ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

11 березня 2021 року м. Харків Справа № 4/12/2011

Господарський суд Луганської області у складі судді Секірського А.В., за участю секретаря судового засідання Пати А.С., розглянувши матеріали скарги Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" від 24.02.2021 № 09-6/1651 на бездіяльність керівника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", м. Київ в особі філії "Відділення ПАТ Промінвестбанк в м. Луганськ", м. Луганськ
до Державного підприємства "Луганськвугілля", м. Київ
про стягнення 41 730 821 грн 94 коп.
Орган виконання судового рішення Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), м. Київ
в присутності представників учасників справи:
від стягувача Хорошилов І.І. адвокат, довіреність від 07.07.2020 № 09/12/49;
від боржника представник не прибув;
від органу виконання судового рішення представник не прибув.
Рішенням Господарського суду Луганської області від 17.03.2011 у справі № 4/12/2011 стягнуто з Державного підприємства "Луганськвугілля" на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" в особі філії "Відділення ПАТ Промінвестбанк в м. Луганськ" заборгованість за кредитом у сумі 33 500 000 грн 00 коп., проценти у сумі 7 230 821 грн 94 коп., витрати на державне мито у сумі 24 888 грн 94 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі 230 грн 34 коп.

На виконання вказаного рішення позивачу у справі видано наказ від 04.04.2011 № 4/12/2011, який у лютому 2020 року пред`явлений до виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

11.02.2020 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження № 61190080 з примусового виконання наказу Господарського суду Луганської області від 04.04.2011 № 4/12/2011.

Також 11.02.2020 головним державним виконавцем відділу винесена постанова про зупинення вчинення виконавчих дій на підставі ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств", відповідно до якої тимчасово, до 01 січня 2022 року, підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо державних вугледобувних підприємств, які підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", знімаються арешти та заборони відчуження майна у таких виконавчих провадженнях, крім рішень про виплату заробітної плати, вихідної допомоги, інших виплат (компенсацій), що належать працівнику у зв`язку з трудовими відносинами, відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, стягнення аліментів та рішень про стягнення заборгованості із сплати внесків до фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" 01.03.2021 звернулось до Господарського суду Луганської області зі скаргою від 24.02.2021 № 09-6/1651 на бездіяльність керівника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якій просить:

- визнати незаконною бездіяльність керівника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в межах виконавчого провадження № 61190080 щодо неподачі до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейства обслуговування бюджетних коштів Державної казначейської служби України, документів та відомостей, що необхідні для перерахування Публічному акціонерному товариству "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" коштів відповідно до наказу Господарського суду Луганської області від 04.04.2011 № 4/12/2011;

- зобов`язати керівника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) подати до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейства обслуговування бюджетних коштів Державної казначейської служби України, документів та відомостей, що необхідні для перерахування Публічному акціонерному товариству "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" коштів відповідно до наказу Господарського суду Луганської області від 04.04.2011 № 4/12/2011.

В обґрунтування скарги посилається на бездіяльність керівника органу державної виконавчої служби щодо неподання до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документів та відомостей, необхідних для перерахування Публічному акціонерному товариству "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" коштів відповідно до наказу від 04.04.2011 на підставі норм ч. 2 ст. 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.03.2021 вказану скаргу передано на розгляд судді Секірському А.В.

Відповідно до ч. 1 ст. 342 ГПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Ухвалою суду від 02.03.2021 відновлено втрачену справу № 4/12/2011 в частині: ухвали Господарського суду Луганської області від 06.01.2011 про порушення провадження у справі № 4/12/2011, ухвали Господарського суду Луганської області від 20.01.2011 у справі № 4/12/2011 про відкладення розгляду справи, ухвали Господарського суду Луганської області від 17.02.2011 у справі № 4/12/2011 про відкладення розгляду справи, ухвали Господарського суду Луганської області від 03.03.2011 у справі № 4/12/2011 про відкладення розгляду справи, рішення Господарського суду Луганської області від 17.03.2011 у справі № 4/12/2011, ухвали Господарського суду Луганської області від 23.03.2011 у справі № 4/12/2011 про виправлення описки, супровідного листа від 08.04.2011 про направлення наказу від 04.04.2011 № 4/12/2011, відкрито провадження за вказаною скаргою, розгляд скарги призначений на 11.03.2021.

10.03.2021 на офіційну електронну адресу суду від Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшов відзив, засвідчений кваліфікованим електронним підписом, в якому останній проти доводів скарги заперечує та зазначає, що боржник є державним вугледобувним підприємством, на яке розповсюджується дія Закону України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств", а тому керуючись ч. 1 ст. 34, ст. 35 Закону України "Про виконавче провадження" державним виконавцем винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій з примусового виконання наказу суду від 04.04.2011 № 4/12/2011, до закінчення строку дії обмеження, передбаченого Законом України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств".

Передбачений ст. 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" обов`язок керівника відповідного органу державної виконавчої служби виникає у разі наявності підстав, передбачених пунктами 2-4, 9 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження". На даний час відсутні підстави для виконання рішення суду на підставі положень ст. 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" з огляду на зупинення виконавчого провадження відповідно до ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств".

Крім того, скарга була подана з пропуском строку, встановленого ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" та ст. 341 ГПК України.

Також, у відзиві Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) посилається на судову практику, зокрема, постанови Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 913/1147/16, від 03.04.2018 № 913/2218/13, від 18.09.2018 у справі № 905/526/13-г.

У судове засідання 11.03.2021 прибув представник стягувача.

Боржник пояснень на скаргу не надав, правом на участь у судовому засіданні не скористався, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений шляхом надіслання ухвали рекомендованою кореспонденцією з повідомленням на адресу місцезнаходження, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) правом на участь у судовому засіданні не скористався, проте у відзиві заявив клопотання про проведення судового засідання без участі державного виконавця, у зв`язку з великою завантаженістю.

З урахуванням приписів ч. 2 ст. 342 ГПК України неявка боржника та органу державної виконавчої служби не є перешкодою для розгляду скарги.

Розглянувши матеріали скарги, заслухавши пояснення представника стягувача, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив наступне.

Згідно зі ст. 1291 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Частиною 1 ст. 18 ГПК України та ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Частиною 1 ст. 326 ГПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення у справах "Півень проти України", "Горнсбі проти Греції").

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у значенні ст. 1 Першого протоколу (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Агрокомплекс проти України").

Європейський суд з прав людини у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" вказав на те, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту ст. 1 Першого протоколу.

Європейський суд з прав людини також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.

У справі "Фуклев проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (рішення від 13.12.2012 у справі № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (рішення від 25.04.2012 у справі № 11-рп/2012).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі за текстом Закон № 1404), який є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби та регламентує порядок і особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Відповідно до ст. 1 Закону № 1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ч. 1 ст. 5 Закону № 1404).

Статтею 6 Закону № 1404 визначено, що у випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються податковими органами, а рішення щодо стягнення коштів банками та іншими фінансовими установами. Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Так, Законом України від 05.06.2012 № 4901-VI "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (далі за текстом Закон № 4901) встановлені гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, боржником за якими, у тому числі, є і державні підприємства.

Як вбачається із матеріалів справи боржник є державним підприємством.

Особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи встановлено ст. 4 Закону № 4901, за приписами ч. 1 якої виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

У разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (ч. 2 ст. 4 Закону № 4901).

Разом з тим, ч. 3 ст. 4 Закону № 4901 передбачено, що в разі встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, передбачених пунктами 2-4, 9 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" (крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій), керівник органу державної виконавчої служби протягом десяти днів з дня встановлення такого факту, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті (тобто до, а не після, спливу шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження) подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів.

Водночас, 24.05.2017 набрав чинності Закон України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств", положеннями ст. 1 якого (з урахуванням змін, внесених Законом України від 18.12.2018 № 2658-VIII) передбачається, що тимчасово, до 1 січня 2022 року, підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо державних вугледобувних підприємств, які підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", знімаються арешти та заборони відчуження майна у таких виконавчих провадженнях, крім рішень про виплату заробітної плати, вихідної допомоги, інших виплат (компенсацій), що належать працівнику у зв`язку з трудовими відносинами, відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, стягнення аліментів та рішень про стягнення заборгованості із сплати внесків до фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Наведене свідчить, що стягувач через законодавчі обмеження не має можливості домогтися виконання рішення у порядку, який встановлений Законом № 1404. У цьому випадку таке виконання можливе лише на підставі Закону № 4901.

Крім того, надсилання центральному органу, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документів та відомостей, необхідних для перерахування стягувачу коштів відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 4901 не тільки не є заходом примусового виконання рішення у розумінні ст. 10 Закону № 1404, але й відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 34 цього Закону є самостійною підставою для зупинення здійснення виконавчих дій.

Таке тимчасове зупинення державою лише захищає саме боржника від примусових дій зі стягнення визначених судовим рішенням грошових коштів, але жодною мірою не звільняє/зупиняє обов`язків самої держави перед стягувачем особою приватного права, які (обов`язки) зумовлені встановленими Законом державними гарантіями.

У даній ситуації слід керуватися інтересами стягувача, оскільки стягувач вправі очікувати від держави вчинення всіх дій, які б наближали його до виконання судового рішення. У цьому сенсі наявність невиконаного судового рішення не вселятиме стягувачеві надію, що Україна, як держава робить усе, аби наблизити стягувача до бажаної ним законної мети виконання судового рішення, як стадії реалізації права стягувача на справедливий суд у розумінні Конвенції.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 905/3773/14-908/5138/14, від 12.08.2019 у справі № 905/2986/16.

Таким чином, встановивши, що виконання рішення у справі № 4/12/2011 неможливе у зв`язку з обмеженнями, встановленими Законом України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств", і наказ суду від 04.04.2011 не виконується більш ніж шість місяців з моменту відкриття виконавчого провадження, виконавчою службою мав бути застосований механізм виконання судового рішення, передбачений Законом № 4901.

Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у відзиві посилається, що визначений ч. 3 ст. 4 Закону № 4901 обов`язок керівника відповідного органу державної виконавчої служби подати до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейства обслуговування бюджетних коштів, документів та відомостей, що необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виникає у разі наявності підстав, передбачених пунктами 2-4, 9 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404.

Відповідно до пунктів 2-4, 9 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404 виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (п. 2); стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення (п. 3); стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа (п. 4); законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення (п. 9).

Частина 2 ст. 4 Закону № 4901 передбачає, що у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Жодних інших умов для застосування, у тому числі, визначених ч. 3 ст. 4 вказаного Закону, крім спливу шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, вказана ч. 2 ст. 4 Закону № 4901 не вимагає та не передбачає.

Тобто, ч. 2 ст. 4 Закону № 4901 підлягає застосуванню саме після спливу шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Разом з тим, ч. 3 ст. 4 вказаного Закону передбачає, що в разі встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, передбачених пунктами 2-4, 9 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" (крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій), керівник органу державної виконавчої служби протягом десяти днів з дня встановлення такого факту, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, тобто, до, а не після, спливу шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів.

Підстави, передбачені пунктами 2-4, 9 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404, свідчать про неможливість виконання судового рішення, у зв`язку з чим положення ч. 3 ст. 4 Закону № 4901 вимагають не чекати спливу вищевказаного шестимісячного строку, оскільки це не має сенсу, рішення все одно не буде виконане, а протягом десяти днів з дня встановлення факту наявності однієї з таких підстав одразу передавати виконавчий документ на виконання до органів державної казначейської служби, тобто, дана норма направлена на прискорення зміни процедури виконання та отримання реального результату стягувачем, а не на їх сповільнення.

Зазначене свідчить, що підстави, передбачені частинами 2, 3 ст. 4 Закону № 4901 є окремими та самостійними підставами для переходу до процедури виконання рішення за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, а саме:

- ч. 2 ст. 4 зазначеного Закону передбачає нічим необумовлений перехід до цієї процедури лише по факту спливу шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, тобто, після закінчення цього строку;

- ч. 3 ст. 4 вказаного Закону передбачає, що в разі встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, передбачених пунктами 2-4, 9 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404 (крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій) керівник органу ДВС протягом десяти днів з дня встановлення такого факту, але не пізніше, тобто, до, а не після, спливу шестимісячного строку з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, переходить до вказаної процедури.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.03.2018 у справі № 908/2671/13 та від 12.08.2019 у справі № 905/2986/16.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 19.03.2019 у справі №13/156-10 дійшов висновку, що покладення можливості стягувача домогтися виконання судового рішення про стягнення коштів з державного підприємства в залежність від обов`язковості наявності підстав для повернення виконавчого документа згідно з пунктами 2-4, 9 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" суперечить ч. 2 ст. 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", яка не обмежується приписами ч. 3 ст. 4 цього Закону, а забезпечується процедурною регламентацією здійснення, не сприяє своєчасному виконанню судового рішення, а навпаки, відтерміновує таке виконання на невизначений час, що очевидно не відповідає практиці Європейського суду з прав людини та меті відповідного національного законодавства.

Таке "узалежнення" суперечило б положенню ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відносно можливості втручання держави в право "мирного володіння" виключно на підставі закону, який, своєю чергою, згідно позиції Європейського суду з прав людини, викладеною в п. 45 рішення "Жовнер проти України", повинен відповідати вимогам точності, ясності та передбачуваності, яке й забезпечується гарантією виконання рішення за рахунок бюджетних коштів після спливу шести місяців неефективного виконання (незалежно від причин) шляхом застосування (незастосування) примусових заходів безпосередньо до боржника.

Враховуючи дату відкриття виконавчого провадження 11.02.2020, суд дійшов висновку, що шестимісячний строк, в межах якого повинно було бути виконано рішення у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом № 1404, закінчився 11.08.2020, у зв`язку з чим примусове виконання цього рішення з 12.08.2020 повинно було здійснюватися за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, що прямо визначено у ч. 2 ст. 4 Закону № 4901, яка встановлює особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства.

Щодо посилань Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на висновки Верховного Суду, викладені у постанова від 03.04.2018 у справі № 913/2218/13, від 18.09.2018 у справі № 905/526/13-г, щодо відсутності підстав для виконання рішення суду на підставі ст. 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" з огляду на наявність підстав для зупинення виконавчого провадження на підставі норм Закону України "Про відновлення платоспроможності державний вугледобувних підприємств", то вони судом не приймаються з огляду на наявність правових висновків щодо того, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням п. 1 ст. 1 Першого протоколу Конвенції, викладених у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 905/3773/14-908/5138/14, від 19.03.2019 у справі № 13/156-10, які прийняті хронологічно пізніше ніж постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного суду, на які посилається орган державної виконавчої служби.

Крім того, така позиція Відділу примусового виконання рішень суперечить практиці Великої Палати Верховного Суду, яка згідно з п. 1 ч. 2 ст. 45 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Так, у постанові від 29.05.2019 у справі № 908/85/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про обов`язок керівника органу державної виконавчої служби подати до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, навіть з огляду на наявність мораторію на примусову реалізацію майна державного підприємства.

Посилання Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на висновки, викладені у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 913/1147/16, суд не бере до уваги, з огляду на те, що в цій постанові не досліджувалося питання наявності обставин для виконання рішення суду на підставі ч. 2 ст. 4 Закону № 4901.

Щодо доводів про пропуск стягувачем строку, встановленого ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" та ст. 341 ГПК України, для звернення із скаргою, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

За приписами ст. 341 ГПК України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Предметом даної скарги є бездіяльність керівника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в межах виконавчого провадження № 61190080 щодо неподання до Державної казначейської служби України документів та відомостей, що необхідні для перерахування Публічному акціонерному товариству "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" коштів відповідно до наказу Господарського суду Луганської області від 04.04.2011 № 4/12/2011.

За своїм характером вказане правопорушення є триваючим, яке характеризується тим, що почавшись з протиправної дії чи бездіяльності, здійснюється безперервно шляхом невиконання обов`язку. Таке правопорушення припиняється або у випадку усунення стану, за якого об`єктивно існує певний обов`язок у суб`єкта, що вчиняє правопорушення, або виконанням обов`язку відповідним суб`єктом.

В даному випадку керівник органу державної виконавчої служби тривалий час вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків щодо подання до органу казначейської служби відповідних документів та відомостей. Таким чином, право на звернення із скаргою на бездіяльність державного виконавця виникає у стягувача з моменту порушення зобов`язання до моменту його усунення, а тому підлягає захисту.

Таким чином, Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" строк для звернення із скаргою не пропущений.

Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця чи іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Враховуюче викладене, скарга Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 232, 234, 235, 339-342 Господарського процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

1.Скаргу Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" від 24.02.2021 № 09-6/1651 на бездіяльність керівника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задовольнити.

2.Визнати неправомірною бездіяльність керівника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в межах виконавчого провадження № 61190080 щодо неподачі до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейства обслуговування бюджетних коштів Державної казначейської служби України, документів та відомостей, що необхідні для перерахування Публічному акціонерному товариству "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" коштів відповідно до наказу Господарського суду Луганської області від 04.04.2011 № 4/12/2011.

3.Зобов`язати керівника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) подати до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейства обслуговування бюджетних коштів Державної казначейської служби України, документів та відомостей, що необхідні для перерахування Публічному акціонерному товариству "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" коштів відповідно до наказу Господарського суду Луганської області від 04.04.2011 № 4/12/2011.

Ухвала набирає законної сили після її оголошення та може бути оскаржена до Східного апеляційного господарського суду у строк, передбачений ст. 256 ГПК України, та порядку, визначеному п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст ухвали складено та підписано 16.03.2021.

Суддя А.В. Секірський