ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року

м. Київ

Справа № 911/3094/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючий - Стратієнко Л.В.,

судді: Кібенко О.Р., Кондратова І.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Юдицького К.О.,

за участю представників:

позивача - Пономарьова М.М.,

відповідача - не з`явився,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог

щодо предмета спору на стороні відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бісквітний комплекс «Рошен»,

на постанову Північного апеляційного господарського суду

(головуючий - Андрієнко В.В., судді - Буравльов С.І., Пашкіна С.А.)

від 08.12.2020,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бісквітний комплекс «Рошен»

до виконавчого комітету Бориспільської міської ради,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Бориспільської міської ради,

про визнання недійсною додаткової угоди до договору

В С Т А Н О В И В:

у грудні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бісквітний комплекс «Рошен» звернулось до господарського суду з позовом про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 14.11.2018 до договору про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя № 3/16 від 10.03.2016, укладеної між ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» і виконавчим комітетом Бориспільської міської ради.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна додаткова угода до договору суперечить чинному на момент її укладення законодавству України, зокрема, ч. 3 ст. 632 ЦК України, адже нею було змінено ціну договору № 3/16 від 10.03.2016 після його виконання, вчинена з боку ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» директором з перевищенням наданих йому Статутом повноважень, за відсутності подальшого її схвалення. Також, на думку позивача, спірна додаткова угода укладена помилково, під впливом обману щодо обставин, які мають істотне значення. З урахуванням вказаного, просив додаткову угоду № 1 від 14.11.2018 визнати недійсною на підставі ст. ст. 203, 215, 229, 230 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Київської області від 09.06.2020 позов задоволено.

Визнано недійсною додаткову угоду № 1 від 14.11.2018 до договору про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя № 3/16 від 10.03.2016, укладену між ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» та ВК Бориспільської міської ради.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана додаткова угода № 1 від 14.11.2018 до договору про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя № 3/16 від 10.03.2016 укладена та підписана з боку позивача директором товариства за відсутності необхідного обсягу повноважень, без подальшого її схвалення, тобто укладена без додержання вимог, встановлених ч. 2 ст. 203 ЦК України, що в силу приписів ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання її недійсною.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2020 рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення, яким у позові відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що директор ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» при підписанні додаткової угоди № 1 від 14.11.2018 не перевищив встановлене Статутом товариства обмеження щодо можливості укладати від товариства угоди на суму не більше ніж 5 000 000,00 грн. Вказав на подальше прийняття цієї угоди до виконання ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен».

19.01.2021 ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» подало касаційну скаргу на постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2020, в якій просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення Господарського суду Київської області від 09.06.2020 залишити в силі.

Підставами для скасування постанови апеляційного господарського суду зазначає неврахуваня судом висновків щодо застосування ст. 241 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30.04.2020 у справі № 925/1147/18, від 20.03.2018 у справі № 910/8794/16 (п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України). Зазначає, що судом апеляційної інстанції не застосовано ч. 3 ст. 632 ЦК України як підставу недійсності додаткової угоди всупереч правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 916/1545/17, від 20.05.2020 у справі № 915/1865/19, від 12.06.2019 у справі № 904/4256/18, від 10.06.2019 у справі № 911/1630/18. Вказує на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо правомірності зміни розміру пайового внеску після його повної сплати на підставі рішення суб`єкта владних повноважень та застосування до вказаних правовідносин ч. 3 ст. 632 ЦК України, що є підставою касаційного оскарження, передбаченою п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України. У касаційній скарзі позивач посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 906/100/17, від 12.06.2018 у справі № 927/976/17, від 26.02.2019 у справі № 925/1453/16, від 02.04.2019 у справі № 904/2178/18, від 02.10.2019 у справі № 910/22198/17, від 10.04.2018 у справі № 910/11079/17, від 16.05.2018 у справі № 910/11163/17 та у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 5013/492/12. Стверджує, що зазначення у спірній додатковій угоді про те, що директор ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» діяв на підставі статуту свідчить про ознайомлення іншої сторони правочину - виконавчого комітету Бориспільської міської ради з цим статутом та визначеними в ньому повноваженнями директора. Вважає, що схвалення правочину має здійснюватись уповноваженим органом, яким згідно з Статутом ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» є загальні збори. Посилається, що єдиним учасником позивача Дочірнім підприємством «Кондитерська корпорація «Рошен» були вчинені дії саме на несхвалення спірної додаткової угоди - на адресу відповідача було направлено лист № 350/11 від 14.11.2018, в якому зазначено, що підписання директором ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» додаткової угоди № 1 було вчинено поза межами його повноважень з огляду на пп. «н» п. 5.3 Статуту ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен», а виконавчий комітет не міг не знати про такі обмеження. Стверджує, що апеляційним судом не взято до уваги те, що на момент звернення з пропозицією щодо укладення додаткової угоди, загальна кошторисна вартість об`єкту будівництва була визначена як стала величина. Зокрема, згідно з експертним висновком щодо розгляду кошторисної частини проектної документації за проектом «Будівництво фабрики з виробництва виробів з борошна по вул. Привокзальна, 82 у м. Бориспіль (1-а черга 2-й пусковий комплекс) № 00-0419-18/ЕО/КД від 15.05.2018, зведеного кошторисного розрахунку вартості об`єкта будівництва, який погоджено Комунальним підприємством «Виробниче управління комунального господарства», акта готовності об`єкта експлуатації від 19.09.2018, кошторисна вартість будівництва 2-го пускового комплексу 1-ї черги за затвердженою проектною документацією на будівництво складає 667 308 829, 00 грн. Отже, вважає, що конкретна сума у гривні (667 308 829, 00 грн), від якої мають вираховуватись передбачені спірною додатковою угодою 10% була обом сторонам достеменно відома і містилась у конкретних документах, наявних у сторін, а відповідні 10 % від вказаної суми значно перевищували встановлені Статутом обмеження щодо укладення договорів у розмірі 5 000 000, 00 грн. Також про обізнаність обох сторін з відповідною сумою свідчить і те, що виконачим комітетом Бориспільської міської ради через відділ економічної та інвестиційної політики було складено розрахунок розміру пайової участі (базувався на вказаній кошторисній вартості об`єкта), який 05.11.2018 було електронною поштою направлено позивачу. На думку скаржника, вказані обставини були встановлені і при розгляді справи № 911/688/19, а тому не потребують доказування при розгляді цієї справи в силу вимог ГПК України. Посилається на те, що договір в частині сплати пайової участі сторонами було виконано, а подальша зміна ціни договору не допускається згідно з імперативною нормою ч. 3 ст. 632 ЦК України.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити в силі постанову суду апеляційної інстанції з наведених у відзиві підстав. Зокрема, зазначає, що додаткова угода № 1 до договору про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної інфраструктури міста Бориспіль № 3/16 від 10.03.2016 стосується встановлення відсоткової ставки пайової участі - 10 % від кошторисної вартості будівництва і будь-якого грошового еквіваленту в ній не зазначено. З огляду на що, згодом, після надання кошторисної вартості будівництва, укладалась додаткова угода -2 з розрахунком і загальною сумою пайового внеску. Стверджує, що повноваження підписувати угоди, крім обмеження у 5 000 000, 00 грн, у підписанта були. При цьому подальші дії ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» свідчать про визнання додаткової угоди № 1. Посилається на постанови Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/1163/17, від 25.04.2018 у справі № 910/9915/17, від 10.04.2018 у справі № 910/11079/17, від 16.05.2018 у справі № 910/1163/17 і на постанову Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 3-59гс14 та зазначає, що суд апеляційної інстанції прийняв рішення, яке цим постановам не суперечить.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши наявність зазначених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судових рішень (п. п. 1, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України), дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд вважає, що касаційне провадження, порушене на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, необхідно закрити, а касаційну скаргу в частині підстави, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.

Як встановлено судами, маючи намір будівництва фабрики з виробництва виробів з борошна на земельній ділянці, що знаходиться у місті Бориспіль, позивач звернувся до Бориспільського міського голови із заявою № 8 від 16.02.2016 про укладення договору про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя (а.с. 34-36, т. 1).

Бориспільська міська рада, розглянувши заяву ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен», на підставі рішення «Про встановлення розміру пайової участі на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя» № 457-6-VII від 04.03.2016, встановила розмір пайової участі на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» при здійсненні будівництва фабрики з виробництва виробів з борошна по вул. Привокзальна, 82 у м. Бориспіль у сумі 30 000 000,00 грн. Відділу економічної та інвестиційної політики виконавчого комітету міської ради було доручено підготувати договір про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя (а.с. 37, т. 1).

10.03.2016 між ВК Бориспільської міської ради (виконком) і ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» (замовник) було укладено договір про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя № 3/16, відповідно до умов якого замовник зобов`язувався прийняти участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Борисполя при здійсненні будівництва фабрики з виробництва виробів з борошна по вул. Привокзальна, 82 у місті Бориспіль на земельній ділянці, загальною площею 18,9623 га, якою користується замовник на правах договорів суборенди земельних ділянок від 02.10.2015, від 02.10.2015, від 13.10.2015, від 03.11.2015 та від 03.11.2015.

Відповідно до п. 1.2 договору грошові кошти пайової участі замовник сплачує на рахунок міського бюджету м. Борисполя у розмірі та на умовах, встановлених цим договором.

Сторони погодили, що у випадку, якщо технічними умовами передбачається необхідність будівництва замовником інженерних мереж або об`єктів інженерної інфраструктури поза межами об`єкта, такі інженерні мережі або об`єкти підлягають передачі у комунальну власність м. Бориспіль (п. 1.3 договору).

Пунктом 3.1 договору встановлено, що розмір пайової участі за цим договором становить 30 000 000,00 грн.

За п. 7.1 договору він набуває чинності з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання зобов`язань за ним.

На виконання умов договору про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя № 3/16, позивач сплатив пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя у сумі 30 000 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 315 від 30.08.2016 на суму 15 000 000,00 грн, № 919 від 31.05.2017 на суму 15 000 000,00 грн (а.с. 41-42, т. 1).

Виконавчий комітет Бориспільської міської ради листом № 12-31-2807 від 13.07.2017 повідомив, що ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» виконало взяті на себе зобов`язання за договором про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя № 3/16 від 10.03.2016, сплативши до місцевого бюджету кошти пайової участі в сумі 30 000 000,00 грн (а.с. 53, т. 1).

Рішенням Бориспільської міської ради «Про внесення змін у рішення міської ради» № 457-6-VII від 04.03.2016 «Про встановлення розміру пайової участі на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя» № 2754-36-VII від 21.12.2017, з метою недопущення втрат місцевого бюджету, відповідно до ст. ст. 30, 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п. 43 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», міська рада внесла зміни у своє рішення «Про встановлення розміру пайової участі на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя № 457-6-VII від 04.03.2016», а саме: пункт 1 рішення викладено в іншій редакції: « 1. Встановити розмір пайової участі на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» при здійсненні будівництва фабрики з виробництва виробів з борошна по вул. Привокзальна, 82 у м. Бориспіль у розмірі 10% загальної кошторисної вартості будівництва об`єкту. ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» надати до виконавчого комітету загальну кошторисну вартість будівництва об`єкту та інженерних мереж та/або об`єктів інженерної інфраструктури для визначення розміру пайової участі. Розмір пайової участі, визначений відповідно до умов вказаного рішення, зменшується на суму коштів, а саме 30 000 000,00 грн, сплачених замовником відповідно до умов договору про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя № 3/16 від 10.03.2016, при цьому повернення та відшкодування замовнику не здійснюється».

Позивач звернувся до Бориспільського міського голови з листом № 113 від 08.06.2018, в якому просив розглянути та затвердити проектно-кошторисну документацію по об`єкту «Будівництво фабрики з виробництва виробів з борошна по вул. Привокзальна, 82 у м. Бориспіль», що будується ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен», для розрахунку суми пайової участі у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Бориспіль та передачі окремих об`єктів на баланс КП «Виробниче управління комунального господарства».

Виконавчий комітет Бориспільської міської ради у листі № 12-31-2544 від 20.06.2018 зазначив, що загальну кошторисну вартість будівництва об`єкту необхідно погодити з управлінням капітального будівництва виконавчого комітету міської ради, у зв`язку з чим виконавчим комітетом міської ради направлено для подальшого опрацювання та погодження проектно-кошторисну документацію по об`єкту «Будівництво фабрики з виробництва виробів з борошна по вул. Привокзальна, 82 у м. Бориспіль» до управління капітального будівництва та до КП «Виробниче управління комунального господарства». Розрахунок суми пайової участі у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя при здійсненні будівництва фабрики з виробництва виробів з борошна по вул. Привокзальна, 82 у м. Бориспіль буде проведено після погодження проектно-кошторисної документації об`єкту з управлінням капітального будівництва.

Позивач листом № 160 від 24.07.2018 звернувся до Бориспільського міського голови, в якому просив прийняти до комунальної власності територіальної громади такі об`єкти: будівництво дороги промислової і комунальної-складської зони (вул. Героїв Крут); поточний ремонт асфальтобетонного покриття проїжджої частини вул. Привокзальна (від перехрестя вул. Героїв Крут до південно-східного обходу Р-03) м. Бориспіль, Київська обл.; винесення за межі земельної ділянки існуючої зливної каналізації по об`єкту «Будівництво фабрики з виробництва виробів з борошна по вул. Привокзальна, 82 у м. Бориспіль» (а.с. 162, т. 1).

Виконавчий комітет Бориспільської міської ради, розглянувши лист позивача, надав відповідь № 12-31-3324 від 13.08.2018, в якій зазначив, що для прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Борисполя вищезазначених об`єктів необхідно надати підписані замовником та підрядником акти виконаних робіт за формою № КБ-2в та довідку про вартість виконаних будівельних робіт за формою № КБ-3 за кожним об`єктом (а.с. 163, т. 1).

Листом № 207 від 23.08.2018 позивач повідомив Бориспільського міського голову, що не має фізичної можливості надати підписані замовником та підрядником акти виконаних будівельних робіт за формою № КБ-2 та довідку про вартість виконаних будівельних робіт за формою № КБ-3 за кожним з об`єктів, що пропонуються до передачі у комунальну власність м. Бориспіль тому що ці довідки підписувались з виконаних робіт взагалі на щомісячній основі, окремі об`єкти будівництва не виділялись. Зазначив, що ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» надав кошторисні розрахунки за об`єктами, що відповідає вимогам законодавства. У зв`язку з відсутністю інформації стосовно нормативних вимог щодо необхідності подання довідок за формою КБ-2 та КБ-3 у процесі передачі об`єктів до комунальної власності, позивач просив міського голову надати додаткове обґрунтування вказаних вимог з посиланням на нормативні документи, що містять повний перелік документів, необхідний для передачі об`єктів до комунальної власності та на саму процедуру передачі (а.с. 164, т. 1).

Актом від 19.09.2018, який підписано замовником, генеральним проектувальником, генеральним підрядником, субпідрядниками, головним інженером проекту, інженером технічного нагляду, засвідчено готовність об`єкта «Будівництва фабрики з виробництва виробів з борошна по вул. Привокзальна, 82 у м. Бориспіль (І черга, перший та другий пусковий комплекс)» до експлуатації.

Державною архітектурно-будівельною інспекцією України на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації від 19.09.2018 видано ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» сертифікат серії ІУ № 09 від 26.10.2018, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта «Будівництво фабрики з виробництва виробів з борошна по вул. Привокзальна, 82 у м. Бориспіль (І черга, перший та другий пусковий комплекси)» проектній документації та підтверджено його готовність до експлуатації.

14.11.2018 сторонами було підписано додаткову угоду № 1 до договору про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя № 3/16 від 10.03.2016, згідно із п. 1.1 якої позивач (замовник) зобов`язався прийняти участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Борисполя при здійсненні будівництва фабрики з виробництва виробів з борошна по вул. Привокзальна, 82 у м. Бориспіль - І черга перший та другий пускові комплекси та ІІ черга (із відповідними пусковими комплексами (об`єкт), на п`яти земельних ділянках у м. Бориспіль, загальною площею 18,9623 га, якими замовник користується на підставі договорів, укладених з Бориспільською міською радою, а саме: 1) договору оренди землі від 12.09.2007, зареєстрованого в реєстрі за № 8091, договору про внесення змін до вказаного договору оренди землі, зареєстрованого в реєстрі за № 1364 від 09.07.2018; 2) договору оренди землі від 18.09.2015, зареєстрованого в реєстрі за № 38-20 та додаткового договору про внесення змін до вказаного договору оренди землі, зареєстрованого в реєстрі за № 41-2018 від 14.06.2018; 3) договору оренди землі від 26.03.2007, зареєстрованого в реєстрі за № 491 (зі змінами та доповненнями) та договору про внесення змін та доповнення до вказаного договору оренди землі, зареєстрованого в реєстрі за № 457 від 24.07.2018; 4) договору оренди землі від 16.07.2018, зареєстрованого в реєстрі за № 49-2018; 5) договору оренди землі від 06.10.2015, зареєстрованого в реєстрі за № 45-2015 до додаткового договору про внесення змін до вказаного договору оренди землі, зареєстрованого в реєстрі за № 20-2018 від 10.04.2018.

Пунктом 3.1 додаткової угоди № 1 встановлено, що замовник сплачує до місцевого бюджету грошові кошти у розмірі 10% загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, згідно з розрахунком пайової участі замовника у розвитку і створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Борисполя, який є невід`ємною частиною цього договору за відповідними реквізитами.

У п. 3.2 додаткової угоди № 1 сторони досягли згоди, що підтверджують факт сплати замовником грошових коштів пайової участі при будівництві І черги першого та другого пускового комплексу об`єкта в сумі 30 000 000,00 грн.

Відповідно до п. 3.3 додаткової угоди № 1 остаточний розмір пайової участі при будівництві об`єкта визначається згідно з відповідним розрахунком пайової участі, який є невід`ємною частиною цього договору. Остаточний розмір пайової участі може бути розподілено відповідно до черг будівництва об`єкта при цьому, якщо сума, вказана в п. 3.2 договору перевищуватиме суму, яку замовник зобов`язаний сплатити як пайовий внесок при будівництві І черги об`єкта, сторони погоджують, що повернення замовнику сплаченої суми виконкомом не здійснюється; позитивна різниця між вказаними сумами буде вважатися авансовим платежем, а саме коштами пайової участі при будівництві ІІ черги об`єкта (із відповідними пусковими комплексами за потреби); сторони дійшли згоди, що для здійснення розрахунку пайової участі замовнику необхідно звернутися до виконкому та надати такі документи: копію рішення щодо надання вихідних даних на забудову земельної ділянки; копію позитивного висновку комплексної державної експертизи (у передбачених Законом випадках); загальну кошторисну вартість будівництва об`єкту; копію декларації про початок виконання будівельних робіт; банківські реквізити замовника.

Рішенням Бориспільської міської ради «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Борисполя від ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» основних засобів по об`єкту «Будівництво фабрики з виробництва виробів з борошна по вул. Привокзальна, 82 у м. Борисполі» від 20.11.2018 № 3877-47-VII (із змінами від 11.12.2018 № 3900-48-VII) прийнято до комунальної власності територіальної громади міста Борисполя від ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» основні засоби по об`єкту «Будівництво фабрики з виробництва виробів з борошна по вул. Привокзальна, 82 у м. Борисполі», а саме: «винесення за межі ділянки існуючої зливної каналізації по об`єкту «Будівництво фабрики з виробництва виробів з борошна по вул. Привокзальна, 82 у місті Борисполі» загальною протяжністю 1045,0 погонних метрів, загальною кошторисною вартістю 8 510 071,00 грн, в тому числі ПДВ 1 418 345,17 грн та передано вказану зливну каналізацію на баланс КП «Виробниче управління комунального господарства». Вирішено витрати, пов`язані з будівництвом інженерних мереж та об`єктів інженерної інфраструктури поза межами земельних ділянок, відведених під «Будівництво фабрики з виробництва виробів з борошна по вул. Привокзальна, 82 у м. Борисполі», які передбачені технічними умовами, відповідно до п. 5 ст. 30 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», врахувати при визначенні розміру пайової участі.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За загальними положеннями про недійсність правочину, визначеними ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частини 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно із ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу (в редакції, чинній на момент укладення спірної додаткової угоди) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі.

Статтею 230 ЦК України встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Обман - це винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї із сторін.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто обман має місце тоді, коли задля вчинення правочину або надається неправдива інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою аби правочин було вчинено. Усі ці обставини (наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману) повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Отже, позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких його введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, тоді вважається, що наявна помилка.

Має бути встановлений причинно-наслідковий зв`язок між обманом та вчиненням правочину. Тільки той обман дозволяє оспорити правочин, який вплинув на рішення сторони вчинити цей правочин. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману іншу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину відповідно до ст. 230 ЦК України.

Необхідно зазначити, що кожна сторона при укладенні правочину має поводити себе добросовісно, обачливо і розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію. При встановленні наявності обману суд має враховувати стандарт поведінки розумного учасника обороту, який наділений схожими характеристиками зі стороною, яку ввели в оману.

Сторони мають інформувати одна одну про важливі обставини, які можуть вплинути на рішення укласти правочин, тому замовчування важливої для сторони інформації, яка могла вплинути на її намір укласти договір може бути кваліфіковане як обман. Обов`язок щодо розкриття інформації випливає із принципу добросовісності, закріпленого у ст. 3 ЦК України. Водночас нереалістичні уявлення і очікування однієї сторони відносно суті чи наслідків правочину не можуть бути кваліфіковані як введення її в оману іншою стороною. Інша сторона не могла розкрити інформацію про помилковість таких уявлень, оскільки вони є вочевидь нерозумними, неочікуваними, нетиповими.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд апеляційної інстанції встановив, що спірна додаткова угода № 1 від 14.11.2018 до договору про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя № 3/16 від 10.03.2016 була укладена, зокрема, на підставі Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Порядку пайової участі замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Борисполя, затвердженого рішенням міської ради № 1562-19-VI від 20.12.2011 та з метою виконання рішення Бориспільської міської ради «Про внесення змін у рішення міської ради № 457-6-VII від 04.03.2016 «Про встановлення розміру пайової участі на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя» № 2754-36-VII від 21.12.2017, яким, зокрема, було встановлено розмір пайової участі на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» при здійсненні будівництва фабрики з виробництва виробів з борошна по вул. Привокзальна, 82 у м. Бориспіль у розмірі 10% загальної кошторисної вартості будівництва об`єкту та яке у судовому порядку не визнано недійсним і є обов`язковим до виконання.

Спірна додаткова угода № 1 від 14.11.2018 була укладена саме для приведення розміру пайової участі позивача у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Бориспіль у відповідність до його відсоткового значення, визначеного органом місцевого самоврядування у відповідному рішенні (а.с. 54, т. 1).

Укладаючи спірну додаткову угоду № 1 від 14.11.2018, відповідач не вводив позивача в оману, а лише виконував приписи Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та рішення Бориспільської міської ради, як органу, який представляє інтереси територіальної громади міста Бориспіль і приймає від її імені рішення, які відповідно до ст. 144 Конституції України, ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Неотримання позивачем результату, на який він очікував при укладенні спірної додаткової угоди - прийняття до комунальної власності всіх трьох збудованих ним об`єктів (зливної каналізації з будівництва об`єкта «Фабрики з виробництва виробів з борошна по вул. Привокзальна, 82 у м. Борисполі», дороги промислової і комунально-складської зони (вул. Героїв Крут), капітального ремонту асфальтобетонного покриття проїжджої частини вул. Привокзальна (від перехрестя вул. Героїв Крут до південно-східного обходу Р-03) на виконання технічних умов та зменшення розміру пайової участі на вартість цих об`єктів не є введенням його в оману відповідачем з огляду на положення ст. 230 ЦК України.

Врахувавши, що позивачем відповідно до вимог ст. 74 ГПК України не було доведено на підставі належних та допустимих доказів ведення його в оману відповідачем щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: щодо розміру суми пайової участі, яку останній має сплати, наявність умислу в діях відповідача, обману та вчинення спірної додаткової угоди № 1 від 14.11.2018 під впливом помилки щодо її істотних обставин, господарські суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання спірної додаткової угоди № 1 від 14.11.2018 недійсною згідно з ст.ст. 229, 230 ЦК України.

Позивач вказує, що спірна додаткова угода № 1 від 14.11.2018 була укладена з порушенням вимог ч. 3 ст. 632 ЦК України. В касаційній скарзі, посилаючись на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, зазначає, що судом апеляційної інстанції не було застосовано ч. 3 ст. 632 ЦК України як підставу недійсності додаткової угоди всупереч правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 916/1545/17, від 20.05.2020 у справі № 915/1865/19, від 12.06.2019 у справі № 904/4256/18, від 10.06.2019 у справі № 911/1630/18.

Також вказує на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо правомірності зміни розміру пайового внеску після його повної сплати на підставі рішення суб`єкта владних повноважень та застосування до вказаних правовідносин ч. 3 ст. 632 ЦК України (п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України).

Ціна - це грошова сума, що підлягає сплаті за результати відповідних робіт, наданих послуг тощо, яка встановлюється у договорі у вигляді обумовленої сторонами грошової суми. Ціна може зазначатися безпосередньо у договорі або у додатках до нього, які є невід`ємною частиною (кошторис, який містить постатейний перелік витрат; калькуляція; прейскурант тощо).

Відповідно до ч. 3 ст. 632 ЦК України зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

За ч. 5 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент підписання спірної додаткової угоди № 1 від 14.11.2018) величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій; у разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності.

Встановлений органом місцевого самоврядування для замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не може перевищувати граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту з урахуванням інших передбачених законом відрахувань не може перевищувати: 1) 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта - для нежитлових будівель та споруд; 2) 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта - для житлових будинків (ч. 6 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент підписання спірної додаткової угоди № 1 від 14.11.2018).

За п. 7.2 договору про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя № 3/16 від 10.03.2016 зміни до цього договору вносяться в установленому законодавством порядку, за взаємною згодою сторін, шляхом укладення відповідних угод, які є невід`ємною частиною даного договору, або в судовому порядку.

Тобто, сторони досягли згоди щодо можливості внесення змін до договору у передбаченому ним порядку.

Як вбачається із спірної додаткової угоди № 1 від 14.11.2018, зокрема її п. 3.1, сторонами було погоджено розмір пайової участі у розвитку і створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» при здійсненні будівництва фабрики з виробництва виробів з борошна по вул. Привокзальна, 82 у м. Бориспіль - 10% загальної кошторисної вартості будівництва об`єкту, що відповідає ч. 6 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент підписання спірної додаткової угоди № 1 від 14.11.2018), п. 5.2 Порядку залучення та розрахунку розміру пайової участі у розвитку і створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Борисполя, затвердженого рішенням міської ради № 1562-19-VI від 20.12.2011.

Погодження сторонами у додатковій угоді № 1 від 14.11.2018 розміру пайової участі у розвитку і створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя як відсоткового співвідношення до загальної кошторисної вартості об`єкта будівництва не є сталою величиною та не свідчить про визначення ними ціни договору, яка встановлюється в договорі у вигляді грошової суми.

Водночас, якщо в договорі про пайову участь розмір пайового внеску визначений з порушенням його відсоткового значення до розміру вартості будівництва, як це визначено відповідними нормативно-правовими актами, то в такому випадку до вказаного договору можуть бути внесенні зміни з метою приведення його у відповідність до актів, якими врегульовано питання розміру пайового внеску.

З огляду на вищевказане, безпідставними є доводи скаржника про визнання недійсною спірної додаткової угоди № 1 до договору з огляду на недотримання при її укладенні вимог ч. 3 ст. 632 ЦК України.

Щодо посилань скаржника на те, що судом апеляційної інстанції не було застосовано ч. 3 ст. 632 ЦК України як підставу недійсності додаткової угоди всупереч правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 916/1545/17, від 20.05.2020 у справі № 915/1865/19, від 12.06.2019 у справі № 904/4256/18, від 10.06.2019 у справі № 911/1630/18, то необхідно зазначити таке.

За п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 ч. 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зі змісту п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України вбачається, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права полягає, зокрема, у такому: у різному тлумаченні судами змісту відповідних норм, що зумовлює відмінність у висновках про наявність чи відсутність суб`єктивних прав та обов`язків учасників певних правовідносин; у різному застосуванні правил вирішення колізій між нормами права з урахуванням їх юридичної сили, а також дії у часі, просторі та за колом осіб; у застосуванні різних норм права для регулювання аналогічних правовідносин або у поширенні дії норми на певні відносини в одних випадках і незастосуванні цієї норми до аналогічних відносин в інших випадках; у різному застосуванні аналогії права чи закону у подібних правовідносинах (такий правовий висновок викладений у п. 28 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2020 у справі № 367/2022/15-ц).

Щодо подібності правовідносин, то необхідно зазначити, що зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (така правова позиція викладена в п. 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, п. 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 925/3/17, п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16).

У справі № 916/1545/17, за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Котовський винзавод» до регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області про визнання недійсним пункту договору від 02.11.2016 про внесення змін до договору оренди від 02.10.2001 («п. 5.8 розділу 5 договору оренди викласти в новій редакції: « 5.8. Протягом двох місяців з моменту підписання цих змін, орендар зобов`язується сплатити до Державного бюджету України орендну плату, донараховану із 20.09.2011 по 02.10.2016 у розмірі 2 794 687,94 грн, з урахуванням орендної ставки 25%»), Верховний Суд, залишаючи в силі рішення Господарського суду Одеської області від 14.09.2017 та постанову Південно - західного апеляційного господарського суду від 17.01.2019, якими позов було задоволено, зазначив, що умовами договору оренди від 02.10.2001, зокрема в п. 3.4 договору, сторони передбачили можливість перегляду розміру орендної плати на вимогу однієї із сторін в разі зміни методики її розрахунку. Постановою Кабінету Міністрів України № 961 від 14.09.2011 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України № 786 від 04.10.1995 «Про методику розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу», згідно з якими орендна ставка за використання цілісних майнових комплексів державних підприємств лікеро-горілчаної та виноробної промисловості становить - 25 %. Зазначені зміни набрали чинності з 20.09.2011. Суд касаційної інстанції вказав, що чинним законодавством, яке регулює відносини оренди майнових комплексів державних підприємств, не передбачено автоматичної зміни розміру орендної плати за користування орендованим майном саме з моменту прийняття законодавцем таких змін, а надається право стороні правовідносин в подальшому ініціювати внесення відповідних змін до договору. До моменту внесення змін до договору оренди орендар зобов`язаний сплачувати орендну плату в розмірі, передбаченому чинним договором оренди. Верховний Суд зазначив, що судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони в договорі про внесення змін від 27.01.2012 погодили протягом 3-х місяців з моменту підписання цих змін привести договір оренди від 02.10.2001 відповідно до вимог, зокрема Методики № 786 (зі змінами), проте доказів виконання цих домовленостей та внесення змін до договору оренди в частині розрахунку орендної плати з застосуванням ставки в 25 % судам надано не було. Також суд касаційної інстанції вказав, що апеляційний господарський суд дійшов обгрунтованого висновку, що збільшення орендної плати за періоди, що передують даті підписання угоди про внесення відповідних змін, фактично призвело до порушення ч. 3 ст. 632 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 915/1865/19 суд зазначив, що правовідносини у цій справі підпадають під правове регулювання Закону України «Про ринок природного газу» та постанови Кабінету Міністрів України № 758 від 01.10.2015 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносин у перехідний період)», до якої власне і було внесено зміни на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 315 від 27.04.2016 (що визнана нечинною в межах розгляду адміністративної справи № 826/9665/16). За встановлених обставин, Верховний Суд зазначив, що при укладенні сторонами спору договорів на постачання природного газу їх умови в частині визначення ціни відповідали вимогам чинного на той момент законодавства, договір у подальшому був виконаний сторонами, тобто настали наслідки, які сторони очікували від його укладення, а тому відсутні правові підстави відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України для визнання недійсними окремих їх положень, якими встановлена ціна товару. Також Верховний Суд вказав, що вимога позивача про здійснення перерахунку вартості природного газу за ціною 1 770,74 грн за 1 000 куб.м є безпідставною та не ґрунтується на нормах права. Така вимога фактично спрямована на визнання юридичного факту (встановлення нової ціни на природний газ) та внесення змін до договорів у спосіб, не передбачений нормами чинного законодавства. На думку суду, такий спосіб захисту не призведе до поновлення права позивача та, у разі його задоволення, не зможе бути виконаний у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

У справі № 904/4256/18, за позовом дочірнього підприємства «Дніпропетровський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» до 1) товариства з обмеженою відповідальністю «Капитал Нафта», 2) товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Синтез» про визнання договору поставки нафтопродуктів недійсним, Верховний Суд залишив в силі постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.02.2019 у справі за № 904/4256/18, якою було скасовано рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.2018 та прийнято нове рішення, яким визнано недійсним п. 3.4 договору поставки нафтопродуктів №НКН-700020 від 20.07.2017, а в решті позову відмовлено. Суд вказав, що постанова Центрального апеляційного господарського суду від 20.02.2019 в частині прийнятого рішення про визнання недійсним п. 3.4 договору поставки нафтопродуктів № НКН-700020 від 20.07.2017 у зв`язку з виявленими порушеннями ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 632 ЦК України не оскаржувалась. Зазначив, що аргументи касаційної скарги зводяться виключно до того, що сторонами не було узгоджено в належній формі істотної умови договору поставки нафтопродуктів № НКН-700020 від 20.07.2017 - ціни, однак, ціна товару за умовами договору встановлюється сторонами у розрахункових документах - рахунках-фактурах та видаткових накладних на товар, що підписані представниками позивача, а отже є погодженою. Перевіряючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм Закону України «Про публічні закупівлі», суд касаційної інстанції зазначив, що позивач не надав доказів того, що закупівлі за договором поставки нафтопродуктів № НКН-700020 від 20.07.2017 здійснювалися за державні кошти, що держава є власником більш ніж 50% акцій позивача, а тому, на думку Верховного Суду, господарські суди дійшли правильних висновків про недоведеність порушень норм Закону України «Про публічні закупівлі».

Верховний Суд у справі № 911/1630/18, за позовом Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Богдан» про визнання недійсним пункту договору підряду № 17/Б-В8-СХ від 31.10.2017 про виконання капітального ремонту житлового будинку в частині визначеної суми ПДВ - 27 606,60 грн та загальної ціни договору з врахуванням суми ПДВ - 165 639,60 грн та про стягнення з ТОВ «Будівельна компанія «Богдан» на користь КП «Київжитлоспецексплуатація» 27 606,60 грн, зазначив, що під час укладення спірного договору сторони у його розділі 3 погодили договірну ціну, яка коригувалася в процесі виконання робіт, зокрема, шляхом укладення відповідних додаткових угод до договору та була визначена з урахуванням ПДВ. Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що, підписавши договір підряду, його сторони на підставі вільного волевиявлення погодили умову щодо ціни договору, яка є істотною умовою. Вказав, що обставин зменшення сторонами договірної ціни судами не встановлено, відповідні докази відсутні в матеріалах справи. На думку суду касаційної інстанції, суди попередніх інстанції, встановивши, що сторонами під час укладення спірного договору погоджено всі його істотні умови, а саме ціну договору (включаючи податок на додану вартість), яка сторонами не зменшувалась; позивач як замовник, прийняв виконані відповідачем як підрядником підрядні роботи без зауважень щодо їх якості та неналежного виконання і провів їх оплату за обумовленою в договорі ціною, дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним п. 3.1 договору підряду №17/Б-В8-СХ від 31.10.2017 про виконання капітального ремонту житлового будинку. Також, колегія суддів погодилась і з висновком місцевого та апеляційного судів про відмову у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача 27 606,60 грн як суми, на яку, за твердженням позивача, була завищена ціна спірного договору, адже ці грошові кошти отримані ТОВ «Будівельна компанія «Богдан» на виконання умов договору підряду № 17/Б-В8-СХ від 31.10.2017, який сторонами виконаний в повному обсязі.

Аналіз висновків, зроблених у постанові апеляційного господарського суду, що оскаржується, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у вказаних вище постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, і ці висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням різних норм матеріального права, за інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення.

Як на підставу касаційного оскарження, передбачену п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, скаржник посилається і на неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування ст. 241 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30.04.2020 у справі № 925/1147/18, від 20.03.2018 у справі № 910/8794/16, а також посилається на постанови Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 906/100/17, від 12.06.2018 у справі № 927/976/17, від 26.02.2019 у справі № 925/1453/16, від 02.04.2019 у справі № 904/2178/18, від 02.10.2019 у справі № 910/22198/17, від 10.04.2018 у справі № 910/11079/17, від 16.05.2018 у справі № 910/11163/17 та на постанову Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 5013/492/12.

Пунктом 3.1 спірної додаткової угоди № 1 від 14.11.2018 встановлено, що замовник сплачує до місцевого бюджету грошові кошти у розмірі 10% загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, згідно з розрахунком пайової участі замовника у розвитку і створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Борисполя, який є невід`ємною частиною цього договору за відповідними реквізитами.

У розрахунку розміру пайової участі ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя при здійсненні будівництва об`єкта «Будівництво фабрики з виробництва виробів з борошна по вул. Привокзальна, 82 у м. Бориспіль», який зазначений додатком до договору, розмір пайової участі позивача, який необхідно сплатити до місцевого бюджету, визначений у сумі 2 303 104, 8 грн (різниця між сплаченими замовником коштами, вартістю збудованих ним об`єктів інженерних мереж та інженерної інфраструктури та остаточним розміром пайової участі замовника при будівництві об`єкта).

Тобто, уклавши оспорювану угоду № 1 від 14.11.2018, директор ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» фактично розпорядився коштами позивача у сумі 2 303 104,8 грн, оскільки решта пайового внеску уже була внесена позивачем у вигляді грошових коштів та вартості будівництва інженерних мереж і об`єктів інженерної інфраструктури.

Необхідність врахування вартості збудованих позивачем об`єктів інженерної інфраструктури (будівництва дороги промислової і комунально-складської зони (вул. Героїв Крут), капітального ремонту асфальтобетонного покриття проїжджої частини вул. Привокзальна (від перехрестя вул. Героїв Крут до південно-східного обходу Р-03) при визначенні остаточного розміру пайового внеску, який підлягає сплаті позивачем, встановлено постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.06.2020 у справі № 911/688/19.

Пунктом 5.1 Статуту ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен», затвердженого протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» № 05/03 від 05.03.2018, встановлено, що управління товариством здійснюють його органи, якими є загальні збори учасників і директор товариства.

Відповідно до п.п. 5.2, 5.3 Статуту вищим органом товариства є його загальні збори учасників, до компетенції яких належить затвердження угод, укладених на суму, що перевищує 5 000 000, 00 грн.

Директор є виконавчим органом товариства, який вправі вчиняти правочини, в тому числі укладати від імені товариства контракти, договори, інші угоди з урахуванням обмежень, встановлених Статутом (п.п. 5.18, 5.23 Статуту ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен»).

З аналізу умов Статуту ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» вбачається, що директор цього товариства вправі укладати від імені товариства правочини на суму до 5 000 000, 00 грн. Укладення ж директором товариства правочину на суму більше ніж 5 000 000, 00 грн свідчить про перевищення ним своїх повноважень у представницьких відносинах з товариством.

Як вбачається із матеріалів справи, оскаржувана додаткова угода № 1 від 14.11.2018 до договору про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя № 3/16 від 10.03.2016 від імені ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» підписана директором Руденком С.В., який діє на підставі статуту товариства.

Оскільки у спірній додатковій угоді № 1 від 14.11.2018 не було погоджено будь-яких сум (ціни договору), а лише відповідно до акту органу місцевого самоврядування - рішення Бориспільської міської ради «Про внесення змін у рішення міської ради № 457-6-VII від 04.03.2016 «Про встановлення розміру пайової участі на розвиток інженерної -транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя» визначено відповідне відсоткове співвідношення, яке не є сталою величиною, а в розрахунку розміру пайової участі ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Борисполя при здійсненні будівництва об`єкта «Будівництво фабрики з виробництва виробів з борошна по вул. Привокзальна, 82 у м. Бориспіль», який є додатком до договору № 3/16, визначено розмір пайової участі позивача, який необхідно сплатити до місцевого бюджету, у сумі 2 303 104, 8 грн, то директор ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» Руденко С.В. при підписанні спірної додаткової угоди № 1 від 14.11.2018 не вийшов за межі своїх повноважень, встановлених Статутом ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен», щодо укладення правочинів на суму не більше ніж 5 000 000, 00 грн.

Оскільки директор ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» при підписанні спірної угоди № 1 від 14.11.2018 діяв в межах повноважень, встановлених Статутом товариства, то подальшого її схвалення (інститут ratihabitio - одностороння дія, вчинена на розсуд довірителя, в результаті якої недійсна юридична дія отримує законну силу) органом юридичної особи - загальними зборами учасників не потребувалось, оскільки, схвалення є необхідним і має юридичні наслідки лише у випадку, якщо директор перевищив свої повноваження щодо вчинення правочину.

Необхідно зазначити, що суд апеляційної інстанції, вказуючи на те, що директор ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» при укладенні додаткової угоди № 1 від 14.11.2018 не перевищив ліміту, визначеного Статутом товариства та не підписував правочин більше ніж на 5 000 000,00 грн, дійшов також висновку, що ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» були вчинені дії на її виконання (зверталось до міської ради з проханням зарахувати до комунальної власності міста позамайданчикові інженерні мережі та зменшити на суму їх загальної кошторисної вартості суму пайового внеску; зверталось до відповідача із зустрічним позовом про визнання суми пайового внеску зменшеною у справі № 911/688/19).

Такі висновки апеляційного господарського суду є взаємовиключними, оскільки, встановивши, що директор ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» Руденко С.В. не перевищив своїх повноважень при підписанні спірної додаткової угоди № 1 від 14.11.2018, суд не повинен був досліджувати подальше її схвалення, яке немає юридичних наслідків для правочинів вчинених виконавчим органом товариства - директором у межах повноважень, встановлених Статутом. Проте, такі взаємовиключні висновки апеляційного господарського суду не призвели до неправильного вирішення спору у справі, тому суд касаційної інстанції, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 309 ГПК України, відповідно до якої не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань, не вбачає підстав для скасування постанови апеляційного суду з підстав помилкового зазначення ним про прийняття позивачем до виконання спірної угоди.

Також доводи касаційної скарги про те, що несхвалення спірної додаткової угоди № 1 від 14.11.2018 учасником позивача - ДП «Кондитерська Корпорація «Рошен» є підставою для визнання її недійсною, не спростовують правильності висновків апеляційного господарського суду щодо відсутності таких підстав, адже ця угода не потребувала цього схвалення.

Щодо посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування ст. 241 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30.04.2020 у справі № 925/1147/18, від 20.03.2018 у справі № 910/8794/16 та неврахування постанов Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 906/100/17, від 12.06.2018 у справі № 927/976/17, від 26.02.2019 у справі № 925/1453/16, від 02.04.2019 у справі № 904/2178/18, від 02.10.2019 у справі № 910/22198/17, від 10.04.2018 у справі № 910/11079/17, від 16.05.2018 у справі № 910/11163/17, постанови Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 5013/492/12, то необхідно зазначити, що вказана практика Верховного Суду та Верховного Суду України не є релевантною до правовідносин у справі, яка переглядається, з огляду на те, що на правовідносини у вказаних скаржником справах, на відміну від справи, яка переглядається, не поширюється дія Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» № 2275-VIII від 06.02.2018, який набрав чинності 17.06.2018.

Решта доводів касаційної скарги зводяться до переоцінки зібраних у справі доказів, що відповідно до ст. 300 ГПК України знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів на підставі п. 5 ч. 1 ст. 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 911/3094/19 за касаційною скаргою ТОВ «Бісквітний комплекс «Рошен» в частині підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, на яку також вказував скаржник, то Верховний Суд зазначає, що у випадку зазначення у договорі про пайову участь розміру пайового внеску з порушенням його відсоткового значення до розміру вартості будівництва, як це визначено відповідними нормативно-правовими актами, до вказаного договору можуть бути внесені зміни з метою приведення його у відповідність до нормативних актів, якими врегульовано питання розміру пайового внеску в конкретному населеному пункті. Постанова суду апеляційної інстанції не суперечить такому висновку, а тому Верховний Суд залишає касаційну скаргу в частині підстави, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Згідно з ст. 129 ГПК України судові витрати за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

закрити касаційне провадження у справі № 911/3094/19, порушене за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Бісквітний комплекс «Рошен» в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бісквітний комплекс «Рошен» в частині підстави, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 08 грудня 2020 року у справі № 911/3094/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Л. Стратієнко

Судді О. Кібенко

І. Кондратова