ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року м. Черкаси справа № 925/1636/20

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Чевгуза О.В., з секретарем судового засідання Брус Л.П., за участю представників:

від позивача Євич С.П. адвокат, Щедріна О.М. за довіреністю,

від відповідача Пилипас І.Я. за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Черкаської області у місті Черкаси справу

за позовом Селянського (фермерського) господарства «Янтарне», с. Боярка, Лисянський район, Черкаська область

до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, м. Черкаси про визнання права постійного користування земельними ділянками

ВСТАНОВИВ:

Селянське (фермерське) господарство «Янтарне» (вул. Шевченка, 60, с. Боярка, Лисянський район, Черкаська область, 19311, код ідентифікаційний код 31835017) звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області (вул. Смілянська, 131, м. Черкаси, 18008, ) в якому просить суд:

- визнати за Селянським (фермерським) господарством «Янтарне» (ідентифікаційний код 31835017) право постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер :02:001:0431, місце розташування Черкаська область, Лисянський район, адмінмежі Боярської сільської ради, площею 13,6119 га, призначеної для ведення фермерського господарства, яка була надана на ім`я ОСОБА_1 відповідно до Державного акта на право постійного користування землею серія ЧР № 10-78 на підставі рішення Лисянської районної ради народних депутатів Лисянського району Черкаської області від 28 листопада 2001 року № 16-10, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 28 28 грудня 2001 року;

- визнати за Селянським (фермерським) господарством «Янтарне» (ідентифікаційний код 31835017) право постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер :02:001:0432, місце розташування Черкаська область, Лисянський район, адмінмежі Боярської сільської ради, площею 22,8491 га, призначеної для ведення фермерського господарства, яка була надана на ім`я ОСОБА_1 відповідно до Державного акта на право постійного користування землею серія ЧР № 10-78 на підставі рішення Лисянської районної ради народних депутатів Лисянського району Черкаської області від 28 листопада 2001 року № 16-10, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 28 28 грудня 2001 року.

У позовній заяві викладено клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного провадження.

Позивач просить визнати право на постійне користування земельними ділянками для ведення фермерського господарства у зв`язку зі смертю засновника, на ім`я якого було видано Державний акт на право постійного користування землею.

Ухвалою від 30 грудня 2020 року Господарський суд Черкаської області прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі; відмовив у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження; справу вирішив розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначив на 26 січня 2021; сторонам надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки.

18 січня 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач вважає, що згідно з чинним законодавством та практикою Верховного Суду право постійного користування, згідно з Державним актом, припинилось та успадкуванню і переходу не підлягає. Право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини. Така позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-3113пс15, у справі за № 6-2329 цс16.

Відповідач зазначає, що таку ж правову позицію Верховний Суд виклав постановах від 25.04.2018 (справа № 399/374/ 16-ц), від 22.03.2018 (справа №552/3951/17), стверджує, що позивач не надав документів, які б підтверджували наявність права постійного користування на спірну земельну ділянку.

Постійним користувачем земельної ділянки, яка надана для ведення фермерського господарства за відсутності добровільного звернення для переоформлення (заміни) раніше виданих державних актів, є саме фізична особа засновник фермерського господарства на ім`я якого такий акт і видавався.

З моменту реєстрації селянського (фермерського) господарства земельна ділянка автоматично не переходила в постійне користування селянського (фермерського) господарства, як про це помилково зазначає позивач, хоча господарство і отримувало право використовувати ту земельну ділянку, яка була передана її засновнику на весь час поки він залишався членом селянського (фермерського) господарства та мав право постійного користування цією земельною ділянкою.

Відповідач зазначає, що фермерське господарство не є постійним користувачем земельної ділянки, посилається на висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 24.04.2019 у справі № 922/2103/17 від 18.03.2019 у справі № 922/3312/17.

Відповідно до наказу Головного управління від 09.12.2020 № 53-ОТГ земельні ділянки з кадастровими номерами 0:02:001:0431 площею 13,6119 га та :02:001:0432 площею 22,8491, які знаходяться в адміністративних межах Боярської сільської ради Лисянського району Черкаської області були передані у комунальну власність Лисянській селищній раді, в порядку статті 117 Земельного кодексу України.

З наведених підстав відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою від 26.01.2021 Господарський суд Черкаської області закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті у судовому засіданні на 23.02.2021.

28 січня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив.

Позивач просить врахувати при вирішенні справи відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 922/989/18.

Звертає увагу, що у додатку до наказу від 09.12.2020 № 59-ОТГ, копія якого надана відповідачем, зазначено, що спірні земельні ділянки передано у постійне користування СФГ «Янтарне» відповідно до державного акту № 28 28 грудня 2001 року. Тобто, факт використання земельних ділянок позивачем із визначеною метою відповідачем визнається.

У судовому засіданні, що відбулося 23.02.2021 за участю представників обох сторін, представник позивача вимоги підтримав, представник відповідача вимоги заперечив.

У судовому засіданні, що відбулося 23.02.2021, суд оголошував перерву до 03.03.2021.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 03.03.2021 підписано вступну та резолютивну частини рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ст. 74 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Заслухавши доводи учасників справи з приводу заявлених позовних вимог, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі обставини.

Відповідно до ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Предметом доказування у даній справі є наявність підстав для визнання права постійного користування земельними ділянками за позивачем.

Розглянувши заяву громадянина ОСОБА_1 , з посиланням на ст. 51, 52 Земельного кодексу України та ст. 5 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», Боярська сільська рада прийняла рішення від 09.08.2001 № 15-3а, яким вирішила виділити земельну ділянку в кількості 37 га ріллі із земель запасу для створення селянського (фермерського) господарства, головою якого буде ОСОБА_1 (а.с. 14).

28 грудня 2001 року Лисянською районною радою Лисянського району Черкаської області на підставі рішення Лисянської районної ради від 28 листопада 2001 № 16-10 було видано Державний акт серія ЧР № 10-78 на право постійного користування землею загальною площею 37,0 га згідно з планом в межах Боярської сільської ради, який було зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 28 28 грудня 2001 року (також по тексту Державний акт, а.с. 12-13)

Державний акт було видано на ім`я ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства.

Виділена земля відповідно до плану зовнішніх меж користування Державного акту складалась з двох окремих ділянок площею 13,50 га та 23,50 га.

Дата державної реєстрації селянського (фермерського) господарства «Янтарне» (): 11.01.2002.

26 листопада 2013 року у Державному земельному кадастрі відділом Дежземагенства у Лисянському районі було проведено реєстрацію земельних ділянок: кадастровий № :02:001:0431 загальною площею 13.6119 га, кадастровий № :02:001:0432 загальною площею 22.8491 га

Відповідно до витягів з кадастру, форма власності ділянок зазначена як державна власність, цільове призначення - 01.02 для ведення фермерського господарства, категорія землі сільськогосподарського призначення, вид використання для ведення фермерського господарства.

Власник (користувач) земельних ділянок зазначений не був.

Кадастрові плани земельних ділянок співпадають з даними планом зовнішніх меж користування Державного акту.

27 серпня 2017 року голова С(Ф)Г «Янтарне» ОСОБА_1 помер.

Рішенням № 1 загальних зборів учасників С(Ф)Г «Янтарне» від 18.03.2018 частка ОСОБА_1 у зв`язку з його смертю була передана ОСОБА_2 , його дружині, як учаснику СФГ, яка стала одноосібним засновником з правом власності на 100% статутного капіталу С(Ф)Г «Янтарне», та його головою, з внесенням відповідних змін до Статуту С(Ф)Г .

Відповідні зміни в установленому порядку були зареєстровані у Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до п.п.а) п. 6.1. розділу 6 Статуту С(Ф)Г землі фермерського господарства складаються із земельних ділянок, розташованих на території Боярської сільської ради, загальною площею 37 га, переданих засновнику у постійне користування для ведення фермерського господарства, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею, виданого на підставі рішення Лисянської районної ради від 28 листопада 2001 № 16-10 (а.с. 37-52).

На час звернення до суду С(Ф)Г «Янтарне» не припинило свою діяльність, не змінило виду діяльності.

Посилаючись на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 922/989/18 про те, що у разі смерті громадянина засновника селянською (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення фермерського господарства; звідси право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не входить до складу спадщини; спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства; позивач звернувся до господарського суду з даним позовом.

Відповідно до положень ст. 15-1, ч. 4 ст. 122 Земельного Кодексу України та Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15 розпорядниками землями державної форми власності є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (також по тексту Держгеокадастр), до відання якої також віднесено ведення та адміністрування Державного земельного кадастру

Відповідно до пункту 3 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області, затвердженого наказом Держгеокадастру від 17.11.2016 № 308 у редакції наказу від 20.02.2020 №53, завданням Головного управління є реалізація повноважень Держгеокадастру на території Черкаської області.

Згідно з підпунктами 11, 13 пункту 4 Положення до компетенції відповідача належить здійснення державної реєстрації земельних ділянок та розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Черкаської області.

Відповідач на даний час у повному обсязі виконує свої повноваження відповідно до останнього абзацу п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 16.11.2020 № 1118 «Пи тання функціонування територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картог рафії та кадастру».

Оскільки спірні земельні ділянки за даними з Державного земельного кадастру віднесено до державної форми власності, то способом захисту свого права відповідно до ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України позивач визначив визнання права постійного користування на сформовані земельні ділянки кадастрові номери №:02:001:0431 та №:02:001:0432, що дасть можливість зареєструвати їх за ним у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до моменту припинення існування позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 та ч. 1 ст. 14 Конституції України земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.

Відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням селянських (фермерських) господарств регулюються, Земельним кодексом України, Законом України «Про селянське (фермерське) господарство», Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України.

Згідно з частиною 1 статті 51 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент реєстрації державного акта на право постійного користування) громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до положень статті 7 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент реєстрації державного акта на право постійного користування) користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Згідно з частиною 1 статті 23 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент реєстрації державного акта на право постійного користування) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

З наведеного нормативного регулювання вбачається, що на момент надання земельної ділянки ОСОБА_1 , земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення СФГ надавалася не як громадянину України, а як спеціальному суб`єктові голові створюваного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2009-ХІІ «Про селянське (фермерське) господарство» (у редакції Закону на день реєстрації СФГ втратив чинність 29 липня 2003 року з моменту набрання чинності Законом України від 19 червня 2003 року № 973-ІV «Про фермерське господарство») після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку.

Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи, одержує печатку із своїм найменуванням і адресою, відкриває розрахунковий та інші рахунки в установах банку і вступає у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнається державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону.

Звідси законодавством, чинним на момент створення СФГ, було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності ФГ як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення СФГ, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації СФГ. Тобто Закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого СФГ.

19 червня 2003 року було прийнято новий Закону України № 937-ІV «Про фермерське господарство» (далі Закон № 937-ІV), яким Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» № 2009-ХІІ визнано таким, що втратив чинність.

У статті 1 Закону № 937-ІV вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Згідно ч. 1 ст. 5, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (ст. 8 Закону України «Про фермерське господарство»).

Отже, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

З аналізу приписів статей 1, 5, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» можна дійти висновку, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.

Відповідно до положень частини 1 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності; громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації (частини 2 статті 92 цього Кодексу).

Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, який діяв з 01.01.2002 (момент набрання чинності названим Земельним кодексом України) до 22.09.2005, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01.01.2002, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві повинні до 01.01.2008 переоформити право постійного користування на право власності або право оренди.

Проте, Конституційний Суд України рішенням № 5-рп/2005 від 22.09.2005 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Звідси громадяни та юридичні особи, які до 01.01.2002 отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі.

З моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки.

Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 23.06.2020 у справі № 922/989/18.

Велика Палата Верховного суду вже звертала увагу, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа (постанова Великої Палати Верховного суду від 20.03.2019 у справі № 615/2197/15-ц (провадження № 14-533цс18).

Право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з певних підстав, закріплених у законодавстві.

Так, за приписами статті 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: 1) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; 2) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; 3) припинення діяльності релігійних, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; 4) використання земельної ділянки способами, які суперечать економічним вимогам; 5) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; 6) систематична несплата земельного податку або орендної плати; 7) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; 8) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; 9) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії.

Відповідно до приписів частини 1 статті 27 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 13.03.1992), яка діяла до 01.01.2002 року, право користування земельною ділянкою або її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) використання землі не за цільовим призначенням; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і двох років для несільськогосподарського виробництва; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.

З наведеного вбачається, що підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство.

Таким чином, одержання громадянином засновником правовстановлюючого документа на право власності чи користування земельною ділянкою для ведення СФГ є необхідною передумовою державної реєстрації та набуття СФГ правосуб`єктності як юридичної особи. Підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення СФГ і подальшої державної реєстрації СФГ як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного фермерського господарства.

Станом на день вирішення спору позивач С(Ф)Г «Янтарне» продовжує здійснювати фермерську діяльність та використовувати земельні ділянки на праві постійного користування.

Відповідач аргументи позивача належним чином не спростував, зокрема щодо припинення у позивача прав на спірні земельні ділянки, одночасно передавши їх у комунальну власність місцевої територіальної громади, позов не визнав, тим самим не визнає на них права позивача, що потребує судового захисту.

Заперечення, надані відповідачем, які здебільшого ґрунтуються на необхідності оформлення спадкування земельних ділянок, з посиланням на практику розгляду цивільних справ Верховним Судом, судом оцінюються критично, як такі, що не стосуються предмета спору, не мають значення для вирішення справи та не встановлюють обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

З огляду на викладене, господарський суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення в повному обсязі.

При вирішенні цього спору Господарський суд Черкаської області врахував висновки щодо застосування згадуваних вище норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 922/989/18.

Щодо розподілу судових витрат.

У позовній заяві наведений попередній орієнтовний розрахунок сум витрат, які позивач поніс та планує понести в зв`язку із розглядом справи: 4 204,00 грн сплачений судовий збір.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України сплачена позивачем за подання позову сума судового збору підлягає відшкодуванню йому за рахунок відповідача.

Однак позивач про відшкодування судових витрати не заявляв, тому господарський суд, керуючись принципом диспозитивності господарського судочинства, покладає судовий збір на позивача.

Керуючись статтями 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд Черкаської області

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати за Селянським (фермерським) господарством «Янтарне» (ідентифікаційний код 31835017) право постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер :02:001:0431, місце розташування Черкаська область, Лисянський район, адмінмежі Боярської сільської ради, площею 13,6119 га, призначеної для ведення фермерського господарства, яка була надана на ім`я ОСОБА_1 відповідно до Державного акта на право постійного користування землею серія ЧР № 10-78 на підставі рішення Лисянської районної ради народних депутатів Лисянського району Черкаської області від 28 листопада 2001 року № 16-10, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 28 28 грудня 2001 року;

Визнати за Селянським (фермерським) господарством «Янтарне» (ідентифікаційний код 31835017) право постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер :02:001:0432, місце розташування Черкаська область, Лисянський район, адмінмежі Боярської сільської ради, площею 22,8491 га, призначеної для ведення фермерського господарства, яка була надана на ім`я ОСОБА_1 відповідно до Державного акта на право постійного користування землею серія ЧР № 10-78 на підставі рішення Лисянської районної ради народних депутатів Лисянського району Черкаської області від 28 листопада 2001 року № 16-10, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 28 28 грудня 2001 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги на рішення, рішення набирає законної сили після прийняття судом апеляційної інстанції судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене та підписане 11 березня 2021 року.

Суддя О.В. Чевгуз