ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2021 р. м. Київ Справа № 911/2371/20

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6)

до Вишгородського районного комунального підприємства Вишгородтепломережа (07301, Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, вул. Кургузова, буд. 3-В)

про стягнення 1850920,33 грн. заборгованості за договором постачання природного газу № 2131/1718-ТЕ-17 від 18.09.2017 р., у тому числі 1228992,06 грн. пені, 295466,97 грн. 3% річних, 326461,30 грн. інфляційних втрат,

секретар судового засідання: Павлюк В.Г.

Представники сторін:

від позивача: Поліщук В.О. (довіреність № 14-334 від 22.12.2020 р.);

від відповідача: Пироженко А.О. (довіреність № 3082/08 від 18.12.2020 р.).

Обставини справи:

Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (далі НАК Нафтогаз України, позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Вишгородського районного комунального підприємства Вишгородтепломережа (далі КП Вишгородтепломережа, відповідач) про стягнення 1977769,54 грн. заборгованості за договором постачання природного газу № 2131/1718-ТЕ-17 від 18.09.2017 р., у тому числі 1355754,11 грн. пені, 295554,13 грн. 3% річних, 326461,30 грн. інфляційних втрат.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на неналежне виконання КП Вишгородтепломережа зобов`язань за договором постачання природного газу № 2131/1718-ТЕ-17 від 18.09.2017 р. в частині своєчасного проведення розрахунків за переданий у власність відповідача природний газ, у зв`язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача 1355754,11 грн. пені, 295554,13 грн. 3% річних, 326461,30 грн. інфляційних втрат, а також витрати зі сплати судового збору.

Ухвалою господарського суду Київської області від 25.08.2020 р. було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 14.09.2020 р.

14.09.2020 р. до господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив № 2422/08 від 10.09.2020 р. (вх. № 19458/20 від 14.09.2020 р.) на позовну заяву, за змістом якого останній просить суд задовольнити позовні вимоги частково, а саме стягнути з Вишгородського районного комунального підприємства Вишгородтепломережа пеню в розмірі 1% від суми, заявленої АТ НАК Нафтогаз України у позові, а в задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач зазначає, що 18.09.2017 р. між останнім та позивачем було укладено договір постачання природного газу № 2131/1718-ТЕ-17, відповідно до пункту 1.1 якого постачальник (позивач) зобов`язувався поставити споживачеві (відповідачу) у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язувався оплатити його на умовах договору. Газ, що постачався за цим договором, використовувався споживачем виключно для виробництва теплової енергії населенню. Як стверджує відповідач, згідно вказаного договору позивач поставив природний газ на загальну суму 53972694,91 грн., яку Вишгородське районне комунальне підприємство Вишгородтепломережа оплатило в повному обсязі.

Поряд з цим, відповідач наголошує, що він є об`єктом спільної комунальної власності територіальних громад сіл, селища, міста Вишгородського району та створений для забезпечення споживачів тепловою енергією, а саме населення, бюджетних організацій та інших споживачів, що підтверджується статутом підприємства.

Окрім того, Вишгородське районне комунальне підприємство Вишгородтепломережа вказує, що відповідно до Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 р. № 217, Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, щомісячно встановлюються нормативи розподілу коштів, що надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, при яких майже всі кошти в автоматичному порядку перераховуються на користь позивача, а решта розподіляється між АТ Укртрансгаз та АТ Київоблгаз.

З наведеного, на думку відповідача, вбачається, що державою визначено спеціальний режим проведення взаєморозрахунків, що усуває Вишгородське районне комунальне підприємство Вишгородтепломережа від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами.

Водночас, відповідач зазначає, що оскільки основна заборгованість за договором постачання природного газу № 2131/1718-ТЕ-17 від 18.09.2017 р. була повністю погашена останнім до подання позивачем даного позову, несвоєчасність виконання Вишгородським районним комунальним підприємством Вишгородтепломережа відповідних оплат не залежала від волі останнього, і згідно оборотно-сальдових відомостей та затверджених фінансових планів, зокрема, за 2016-2020 роки, відповідач є збитковим підприємством, то сума пені, заявленої АТ НАК Нафтогаз України у позові, на думку відповідача, підлягає зменшенню на 99%.

Підготовче засідання відкладалось.

22.10.2020 р. до господарського суду Київської області засобами електронного зв`язку від АТ НАК Нафтогаз України надійшло клопотання № 39/5-2709-20 від 21.10.2020 р. (вх. № 22921/20 від 22.10.2020 р.), відповідно до якого позивач просить суд продовжити строк для надання відповіді на відзив у справі № 911/2371/20 та відкласти підготовче засідання у даній справі № 911/2371/20 на іншу дату, у зв`язку з переведенням працівників позивача на дистанційний режим виконання службових обов`язків, пов`язаний із застосуванням карантинних обмежень.

У судовому засіданні 22.10.2020 р. представник відповідача заявила усне клопотання про надання можливості для ознайомлення з клопотанням АТ НАК Нафтогаз України щодо продовження строку для надання відповіді на відзив, яке було задоволено судом. Також представник відповідача заявила усне клопотання про зупинення провадження у даній справі № 911/2371/20 до перегляду Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 903/918/19. При цьому, представник відповідача не заперечувала проти клопотання позивача щодо продовження строку для надання відповіді на відзив у справі № 911/2371/20. Представник позивача у судовому засіданні проти задоволення клопотання представника відповідача про зупинення провадження у даній справі заперечував та просив суд відкласти підготовче засідання, а клопотання відповідача розглянути пізніше.

Ухвалою господарського суду Київської області від 22.10.2020 р. було продовжено Акціонерному товариству Національна акціонерна компанія Нафтогаз України строк для подання відповіді на відзив та зупинено провадження у справі № 911/2371/20 до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду судових рішень у справі № 903/918/19.

16.12.2020 р. до господарського суду Київської області від представника АТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України надійшло клопотання № 39/5-4135-20 від 16.12.2020 р. (вх. № 31080/20 від 16.12.2020 р.) про поновлення провадження у даній справі № 911/2371/20, мотивоване тим, що обставина, яка стала підставою для зупинення провадження у справі № 911/2371/20, на даний час усунута, оскільки 16.10.2020 р. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду прийняв постанову у вказаній справі № 903/918/19.

Ухвалою господарського суду Київської області від 24.12.2020 р. було поновлено провадження у даній справі та призначено підготовче засідання на 25.01.2021 р.

Окрім того, 16.12.2020 р. до господарського суду Київської області від представника АТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України надійшла відповідь на відзив № 39/5-4170-20 від 16.12.2020 р. (вх. № 31081/20 від 16.12.2020 р.), в якій позивач не погоджується з позицією відповідача, вважаючи її безпідставною та такою, що не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки останній, у порушення умов договору, несвоєчасно здійснював оплату за отриманий природний газ. Окрім того, АТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України звертає увагу суду на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 12.03.2019 р., в яких зазначено, що порядок перерахування коштів, встановлений постановою КМУ № 256 від 04.03.2002 р., не передбачає зміну порядку та строків здійснення розрахунків між сторонами.

Також позивач зазначає, що відповідно до умов договору № 2131/1718-ТЕ-17 від 18.09.2017 р. за відсутності або несвоєчасності надходження коштів через рахунок за спеціальним режимом використання відповідач повинен сплачувати заборгованість власними коштами в строки, передбачені вказаним договором.

17.12.2020 р. до господарського суду Київської області від представника АТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України надійшла заява № 39/5-4096-20 від 15.12.2020 р. (вх. № 31167/20 від 17.12.2020 р.) про зменшення розміру позовних вимог, згідно з якою позивач просить суд стягнути з Вишгородського районного комунального підприємства Вишгородтепломережа на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України борг у загальній сумі 1850920,33 грн., у тому числі 1228992,06 грн. пені, 295466,97 грн. 3% річних, 326461,30 грн. інфляційних втрат та судові витрати.

З огляду на викладене, позивач, посилаючись на ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, просив суд прийняти заяву про зменшення розміру позовних вимог у даній справі № 911/2371/20.

Окрім того, у вказаній заяві АТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України просив суд повернути останньому 1902,74 грн. судового збору за подання позову у даній справі, у зв`язку із поданням заяви про зменшення розміру позовних вимог.

Дослідивши заяву позивача заява № 39/5-4096-20 від 15.12.2020 р. (вх. № 31167/20 від 17.12.2020 р.) про зменшення розміру позовних вимог, суд дійшов висновку щодо прийняття вказаної заяви з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання.

Згідно з приписами ч. 5 ст. 46 ГПК України у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої, частиною третьою або четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи.

Як встановлено судом, позивач до заяви про зменшення розміру позовних вимог додав опис вкладення у цінний лист та відповідний фіскальний чек, що свідчить про надіслання відповідачу копії вказаної заяви.

З огляду на зазначене та враховуючи дотримання позивачем вимог ч. 5 ст. 46 ГПК України, суд дійшов висновку щодо прийняття заяви позивача № 39/5-4096-20 від 15.12.2020 р. (вх. № 31167/20 від 17.12.2020 р.) про зменшення розміру позовних вимог, у зв`язку з чим подальший розгляд даної справи здійснювався з урахуванням вказаної заяви, а саме про стягнення 1850920,33 грн. заборгованості за договором постачання природного газу № 2131/1718-ТЕ-17 від 18.09.2017 р., у тому числі 1228992,06 грн. пені, 295466,97 грн. 3% річних, 326461,30 грн. інфляційних втрат.

21.12.2020 р. до господарського суду Київської області від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив № 171/08 від 18.01.2021 р. (вх. № 1434/21 від 21.01.2021 р.), в яких останній заперечує обґрунтування позивача, наведені у відповіді на відзив. Окрім того, відповідач просить суд застосовувати контррозрахунок пені, проведений КП Вишгородтепломережа, та зменшити розмір пені на 95% .

У судовому засіданні 25.01.2021 р. представник позивача просив суд врахувати також і майновий стан АТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України та відмовити у зменшенні розміру пені, а також зазначав, що позивачем будуть надані відповідні письмові пояснення; представник відповідача зазначав про проведений відповідачем контррозрахунок та клопотав про зменшення розміру пені.

Також у судовому засіданні 25.01.2021 р. представники учасників процесу заявили про надання суду всіх наявних у сторін доказів, що мають значення для вирішення спору.

Ухвалою господарського суду Київської області від 25.01.2021 р. було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.03.2021 р.

У судовому засіданні 01.03.2021 р. представник позивача позовні вимоги підтримував у повному обсязі, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог; представник відповідача заперечував з підстав, викладених у запереченнях на відповідь на відзив.

У судовому засіданні 01.03.2021 р. було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

18.09.2017 р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (на даний час - Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України») (постачальник) та Вишгородським районним комунальним підприємством Вишгородтепломережа (споживач) було укладено договір № 2131/1718-КП-17 постачання природного газу, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.

Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (п. 1.2 договору).

Пунктом 2.1 договору передбачено, що постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2017 по 31 березня 2018 року (включно) природний газ обсягом до 11750,0 тис. куб. метрів, у тому числі по місяцях (тис. куб. метрів): жовтень 2017 750,0; листопад 2017 1800,0, грудень 2017 2500,0, січень 2018 2600,0, лютий 2018 2200,0, березень 2018 1900,0.

Згідно з п. 3.7 договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

У відповідності з п. 5.2 договору ціна за 1000 куб. м газу на дату укладення становить 4942,00 грн., крім того податок на додану вартість (ПДВ) 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість 5930,40 грн.

Умовами п. 6.1 договору передбачено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п. 8.2 договору у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до 10.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2017 року до 31 березня 2018 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 12.1 договору).

На виконання умов договору № 2131/1718-КП-17 від 18.09.2017 р. НАК «Нафтогаз України» було поставлено КП Вишгородтепломережа природний газ на загальну суму 53972694,91 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, у тому числі від 31.10.2017 р. на суму 2141532,67 грн., від 30.11.2017 р. на суму 8222713,09 грн., від 31.12.2017 р. на суму 9902830,99 грн., від 31.01.2018 р. на суму 11223163,39 грн., від 28.02.2018 р. на суму 11022371,90 грн., від 31.03.2018 р. на суму 11460082,87 грн., підписаними повноважними представниками сторін та скріпленими їх печатками.

Зазначена обставина сторонами справи не заперечується.

З матеріалів справи слідує, що КП Вишгородтепломережа було оплачено поставлений НАК «Нафтогаз України» газ у повному обсязі, що підтверджується виписками з банківського рахунку позивача за загальний період з 01.09.2017 р. до 31.12.2019 р.

Проте, як зазначає позивач, відповідач, в порушення умов договору, за отриманий природний газ розраховувався несвоєчасно.

У зв`язку з порушенням відповідачем строків оплати за спожитий природний газ, позивач і звернувся до суду з даним позовом про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за періоди прострочення оплат.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Приписами ч. 2 п. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник) зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

Відповідно до ст. 655 ЦК України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Поряд з цим, приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Як зазначалося вище та вбачається з матеріалів справи, борг відповідача перед позивачем за поставлений газ згідно договору № 2131/1718-КП-17 від 18.09.2017 р. станом на момент подання позову до суду було погашено повністю, однак з порушенням строків виконання зобов`язання.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначав, що відповідно до Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 р. № 217, Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, щомісячно встановлюються нормативи розподілу коштів, що надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, при яких майже всі кошти в автоматичному порядку перераховується на користь позивача, а решта розподіляється між АТ Укртрансгаз та АТ Київоблгаз. Отже, державою визначено спеціальний режим проведення взаєморозрахунків, що усуває Вишгородське районне комунальне підприємство Вишгородтепломережа від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами. Оскільки основна заборгованість за договором постачання природного газу № 2131/1718-ТЕ-17 від 18.09.2017 р. була повністю погашена останнім до подання позивачем даного позову, несвоєчасність виконання Вишгородським районним комунальним підприємством Вишгородтепломережа відповідних оплат не залежала від волі останнього При цьому, як наголошує відповідач, підприємство не може керуватися загальними принципами здійснення господарської діяльності на власний розсуд за наявності покладених на нього зобов`язань з безперебійного забезпечення споживачів тепловою енергією, оскільки повинно діяти виключно в межах норм чинного законодавства, що регулює енергетичну галузь.

Слід зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 р. "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу" врегульовано питання механізму проведення розрахунків за газ коштами, які надходять до теплогенеруючих та теплопостачальних організацій від споживачів, і він не стосується коштів, які спрямовуються для розрахунків за газ за рахунок державних субвенцій.

У п. 20 постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 р. у справі № 903/918/19 зазначено, що аналіз приписів статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання» в сукупності з положеннями Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 р. на виконання статті 19-1 цього Закону, дозволяє дійти висновку, що Порядком № 217 визначено спеціальний механізм проведення розрахунків із гарантованим постачальником природного газу, який усуває теплопостачальні організації від розподілу коштів, сплачених споживачами за спожиту теплову енергію, вироблену із ресурсу (природного газу), поставленого гарантованим постачальником.

Водночас, положення Порядку № 217 не обмежують теплопостачальні організації у можливості виконати свої договірні зобов`язання з оплати за отриманий природний газ за договорами постачання, укладеними з гарантованими постачальниками природного газу, шляхом перерахування на такий спеціальний рахунок власних коштів, отриманих від господарської діяльності.

Визначений Порядком № 217 (пункти 8, 9, 13, 14) алгоритм розподілу уповноваженим банком коштів споживачів, які надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання як оплата вартості теплової енергії та/або наданих комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, не ставить повноту та своєчасність виконання теплопостачальними організаціями договірних обов`язків з оплати отриманого природного газу для виробництва теплової енергії для потреб населення на користь гарантованого постачальника у залежність від оплати теплової енергії безпосередніми споживачами; не скасовує та не обмежує відповідальність теплопостачальної організації перед постачальником природного газу за невиконання чи неналежне виконання обов`язків з оплати за спожитий газ та не змінює строків здійснення розрахунків за договорами, укладеними між теплопостачальними організаціями та гарантованими постачальниками природного газу.

Отже, положення Порядку № 217 не змінюють порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу, не позбавляють теплопостачальну організацію, як споживача природного газу, можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до відповідача-споживача відповідальності, передбаченої умовами договору у вигляді пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу, а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат.

Такий порядок застосування відповідальності за порушення договірних зобов`язань до теплопостачальної організації, як суб`єкта господарювання у сфері теплопостачання, узгоджується з положеннями статтей 79, 265 Господарського кодексу України щодо здійснення відповідачем господарської діяльності з виробництва теплової енергії із залученням на підставі договору поставки, укладеного з позивачем, як гарантованим постачальником, природного газу як енергоресурсу, з якого виготовляється теплова енергія, із зобов`язаннями щодо оплати вартості поставленого товару (газу), яке має бути виконано у строки, погоджені сторонами у договорі поставки природного газу, незалежно від обставин несвоєчасного виконання кінцевими споживачами зобов`язань щодо оплати вартості спожитої теплової енергії, поставленої відповідачем на підставі договорів постачання теплової енергії. Відповідач у силу статті 42 ГК України під час здійснення господарської діяльності несе підприємницький ризик, у тому числі - щодо несвоєчасності розрахунків із ним його контрагентами (споживачами теплової енергії, виробленої з ресурсу позивача).

Таким чином, Об`єднана палата у справі № 903/918/19 відступила від правового висновку, викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.03.2020 р. у справі № 917/530/19, про те, що відповідач, як теплопостачальна організація, не відповідає перед позивачем за прострочення в оплаті за поставлений природний газ в частині розрахунків, що здійснювалася відповідно до Порядку № 217 через рахунки із спеціальним режимом використання за встановленими НКРЕКП нормативами перерахування коштів.

Наведена правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.10.2020 р. у справі № 925/1235/19.

Приписами ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, суд відзначає, що положення Порядку № 217 не впливають на строки здійснення КП Вишгородтепломережа оплати за поставлений позивачем газ, встановлені договором № 2131/1718-КП-17 від 18.09.2017 р.

Як зазначалось вище, позивач, звертаючись до суду з даним позовом, просить стягнути з відповідача 1228992,06 грн. пені, 295466,97 грн. 3% річних, 326461,30 грн. інфляційних втрат.

Згадуваним пунктом 8.2 договору встановлено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

У силу вимог ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання відповідно до ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з приписами ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

З долученого до матеріалів справи розрахунку пені вбачається, що заявлений до стягнення розмір пені було визначено позивачем в сумі 1228992,06 грн., нарахованій на заборгованість відповідача, з урахуванням часткових оплат щодо кожного акту приймання-передачі природного газу окремо, у тому числі за період з 28.11.2017 р. до 20.12.2017 р. в сумі 3816,98 грн., з 26.12.2017 р. до 30.01.2018 р. в сумі 28553,41 грн., з 26.01.2018 р. до 02.03.2018 р. в сумі 102443,54 грн., з 27.02.2018 р. до 23.04.2018 р. в сумі 167945,90 грн., з 27.03.2018 р. до 15.08.2018 р. в сумі 263279,88 грн., з 26.04.2018 р. до 26.12.2018 р. в сумі 662952,35 грн., і він є обґрунтованим та арифметично вірним.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 295466,97 грн. 3% річних та 326461,30 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З долученого до матеріалів справи розрахунку 3% річних вбачається, що розмір 3% річних було визначено позивачем у сумі 295466,97 грн., нарахованій на заборгованість відповідача, з урахуванням часткових оплат щодо кожного акту приймання-передачі природного газу окремо, у тому числі з 28.11.2017 р. до 20.12.2017 р. в сумі 698,21 грн., з 26.12.2017 р. до 30.01.2018 р. в сумі 5223,18 грн., з 26.01.2018 р. до 02.03.2018 р. в сумі 18739,67 грн., з 27.02.2018 р. до 23.04.2018 р. в сумі 30721,82 грн., з 27.03.2018 р. до 15.08.2018 р. в сумі 67696,26 грн., з 26.04.2018 р. до 26.12.2018 р. в сумі 172387,83 грн., і він є обґрунтованим та арифметично вірним.

Розмір інфляційних втрат, визначений позивачем, становить 326461,30 грн., нарахованих на заборгованість відповідача, з урахуванням часткових оплат щодо кожного акту приймання-передачі природного газу, у тому числі за лютий 2018 року в сумі 9225,39 грн., за березень 2018 року в сумі 49823,74 грн., з квітня 2018 року до липня 2018 року в сумі 54330,22 грн., з травня 2018 року до листопада 2018 року в сумі 213081,95 грн., і він є обґрунтованим та арифметично вірним.

Отже, за результатами перевірки судом розрахунків пені, 3% річних та інфляційних втрат, наданих позивачем на суми заборгованості, враховуючи заявлені позивачем в позовній заяві періоди, суд дійшов висновку, що вказані розрахунки є вірними, відповідають умовам договору та нормам законодавства України.

Водночас, як зазначалося вище, відповідач у своєму відзиві просив суд зменшити розмір нарахованої позивачем пені на 95%.

У свою чергу, у відповіді на відзив позивач просив суд відмовити у задоволенні вказаного клопотання відповідача про зменшення розміру пені, вказуючи, що відповідачем належними та достатніми доказами не доведено суду наявності підстав для зменшення пені.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що клопотання відповідача про зменшення розміру заявленої до стягнення пені на 95% підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Основною виробничою діяльністю відповідача є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії споживачам міста Вишгород та Вишгородського району. Тобто відповідач зобов`язаний здійснювати постачання теплової енергії незалежно від зовнішніх факторів, відтак господарська діяльність відповідача направлена на забезпечення життєдіяльності міста і району, а тому відповідач є стратегічно важливим та соціально значимим (відіграє особливу соціальну роль) теплопостачальним підприємством міста Вишгород та Вишгородського району, особливо в зимовий період, оскільки забезпечує споживачів теплом - серед яких житлові будинки та квартири, школи, дошкільні заклади, лікарні, установи і організації, що фінансуються з державного бюджету та інші об`єкти; відповідач не є фактичним та кінцевим споживачем газу. Отриманий за договором газ використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням (частка якого становить 92%), що вбачається з предмету договору; згідно оборотно-сальдових відомостей та затверджених фінансових планів, зокрема, за 2016-2020 рр., відповідач був збитковим підприємством і, за твердженням відповідача, є таким на сьогодні; заборгованість підприємства по основних енергоресурсах, що використовуються відповідачем для вироблення теплової енергії, становить 20630241,76 грн. Лише перед позивачем відповідач має заборгованість у розмірі 16092774,42 грн. (копія оборотно-сальдової відомості станом 04.09.2020 р. долучена до матеріалів справи).

Водночас, позивач, заперечуючи проти наведеного клопотання, просив суд при розгляді питання про зменшення розміру пені врахувати наступне.

Відповідно до консолідованого звіту про фінансовий стан позивача за кінець 2017 року торгова дебіторська заборгованість (основним видом діяльностіпідприємства є продаж газу) становила 58988,00 тис.грн., і має тенденцію зростати, оскільки у 2016 році становила 49209 тис.грн. Торгова кредиторська заборгованість у 2017 році становила 8137 тис.грн., відстрочені податкові зобов`язання складають 67304,00 тис.грн. Розмір короткострокових позик складає 44579 тис.грн., довгострокових - 14736 тис.грн. (дана інформація є публічно-доступною, повний текст звітності розміщено на офіційному сайті позивача - naftogaz.com).

Наведені дані свідчать про значний обсяг несплаченої заборгованості підприємств, нестачу коштів для здійснення поточної діяльності позивача, у тому числі - для забезпечення підприємств необхідним обсягом природного газу протягом опалювальних сезонів 2017/2018, 2018/2019 та 2019/2020 років.

Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» забезпечує галузі національної економіки і населення природним газом. Тобто, Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» як підприємство державного сектору економіки є об`єктом, що має стратегічне значення для економіки, суспільства і безпеки держави. Відсутність можливості вчасно розраховуватись за природний газ, і як наслідок - відсутність можливості вчасно надати послуги з постачання природного газу, спричинить значні соціально та економічно негативні наслідки для всієї України.

Дослідивши позиції учасників процесу, суд відзначає, що Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

Згідно з частиною 2 статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (ч. 3 ст. 216 Господарського кодексу України).

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Поряд з цим, слід відзначити, що неустойка не повинна перетворюватися на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, ні в зазначених нормах, ні в чинному законодавстві України загалом не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду. За відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

При цьому, зменшення суми неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів (позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 01.08.2019 р. у справі № 922/2932/18, від 08.10.2019 р. у справі № 922/2930/18, від 08.10.2019 р. у справі № 923/142/19, від 09.10.2019 р. у справі № 904/4083/18).

Суд відзначає, що цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

При цьому слід враховувати, що правила ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Суд бере до уваги правову позицію, викладену в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013, про те, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Зменшення суми пені є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.06.2018 р. у справі № 910/2158/17.

Відповідно до статті 3, частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами, на яких має ґрунтуватися виконання зобов`язань між сторонами, є добросовісність, розумність і справедливість.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Отже, вирішуючи у даній справі питання щодо можливості зменшення за клопотанням відповідача суми пені, що заявлена до стягнення позивачем, суд, виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, бере до уваги інтереси сторін, що заслуговують на увагу, і оцінює співвідношення розміру заявленої до стягнення пені, зокрема, із розміром збитків позивача.

Як встановлено судом, відповідач є комунальним підприємством, майно якого є спільною комунальною власність територіальних громад Вишгородського району. Підприємство створене для здійснення функцій, визначених законом, не є кінцевим споживачем одержаного природного газу, а отже надходження коштів на рахунок відповідача та можливість погашення заборгованості за природний газ в цілому залежить від сплати кінцевими споживачами на користь відповідача відповідних платежів.

Суд бере до уваги загальновідомий факт затвердження місцевих тарифів на теплопостачання на рівні, нижчому від собівартості, що позбавляє відповідача не тільки отримувати прибуток від власної діяльності, але й не дає змоги покривати витрати на виробництво комунальних послуг, а також ту обставину, що відповідач не має змоги за власним рішенням змінювати тарифи на власні послуги, позаяк вказані повноваження належать органам місцевого самоврядування, а також не має змоги припинити постачання теплової енергії незалежно від будь-яких зовнішніх факторів, у тому числі і при наявності заборгованості кінцевих споживачів за отримане тепло.

Також суд бере до уваги правовий зміст інституту неустойки, основною метою якої є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання; при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на необхідність дотримання співвідношення інтересів сторін, користуючись правом, наданим суду ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України, та враховуючи майновий стан підприємства відповідача (відповідно до поданих копій звітів про фінансовий стан, звітів про фінансові результати наявні значні показники непокритих збитків), суд дійшов висновку щодо зменшення розміру пені, що підлягає до стягнення з відповідача, на 50% від заявленої позивачем суми.

Таким чином, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи документів та доводів учасників процесу була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для часткового задоволення позову не спростовує.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

У зв`язку тим, що спір виник в результаті неправильних дій відповідача, що призвело до необхідності позивачу звертатися з позовом до суду та здійснювати витрати на сплату судового збору, суд, відповідно до приписів ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладає на відповідача відшкодування позивачу судового збору у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Вишгородського районного комунального підприємства Вишгородтепломережа (07301, Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, вул. Кургузова, буд. 3-В, код 13713569) на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6, код 20077720) 614496 (шістсот чотирнадцять тисяч чотириста дев`яносто шість) грн. 03 коп. пені, 295466 (двісті дев`яносто п`ять тисяч чотириста шістдесят шість) грн. 97 коп. 3% річних, 326461 (триста двадцять шість тисяч чотириста шістдесят одну) грн. 30 коп. інфляційних втрат, 27763 (двадцять сім тисяч сімсот шістдесят три) грн. 81 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 11.03.2021 р.

Суддя В.М. Бабкіна