оцінки.

Судом першої інстанції було досліджено вказані факти та визнано договір оренди земельної ділянки земельної ділянки площею 3,9722 га, кадастровий номер :02:001:1015, розташованої на території Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, укладений 29.01.2016 - недійсним.

03.12.2019 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання представника фізичної особи-підприємця Маркова Дмитра Олександровича про зупинення провадження у справі до вирішення Великою Палатою Верховного Суду питання про усунення неоднозначного застосування норм права у подібних правовідносинах в іншій справі №912/2385/18.

Зазначене клопотання обґрунтовано посиланням на те, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою від 07.11.2019 Великою палатою Верховного Суду відкрито провадження у справі №912/2385/18 за касаційною скаргою заступника прокурора Дніпропетровської області на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 21.05.2019, за результатами розгляду якої буде з`ясовано питання наявності підстав для представництва інтересів держави прокурором у суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.07.2019 поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження. Розгляд справи призначено на 20.08.2019.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.08.2019 відкладено розгляд справи на 09.09.2019

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.09.2019 зупиненно розгляд апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Маркова Дмитра Олександровича до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №587/430/16-ц.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.10.2019 провадження у справі №904/72/19 за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Маркова Дмитра Олександровича поновлено. Розгляд справи призначено в судове засіданні на 12.11.2019р.

12.11.2019 у судовому засіданні оголошено перерву до 03.12.2019 р.

03.12.2019 судове засідання не відбулося, у зв`язку з перебуванням судді-доповідача Чус О.В. у відпустці. Розгляд апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Маркова Дмитра Олександровича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.05.2019 у справі №904/72/19 призначено у судове засіданні на 17.12.2019 на 10:30.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.12.2019 зупиненно розгляд апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Маркова Дмитра Олександровича до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №912/2385/18.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 05.08.2020 провадження у справі №904/72/19 за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Маркова Дмитра Олександровича поновлено. Розгляд справи призначено в судове засіданні на 08.09.2020р.

Ухвалами Центрального апеляційного господарського суду від 08.09.2020, 15.12.2020 та 19.01.2021 розгляд справи було відкладено.

19.01.2020 у судовому засіданні оголошена перерва до 25.02.2021 р.

25.02.2021 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

У 1997 році Дніпропетровською філією Інституту землеустрою виготовлено науково-технічну документацію по роздержавленню земель та виготовленню державних актів на право колективної власності на землю та право постійного користування землею КСП ім. Чкалова Петропавлівського району Дніпропетровської області, відповідно до якої за КСП ім. Чкалова закріплено на праві постійного користування 263,7 га земель з державного резервного фонду (Том 1, арк.с.54-58).

Рішенням Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області від 14.05.1997 затверджено науково-технічну документацію згідно протоколу зборів КСП ім. Чкалова від 30 квітня 1997р. №2 (п.1) та передано у колективну власність КСП ім. Чкалова 5537,8 га земель, з них в населених пунктах 6.8 га; в постійне користування 616,2 га, із них за рахунок державного резервного фонду 263,7 га водного фонду 55,4 га, лісового фонду 135,3 га (Том 1, арк.с.52).

На підставі вказаного рішення КСП ім. Чкалова видано Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ДП №000386 від 12.02.1997 (Том 1, а.с.36-37).

У 2000 році Дніпропетровською філією Інституту землеустрою виготовлено науково-технічну документацію по підготовці документів, що посвідчують право власності або право користування землею, зі Схемою поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) КСП ім. Чкалова Петропавлівського району Дніпропетровської області (Том 1, арк.с. 59-71).

За інформацією прокуратури у 2002 році КСП ім. Чкалова припинило свою діяльність. За кодом , який вбачається на печатці КСП, дані про підприємство відсутні в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

За запитом прокуратури Петропавлівська районна Петропавлівською районною державною адміністрацією надана відповідь №462/0/349-18 від 19.03.2018, згідно з якою реєстраційна справа КСП ім. Чкалова у відділі державної реєстрації Петропавлівської райдержадміністрації відсутня (Том 1, арк.с. 72).

03.03.2006 спірну земельну ділянку було передано в оренду ПП Маркову Олександру Яковичу, про що останнім та Петропавлівською райдержадміністрацією було укладено Договір оренди землі, в п. 1.1. якого зазначено, що вказана земельна ділянка надається в строкове платне користування як земельна ділянка з невитребуваних паїв Дмитрівської сільської ради (Том 1, а.с. 41-42).

На підставі розпорядження голови Петропавлівської районної державної адміністрації №Р-518/0/350-15 від 24.12.2015 (Том 1, арк.с. 31) між Петропавлівською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області (далі - орендодавець, відповідач-1) та фізичною особою-підприємцем Марковим Дмитром Олександровичем (далі - орендар, відповідач-2) укладено договір оренди земельної ділянки від 29.01.2016 (Том 1, арк.с 32-33), за умовами пп. 2.1.-3.2. якого орендодавець надав, а орендар - прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, а саме для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (землі невитребуваних паїв), яка знаходиться на території Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області. В оренду передана земельна ділянка загальною площею: 3,9722 га - ріллі; кадастровий номер земельної ділянки: :02: 001:1015 .

Пунктами 4.1.,4.2 договору оренди земельної ділянки сторони погодили, що договір укладено на 30 років. Термін оренди та площу орендованої земельної ділянки може бути зменшено у разі отримання власниками невитребуваних паїв державних актів на право власності на земельні ділянки (за письмовим повідомленням орендодавця).

Як визначено п. 5.1. договору, орендна плата вноситься Орендарем у грошовій формі (в національній валюті України - гривня). Орендна плата на рік встановлюється відповідно до ст.ст. 272, 288 Податкового кодексу України та становить 4% від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі в Петропавлівському районі. Розмір орендної плати становить 4493,78 гривні за рік.

Відповідно до пунктів 6.1.-6.2. договору оренди земельної ділянки земельна ділянка передається в оренду із земель невитребуваних паїв на території Дмитрівської сільської ради. Цільове призначення земельної ділянки: за КВЦПЗ - код 01.01.: - для товарного сільськогосподарського виробництва.

Як зазначає позивач, земельна ділянка площею 3,9722 га, кадастровий номер : 02:001:1015, розташована на території Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, була безпідставно віднесена до нерозподіленої (не витребуваної) земельної частки (паю), тоді як фактично зазначена земельна ділянка належала до земель резервного фонду колективного сільськогосподарського підприємства ім. Чкалова та при припиненні його діяльності мала перейти до земель резервного фонду Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району, що є причиною виникнення спору.

Застосоване законодавство та висновки апеляційного суду.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення господарського скасуванню, з огляду на таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 3 частини 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частини 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з частиною 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

При цьому обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами 3 та 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 ГПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

Частинами 1, 3 статті 4 ГПК України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Водночас, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

З огляду на викладене, враховуючи роль прокуратури у демократичному суспільстві та необхідність дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та у постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18.

Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (частини 3, 4 статті 53 ГПК України, частина 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Сама по собі обставина не звернення позивача/позивачів з позовом протягом певного періоду, без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом/органами своїх функцій із захисту інтересів держави.

При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави.

У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві права" передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

При цьому, на сьогодні однозначною є практика ЄСПЛ, яка відстоює позицію про можливість участі прокурора у справі тільки за наявності на це підстав.

Отже, з урахуванням вище викладеного, у розумінні положень статей 73, 76, 77 ГПК України прокурор, звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.

Колегія суддів звертає увагу на те, що саме лише посилання Прокурора у позовній заяві на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження захисту державних інтересів, не достатньо для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзаца 2 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" Прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (відповідний висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2019 р. у справі № 911/1497/18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 р. у справі № 912/2385/18 наведено такі правові висновки: "Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту ( зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави ), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим".

Верховний Суд констатує, що обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами 3 та 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах.

При цьому, з висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у підпунктах 76-81 постанови від 26.05.2020 р. у справі № 912/2385/18, слідує, що для підтвердження судом підстав для представництва прокурора інтересів держави в суді у випадку, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, достатнім є дотримання прокурором порядку повідомлення, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", та відсутність самостійного звернення компетентного органу до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання такого повідомлення.

Дотримання порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" надає можливість спростувати стверджуване порушення інтересів держави або самостійно звернутись до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання такого повідомлення.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 15.12.2020 р. у справі №904/82/19, від 19.01.2021 р. у справі №904/71/19, від 02.02.2021 р. у справі №904/75/19 між тими ж сторонами у ідентичних спорах, і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від вказаних висновків у даній справі, оскільки рішення суду першої інстанції не містить обґрунтованих висновків щодо дотримання Прокурором передбаченої ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" процедури.

Колегія суддів звертає увагу, що місцевим господарським судом викладено доводи Прокурора, що необхідність захисту інтересів держави Прокурор аргументував тим, що звернення з цим позовом спрямоване, насамперед, на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання законності передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення, яке проведено з порушенням вимог чинного законодавства. При цьому, Головному управлінню Держгеокадастру у Дніпропетровській області ще з 31.08.2017 р. було відомо про факт незаконного розпорядження спірними земельними ділянками, а отже останнє мало всі підстави для звернення до суду на захист власних інтересів та інтересів держави шляхом пред`явлення до Петропалівської районної державної адміністрації та ФОП Маркова Д.О. про скасування розпорядження визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та її повернення. Проте, зазначених дій з боку Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області вжито не було. Отже, зазначений орган не здійснив захист інтересів держави, шляхом звернення до суду з позовом про визнання незаконним та скасування оспорюваного розпорядження та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, що призводить до перебування землі у розпорядженні Відповідача-2 поза встановленою чинним законодавством процедурою. Крім того, факт не здійснення захисту інтересів держави органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах та відсутність у нього можливості здійснити такий захист у майбутньому підтверджується тим, що вказаний позов подано Прокурором 22.12.2018 р., тобто за день до закінчення строку позовної давності для оскарження оспорюваного розпорядження від 24.12.2015 р., якщо цей строк рахувати з дня коли уповноважений орган міг дізнатися про порушення інтересів держави.

Між тим, як свідчить зміст оскаржуваного рішення, обставини дотримання Прокурором процедури, передбаченої ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", місцевим господарським судом досліджені не в повному обсязі, висновків стосовно дотримання вказаних вимог оскаржене рішення не містить.

Як свідчить зміст оскаржуваного рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що Прокурором правомірно заявлено позов в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області - органу, уповноваженого державою здійснювати функції щодо розпорядження земель державної власності сільськогосподарського призначення, який неналежно виконує свої повноваження щодо звернення до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави.

Однак колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з таким висновком суду попередньої інстанції, оскільки Прокурором на час звернення з відповідним позовом не доведено наявність підстав для представництва інтересів держави в суді.

Достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва Прокурора є встановлення факту не звернення компетентного органу до суду з позовом в інтересах держави, протягом розумного строку після отримання повідомлення Прокурора надісланого в порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

В якості доказу дотримання Прокурором порядку повідомлення, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", суду наданий лист № 04-01-19 від 17.12.2018 р. надісланий Головному управлінню Держгеокадастру у Дніпропетровській області, про наявність підстав для представництва інтересів у суді.

Разом з тим, не дочекавшись відповіді зазначеного органу на звернення Прокурора протягом розумного строку, Заступник керівника Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області 21.12.2018 р. звертається до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області.

При цьому, судом апеляційної інстанції критично оцінюється твердження Прокурора з якими погодився суд першої інстанції, що Головному управлінню Держгеокадастру у Дніпропетровській області ще з 31.08.2017 р. було відомо про факт незаконного розпорядження спірними земельними ділянками, а отже останнє мало всі підстави для звернення до суду на захист власних інтересів та інтересів держави, оскільки направлення Прокурором Головному управлінню листа № 101/1942-17 від 13.07.2017 р. з приводу надання інформації, під час досудового розслідування у певному кримінальному провадженні та відповідна відповідь Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 04.09.2017 р. № 10-4-04-11148/2-17, якою на адресу Павлоградської місцевої прокуратури направлено копію відповідного акту перевірки - не є підставою, передбаченою ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", якою Прокурор фактично надає відповідному органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом подання позову або аргументованого повідомлення Прокурора про відсутність такого порушення.

Не дотримання Прокурором порядку повідомлення, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", згідно висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у підпунктах 76-81 постанови від 26.05.2020 р. у справі № 912/2385/18 - не підтверджує наявність підстав для представництва Прокурора інтересів держави в суді, а також не здійснення або неналежним чином здійснення компетентний орган захисту інтересів держави в суді.

Якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої ст. 226 ГПК України ( висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у п. 83 постанови від 26.05.2020 р. у справі № 912/2385/18 ).

Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанції під час прийняття оскаржуваного процесуального документу щодо недоведеності підстав для представництва Прокурором інтересів держави у цьому випадку, знайшли своє підтвердження.

Відповідно до ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Так само і частиною 3 ст. 2 ГПК України до основних засад (принципів) господарського судочинства віднесено забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Вказані норми не є суто декларативними - їх необхідно розуміти не лише як положення законодавства, які надають особам безумовне право подавати апеляційну скаргу на рішення судів, які розглянули відповідну справу як суди першої інстанції, але і враховувати, що вони визначають принципи самого судочинства, які покладають на суд певні обов`язки з розгляду таких скарг і перегляду відповідних судових рішень (з урахуванням обмежень інстанційного перегляду).

Зокрема, частина 1 ст. 269 ГПК України визначає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому законодавець у ст. 282 ГПК України закріпив, що постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням: а) встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; б) доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; в) мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу; г) чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду.

Відповідно до положень ст. 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на оцінці наданих учасниками справи доказів в підтвердження своїх вимог або заперечень, та на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Колегія суддів звертає увагу на те, що хоча поняття "обґрунтованого" рішення не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент учасників справи, а міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення, проте суд у будь-якому випадку, навіть без відображення окремих аргументів у своєму рішенні (якщо він вважає їх такими, що не впливають на правильне рішення спору або не відносяться до суті справи), повинен, під час розгляду справи, надати оцінку всім аргументам учасників справи в силу імперативних приписів статті 236 ГПК України, особливо тим, оцінка яких є необхідною для правильного вирішення спору.

Враховуючи викладене та беручи до уваги передбачені ГПК України межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у даній справі підлягає скасуванню, а позовна заяву, подана Заступником керівника Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області підлягає залишенню без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої ст. 226 ГПК України.

З огляду на викладене, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємеця Маркова Д. О. підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 226, 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Маркова Дмитра Олександровича задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.05.2019 р. у справі № 904/72/19 скасувати.

Позов Заступника керівника Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 15.03.2021 р.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя І.Л. Кузнецова

Суддя І.М. Кощеєв