УХВАЛА

02 березня 2021 року

м. Київ

Справа № 916/1011/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Губенко Н.М. - головуючий, Бакуліна С.В., Кролевець О.А.,

за участю секретаря судового засідання - Охоти В.Б.,

представників учасників справи:

позивача - не з`явився,

відповідача - Черняк С.В.,

третьої особи - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Одеської області

у складі судді Желєзної С.П.

від 10.08.2020 та

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Таран С.В., Будішевська Л.О., Поліщук Л.В.

від 25.11.2020

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Дністровська"

про визнання договору недійсним та зобов`язання повернути частку у статутному капіталі товариства.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування частки у статутному капіталі від 17.08.2018, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Голубенко О.М. та зареєстрованого за № 624, та зобов`язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Дністровська" у розмірі 16,19%, вартість якої становить 10 845,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що на думку позивача, оспорюваний договір є удаваним, оскільки спірний договір є договором купівлі-продажу, а не договором дарування, і такий договір укладено у порушення вимог Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.08.2020 у справі № 916/1011/20 позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування частки у статутному капіталі від 17.08.2018, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Голубенко О.М. та зареєстрований за № 624. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 153,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

- доведеністю позивачем факту удаваності оспорюваного договору дарування;

- договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Дністровська", який сторони намагалися приховати, укладено без дотримання вимог Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" та положень установчих документів зазначеної юридичної особи;

- корпоративні права у розумінні положень законодавства не є річчю, тобто предметом матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки, а відтак, беручи до уваги те, що під час укладення договору, на підставі якого відбувається перехід права власності, фізична передача корпоративних прав від однієї особи до іншої не відбувається, правові підстави для зобов`язання відповідача повернути позивачу частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Дністровська" у розмірі 16,19% відсутні.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2020 у даній справі рішення Господарського суду Одеської області від 10.08.2020 у справі № 916/1011/20 в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування частки у статутному капіталі від 17.08.2018, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Голубенко О.М. та зареєстрованого за № 624, та в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат скасовано. У задоволенні позовних вимог в цій частині відмовлено. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін, викладено його резолютивну частину в наступній редакції: "У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити повністю. Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви покласти на ОСОБА_1 ".

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

- у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження наявності умислу обох сторін ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) щодо виникнення між ними правовідносин з купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Дністровська" в розмірі 16,19%, що зумовило б приховання договору купівлі-продажу шляхом укладення оспорюваного договору дарування від 17.08.2018;

- враховуючи відсутність підстав для визнання недійсним укладеного між сторонами договору від 17.08.2018, вимога щодо зобов`язання відповідача повернути позивачу частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Дністровська" у розмірі 16,19% вартістю 10 845,00 грн, яка має похідний характер від вимоги про визнання недійсним правочину, не підлягає задоволенню;

- оскільки предметом спору у даній справі є, зокрема, вимога про визнання договору дарування недійсним, а не про його розірвання, підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності відсутні.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи

У касаційній скарзі скаржник просить постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2020 у даній справі скасувати; рішення Господарського суду Одеської області від 10.08.2020 у даній справі в частині відмови у задоволенні позову скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовну вимогу про зобов`язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Дністровська" у розмірі 16,19%, вартість якої становить 10 845,00 грн.

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначено пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме, неврахування судами висновків Верховного Суду щодо:

- застосування статті 235 Цивільного кодексу України, викладених в постановах Верховного Суду України від 25.03.2015 у справі № 6-242цс14, від 07.09.2016 у справі № 6-102цс16; постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 707/1514/16ц, від 06.06.2018 у справі №910/19473/17, від 08.08.2019 у справі № 676/2027/17, від 18.09.2019 у справі № 796/859/14, від 15.10.2020 у справі № 316/5/17; Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 909/1294/15;

- статті 79 Господарського процесуального кодексу України, викладених в постановах Верховного Суду від 21.08.2020 у справі № 904/2357/20, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17;

- статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України, викладених в постанові Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №907/602/18;

- статей 118, 273 Господарського процесуального кодексу України, викладених в постанові Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №332/4307/16-ц;

- пункту "е" частини 5 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі № 916/667/18 та постанові Верховного Суду від 06.02.2020 у справі № 913/274/19.

Відповідач подав відзив на касаційну скаргу позивача, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, як такі, що прийняті з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

4. Розгляд клопотань

01.03.2021 від ОСОБА_1 , надійшло клопотання про відкладення розгляду касаційної скарги, підписане адвокатом Кравченко І.В., яке мотивоване відсутністю можливості у адвоката з`явитись 02.03.2021 у судове засіданні Верховного Суду у даній справі, оскільки представник позивача прийматиме участь 02.03.2021 у судовому засіданні П`ятого апеляційного адміністративного суду у справі № 420/8530/20.

01.03.2021 від адвоката Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Дністровська" Коваль Н.С. надійшла заява про відкладення розгляду справи, яке мотивоване тим, що у Коваль Н.С. з`явились симптоми респіраторного захворювання, тому враховуючи світову пандемію, викликану коронавірусом COVID-19, та з метою недопущення поширення гострої респіраторної інфекції, на думку заявника, наявні підстави для перенесення розгляду касаційної скарги.

Розглянувши зазначені клопотання та заяву, Суд дійшов висновку про відмову у їх задоволенні з огляду на таке.

Згідно із статтею 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, та не може встановлювати обставини справи, збирати та перевіряти докази і надавати їм оцінку.

Суд касаційної інстанції використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки правильності застосування норм матеріального і процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій (частина 7 статті 301 Господарського процесуального кодексу України).

Процесуальний закон не містить приписів щодо обов`язкового здійснення касаційного розгляду за участю представників учасників справи. Не зазначалося про такий розгляд і в ухвалі Касаційного господарського суду від 10.02.2021 про відкриття касаційного провадження.

При цьому, доводи скаржника були ґрунтовно викладені в касаційній скарзі, а матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду касаційної скарги й за відсутності представників учасників справи.

До того ж, про наявність у представника скаржника додаткових доводів, без дослідження яких неможливо розглянути касаційну скаргу по суті, Суду не повідомлялося.

Адвокатом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Дністровська" Коваль Н.С. не надано належних, допустимих, достовірних доказів на підтвердження вказаних заявником обставин.

Крім того, Суд вважає за необхідне зазначити, що оголошення карантину внаслідок поширення коронавірусу COVID-19 не зупиняє роботи судів, адвокатів, а Коваль Н.С. не була позбавлена можливості взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів відповідно до статті 197 Господарського процесуального кодексу України, проте не скористалася своїм правом.

02.03.2021 від ОСОБА_1 , надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, підписане адвокатом Воробьовим А.В., яке мотивоване тим, що відповідно до умов договору про надання правової допомоги від 01.03.2021 № 9, представництво інтересів ОСОБА_1 у даній справі буде здійснювати адвокат Воробьов А.В. Однак лише 01.02.2021 адвокату Воробьову А.В. передано документи, пов`язані з розглядом справи № 916/1011/20, тому представник не мав можливості належно підготуватись до судового засіданні. Крім того, адвокат Воробьов А.В. не має можливості прибути у судове засідання.

Відповідно до статті 169 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, або на вимогу суду заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.

Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Статтею 170 Господарського процесуального кодексу України визначено загальні вимоги до форми та змісту таких письмових заяв, клопотань, заперечень.

Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

Відповідно до частини 1 статті 56 Господарського процесуального кодексу України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Частиною 1 статті 58 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.

За змістом частини 4 статті 60 Господарського процесуального кодексу України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Частиною 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" закріплено перелік документів, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги: - договір про надання правової допомоги; - довіреність; - ордер; - доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до частини 2 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.

Суд зазначає, що до клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, підписаного адвокатом Воробьовим А.В., не надано доказів на підтвердження наявності у останнього права представляти інтереси ОСОБА_1 у Верховному Суді станом на момент його подання.

Згідно з частиною 4 статті 170 Господарського процесуального кодексу України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини 1 або 2 цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Таким чином, Суд дійшов висновку, що клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, підписане адвокатом Воробьовим А.В. підлягає поверненню заявнику без розгляду на підставі частини 4 статті 170 Господарського процесуального кодексу України, як таке що підписане представником без підтвердження наявності права представляти інтереси заявника у Верховному Суді станом на момент його подання.

5. Позиція Верховного Суду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини 1 та 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України).

Як вже зазначалось, касаційне провадження у справі відкрито відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цієї норми касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32), від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40), постанова Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15).

Суд відхиляє доводи скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили оскаржувані судові рішення без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 907/602/18 щодо застосування статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України, оскільки під час розгляду по суті зазначених доводів касаційної скарги Судом встановлено, що у зазначеній скаржником постанові Верховного Суду відсутній висновок щодо застосування статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, у справі №907/602/18 відмінні від даної справи № 916/1011/20 предмет, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини та предмет правового регулювання.

Суд також відхиляє доводи скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили оскаржувані судові рішення без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №332/4307/16-ц щодо застосування статей 118, 273 Господарського процесуального кодексу України, оскільки під час розгляду по суті зазначених доводів касаційної скарги Судом встановлено, що у зазначеній скаржником постанові Верховного Суду відсутній висновок щодо застосування статей 118, 273 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, у справі №332/4307/16-ц відмінні від даної справи № 916/1011/20 предмет, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини та предмет правового регулювання.

Також Суд відхиляє доводи скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили оскаржувані судові рішення без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 щодо застосування статті 79 Господарського процесуального кодексу України, оскільки під час розгляду по суті зазначених доводів касаційної скарги Судом встановлено, що у зазначених скаржником постановах Верховного Суду відсутній висновок щодо застосування статті 79 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, у справах № 917/1307/18 і № 917/2101/17 відмінні від даної справи № 916/1011/20 предмет, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини та предмет правового регулювання.

Суд відхиляє доводи скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили оскаржувані судові рішення без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі №904/2357/20 щодо застосування статті 79 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на таке.

Предметом спору у справі № 904/2357/20 є стягнення коштів, які компенсують частину вартості предметів лізингу. Позов обґрунтований тим, що договори фінансового лізингу між сторонами є розірваними, а така складова частина лізингового платежу, як відшкодування вартості предмету лізингу, у певному розмірі лізингодавцем не повернута на користь лізингоодержувача, вказана сума, на думку позивача, є безпідставно набутою лізингодавцем та підлягає стягненню з останнього.

Водночас у даній справі, що розглядається предметом спору є вимога позивача про визнання недійсним договору дарування частки у статутному капіталі від 17.08.2018 та зобов`язання повернути частку у статутному капіталі. Позов обґрунтований тим, що оспорюваний договір є удаваним, оскільки спірний договір є договором купівлі-продажу, а не договором дарування, і такий договір укладено у порушення вимог Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".

Крім того, постановою Верховного Суду від 21.08.2020 у справі № 904/2357/20 постанову Центрального апеляційного господарського суду від 27.07.2020 у справі № 904/2357/20 скасовано, а ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 27.05.2020 про задоволення заяви про забезпечення позову, залишено в силі. Тобто, постановою Верховного Суду від 21.08.2020 у зазначеній справі було переглянуто судові рішення, ухвалені за наслідками розгляду заяви про забезпечення позову.

Таким чином, предмети та підстави позовів, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини та предмет правового регулювання у справі № 904/2357/20 та у даній справі № 916/1011/20, що розглядається, є різними.

Суд відхиляє доводи скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили оскаржувані судові рішення без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 25.03.2015 у справі № 6-242цс14 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 909/1294/15 щодо застосування статті 235 Цивільного кодексу України, оскільки під час розгляду по суті зазначених доводів касаційної скарги Судом встановлено, що у зазначених скаржником постановах Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду відсутній висновок щодо застосування статті 235 Цивільного кодексу України.

Суд також відхиляє посилання скаржника на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 15.10.2020 у справі № 316/5/17 щодо застосування статті 235 Цивільного кодексу України, оскільки відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень не підтверджується, що Верховний Суд у справі № 316/5/17 приймав постанову саме 15.10.2020. Копії наведеної постанови не було долучено скаржником і до касаційної скарги.

При цьому Суд враховує, що Верховним Судом у справі № 316/5/17 ухвалено постанову від 15.01.2020, однак така постанова також не може підтверджувати доводи скаржника, оскільки у зазначеній постанові Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 316/5/17 відсутній висновок щодо застосування саме статті 235 Цивільного кодексу України.

Суд відхиляє посилання скаржника на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 796/859/14 щодо застосування статті 235 Цивільного кодексу України, оскільки відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень не підтверджується, що Верховний Суд приймав постанову від 18.09.2019 у справі № 796/859/14. Копії наведеної постанови не було долучено скаржником і до касаційної скарги. При цьому згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, справа № 796/859/14 не значиться; скаржником, як у заяві про усунення недоліків касаційної скарги, так і у касаційній скарзі зазначались посилання саме на постанову Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 796/859/14.

Суд відхиляє доводи скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили оскаржувані судові рішення без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 676/2027/17 щодо застосування статті 235 Цивільного кодексу України, оскільки під час розгляду по суті зазначених доводів касаційної скарги Судом встановлено, що у зазначеній скаржником постанові Верховного Суду відсутній висновок щодо застосування статті 235 Цивільного кодексу України, тобто відсутній висновок про те, як саме повинна застосовуватися дана норма права. Крім того, у справі № 676/2027/17 відмінні від даної справи №916/1011/20 підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини та предмет правового регулювання.

Суд зазначає, що у заяві про усунення недоліків касаційної скарги, скаржником було зазначено підставою касаційного оскарження, зокрема, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили оскаржувані судові рішення без урахування висновків щодо застосування статті 235 Цивільного кодексу України, викладених у постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі № 6-102цс16 та постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №707/1514/16ц. При цьому згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, справа № 6-102цс16 та справа № 707/1514/16ц не значаться. Однак, Судом враховано, що скаржником у касаційній скарзі зазначались посилання на постанову Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі № 6-1026цс16 та постанову Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №707/1541/16-ц. Тому Суд розцінює посилання скаржника у заяві про усунення недоліків касаційної скарги як описка, а вірним слід вважати посилання скаржника на постанову Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі № 6-1026цс16 та постанову Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №707/1541/16-ц.

Суд відхиляє доводи скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили оскаржувані судові рішення без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі № 6-1026цс16 та постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №707/1541/16-ц щодо застосування статті 235 Цивільного кодексу України, з огляду на таке.

Постановою Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі № 6-1026цс16 (предметом позову є визнання договору дарування квартири удаваним, визнання квартири спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя) скасовано судові рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суди не встановили з достовірністю фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення.

Постановою Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 707/1541/16-ц (предметом позову є визнання удаваними договорів довічного утримання та їх розірвання) скасовано судове рішення суду апеляційної інстанції та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки суд апеляційної інстанції не перевірив наявність чи відсутність неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло б на її волевиявлення під час укладення договорів дарування замість договору довічного утримання, чи підтверджуються такі обставини потребою позивача у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у неї спірного житла як єдиного; чи була фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваними договорами дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживання у спірному будинку після укладення договору дарування.

Тобто, підстави позовів, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини та предмети правового регулювання у справах № 6-1026цс16 та №707/1541/16-ц є відмінні від даної справи № 916/1011/20 (предметом спору є визнання недійсним договору дарування частки у статутному капіталі від 17.08.2018 та зобов`язання повернути частку у статутному капіталі).

Щодо доводів скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили оскаржувані судові рішення без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 910/19473/17 щодо застосування статті 235 Цивільного кодексу України, Суд зазначає наступне.

Предметом спору у справі № 910/19473/17 були вимоги учасника товариства про визнання договорів дарування частки у статутному капіталі удаваними та застосування до вказаних договорів дарування норм, що регулюють укладення договорів купівлі-продажу з переведенням прав та обов`язків покупця відповідних часток у статутному капіталі товариства на позивача, з посиланням на те, що спірні договори дарування є удаваними та укладені для приховання інших правочинів, а саме договорів купівлі-продажу часток у статутному капіталі товариства, які порушують преважне право позивача як учасника товариства на купівлю відповідних часток у статутному капіталі.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2017, у справі №910/19473/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2018, у задоволенні позовних вимог відмовлено. Вказані судові рішення обґрунтовані тим, що: позивачем, який є одним із учасників товариства та не є стороною спірних договорів, не було надано належних та допустимих доказів у розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, що були б підставами для визнання договорів дарування, укладених між відповідачами, удаваними; чинним законодавством та статутом товариства не встановлено обмежень щодо укладення договорів дарування учасником товариства своєї частки у статутному капіталі; враховуючи, що будь-яке обмеження права учасника у прийнятті рішення щодо дарування частки у статутному капіталі товариства як особистого немайнового права учасника товариства не обмежено ані статутом товариства, ані законом, посилання позивача на те, що порушено його переважне право на купівлю частки у статутному капіталі товариства, є безпідставними.

Постановою Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 910/19473/17 скасовано судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суди не встановили у судовому процесі всіх обставин справи з урахуванням предмета судового розгляду та судами надано неповну юридичну оцінку доводам сторін у справі.

Так, у вказаній постанові Верховний Суд зазначив наступне: "Відповідно до приписів статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 Цивільного кодексу України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме."

Приймаючи оскаржувану постанову у даній справі № 916/1011/20 про відмову у позові в частині позовних вимог про визнання недійсним договору дарування частки у статутному капіталі від 17.08.2018, суд апеляційної інстанції виходив з встановлених судом обставин щодо відсутності у матеріалах справи належних доказів на підтвердження наявності умислу обох сторін ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) щодо виникнення між ними правовідносин з купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Дністровська" в розмірі 16,19%, що зумовило б приховання договору купівлі-продажу шляхом укладення оспорюваного договору дарування від 17.08.2018. Крім того, судом апеляційної інстанції взято до уваги непослідовність поведінки позивача - ОСОБА_1 , дарувальника за договором дарування частки у статутному капіталі від 17.08.2018, та суперечливий характер його доводів, що свідчить про його недобросовісність та зловживання правом.

Проаналізувавши зміст, мотиви та обґрунтування постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2020 у даній справі № 916/1011/20, Судом не вбачається обставин, що така постанова прийнята судом апеляційної інстанції без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 910/19473/17 щодо застосування статті 235 Цивільного кодексу України. Натомість детальний аналіз постанови Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 910/19473/17 та постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2020 у даній справі № 916/1011/20 свідчать про те, що постанова Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 910/19473/17 прийнята за іншої, ніж у даній справі фактично-доказової бази, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями, і за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення, що свідчить про неподібність правовідносин.

Суд відхиляє доводи скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили оскаржувані судові рішення без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі № 916/667/18 (предметом позову є розірвання договору купівлі-продажу частки в розмірі 80% статутного капіталу товариства, скасування рішення загальних зборів учасників товариства, визнання за позивачем права власності на частку в статутному капіталі товариства) та у постанові Верховного Суду від 06.02.2020 у справі № 913/274/19 (предметом позову є витребування з незаконного володіння частки у статутному капіталі товариства) щодо застосування пункту "е" частини 5 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", оскільки предмети та підстави позовів, зміст позовних вимог у справах № 916/667/18, № 913/274/19 та у даній справі № 916/1011/20 (предметом позову є визнання недійсним договору дарування частки у статутному капіталі товариства та зобов`язання повернути частку у статутному капіталі товариства), що розглядається, є різними. Крім того, судом апеляційної інстанції у даній справі № 916/1011/20 не застосовувалась така норма права - пункт "е" частини 5 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань".

Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Будь-яких інших підстав касаційного оскарження, передбачених частиною 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, ОСОБА_1 не зазначено та не обґрунтовано у поданій касаційній скарзі.

При цьому колегія суддів зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A № 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України).

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-яких інших підстав касаційного оскарження, передбачених частиною 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі, колегія суддів, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 916/1011/20 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 10.08.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2020.

7. Судові витрати

У зв`язку з тим, що касаційне провадження зі справи закривається, судові витрати в даній справі з урахуванням вимог статей 129, 130 Господарського процесуального кодексу України розподілу не підлягають. Адже за змістом зазначених норм покладення судових витрат на ту чи іншу сторону або компенсація таких витрат здійснюється у випадках розгляду справи по суті або у разі визнання позову, закриття провадження у справі чи залишення позову без розгляду (причому закриття провадження у справі є процесуальною дією, відмінною від закриття касаційного провадження).

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі № 916/1011/20 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 10.08.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2020 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.М. Губенко

Судді С.В. Бакуліна

О.А. Кролевець