УХВАЛА

02 березня 2021 року

м. Київ

Справа № 916/759/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

представники учасників справи:

прокуратури - Бересток Б. П.,

позивача - Федорчук О. В.,

відповідачів - не з`явилися,

третьої особи - не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт"

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.12.2020 (судді: Філінюк І. Г., Богатир К. В., Поліщук Л. В.) у справі

за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України

до Малого підприємства "Аліса" та Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Затоківська селищна рада

про витребування майна з чужого володіння та його звільнення,

ВСТАНОВИВ:

1. У квітні 2016 року заступник прокурора Одеської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (далі - ФДМ України) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Малого підприємства "Аліса" (далі - МП "Аліса") та Приватного підприємства "Лазурна19" (далі - ПП "Лазурна19") за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області (далі - Затоківська селищна рада) про витребування у відповідачів на користь держави в особі ФДМ України майна бази відпочинку "Зорі Тирасполя", розташованого за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вул. Лазурна, 19 (перелік якого наведено у позовній заяві), та зобов`язання відповідачів звільнити державне майно бази відпочинку "Зорі Тирасполя".

Позовні вимоги з посиланням на положення статей 316, 321, 328, 387, 388 Цивільного кодексу України обґрунтовані тим, що спірне майно бази відпочинку є державною власністю, управління яким відповідно до законодавства здійснює ФДМ України, волевиявлення якого щодо передачі відповідачам спірного майна не було, отже, відповідачі безпідставно заволоділи державним майном.

2. Згідно з ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.03.2017 замінено відповідача ПП "Лазурна 19" його правонаступником - Приватним підприємством "Готельний Комплекс "Курорт Еліт" (далі - ПП "Готельний Комплекс "Курорт Еліт").

У березні 2017 року ПП "Готельний Комплекс "Курорт Еліт" подало до Господарського суду Одеської області зустрічну позовну заяву до прокуратури Одеської області та ФДМ України про визнання права власності на адміністративну будівлю загальною площею 154,4 м2, розташовану за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вул. Лазурна, 19.

3. Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.04.2018 (з урахуванням ухвали від 07.05.2018 про виправлення описки та додаткового рішення від 07.05.2018), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 02.08.2018, позовні вимоги прокурора в інтересах держави в особі ФДМ України задоволено, витребувано у МП "Аліса" та ПП "Готельний комплекс "Курорт Еліт" на користь держави в особі ФДМ України майно бази відпочинку "Зорі Тирасполя", яке розташоване за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вул. Лазурна, 19.

У задоволенні зустрічного позову ПП "Готельний комплекс "Курорт Еліт" відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 10.10.2018 рішення Господарського суду Одеської області від 11.04.2018 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 02.08.2018 скасовано повністю, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

4. Під час нового розгляду ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.05.2019 позов прокурора в інтересах держави в особі ФДМ України залишено без розгляду на підставі пункту 2 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України.

Аргументуючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що прокурор не навів відповідних обставин та не надав доказів, що підтверджують невиконання або неналежне виконання ФДМ України, до основних завдань якого відповідно до статті 4 Закону України "Про Фонд державного майна України" відноситься управління об`єктами державної власності, функцій із захисту інтересів держави, що має наслідком залишення позову прокурора без розгляду.

5. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.12.2020 ухвалу Господарського суду Одеської області від 20.05.2019 скасовано, справу передано до суду першої інстанції для розгляду.

Суд апеляційної інстанції установив, що прокурором обґрунтовано наявність підстав, передбачених статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", для звернення до суду з позовом у цій справі, що полягають у неналежному здійсненні уповноваженим органом - ФДМ України захисту інтересів держави.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що, залишаючи без розгляду позовну заяву прокурора, яка подана у березні 2016 року та яка вже була предметом розгляду у судах першої, апеляційної та касаційної інстанції, за результатом нового розгляду місцевий господарський суд не захистив права держави за наявності у позивача всіх правомірних очікувань щодо розгляду позовних заяв, у тому числі продовж розумного строку.

6. Не погоджуючись із постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.12.2020, ПП "Готельний комплекс "Курорт Еліт" у касаційній скарзі просить її скасувати, а ухвалу Господарського суду Одеської області від 20.05.2019 залишити без змін, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження посиланням на пункт 1 частини 2, пункти 2, 3 частини 1 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, наголошуючи на неправильному застосуванні судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема статті 23 Закону України "Про прокуратуру", а також акцентуючи увагу на неправильному застосуванні судом апеляційної інстанції правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки обставинам щодо додержання прокурором під час подання позову порядку, встановленого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", зокрема надання компетентному органу протягом розумного строку після отримання повідомлення можливості самостійно звернутися до суду з позовом в інтересах держави, оскільки саме незвернення цього компетентного органу протягом розумного строку з дня отримання повідомлення прокурора з відповідним позовом є підставою для підтвердження судом підстав представництва прокурором інтересів держави.

Разом з цим заявник касаційної скарги наголошує, що порядок, передбачений статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" у цьому випадку прокурором дотриманий не був, з огляду на що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для залишення позову без розгляду є правомірними та такими, що повністю узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, які неправильно було застосовано судом апеляційної інстанції.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

7. Відповідно до частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами для касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання про застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.

Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України у ній зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був урахований судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

8. Дослідивши доводи, наведені у касаційних скаргах, які є ідентичними за змістом, а також матеріали справи, Верховний Суд відхиляє ці доводи, а обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у наведеному випадку не підтвердилися з огляду на таке.

9. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 1311 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Положення пункту 3 частини 1 статті 1311 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким є Закон України "Про прокуратуру".

За змістом абзаців 1, 2 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" (у редакції, чинній на час звернення прокурора з позовом у квітні 2016 року) прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1- 3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Системне тлумачення положень частин 3- 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України і частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Водночас тлумачення пункту 3 частини першої статті 1311 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.

При цьому розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17).

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

10. Звертаючись до суду з позовом, прокурор обґрунтував позовні вимоги тим, що спірне майно бази відпочинку "Зорі Тирасполя" є державною власністю, управління яким відповідно до законодавства здійснює ФДМ України, який не розпоряджався цим майном на користь МП "Аліса" та ПП "Лазурна 19" (правонаступником якого є ПП "Готельний комплекс "Курорт Еліт"), у зв`язку з чим волі власника - держави щодо відчуження зазначеного майна не було; спірне майно вибуло з володіння держави поза її волею, а відповідачі безпідставно заволоділи ним.

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Суд зобов`язаний дослідити: чи знав відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами 3 та 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 910/6144/18, від 06.08.2019 у справі № 912/2529/18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, на яку посилається заявник касаційної скарги на обґрунтування підстав для касаційного оскарження судового рішення, наведено такі правові висновки:

"Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим".

11. Суд апеляційної інстанції установив такі обставини:

- з метою реалізації Угоди від 11.08.1994 молдавською стороною висунуто майнові претензії перед державою Україна в особі ФДМ України щодо бази відпочинку "Зорі Тирасполя", забудовником якої було підприємство колишнього союзного підпорядкування - Тираспольське монтажне управління тресту "Молделектромонтаж" Міністерства монтажних і спеціалізованих будівельних робіт СРСР. Проте відповідно до висновку ФДМ України щодо правового статусу майна - бази відпочинку "Зорі Тирасполя" (смт. Затока, Білгород-Дністровський район, Одеська область) надані молдавською стороною документи не дають підстав зробити висновок, що будівництво бази відпочинку фінансувалось за рахунок власних коштів забудовника, що в свою чергу не дає можливості визнати зазначену базу відпочинку власністю Республіки Молдова;

- згідно з наказом ФДМ України від 18.10.2004 № 2176 база відпочинку "Зорі Тирасполя" є державною власністю України;

- у листопаді 2011 року МП "Аліса" отримано лист Затоківської селищної ради № 1263/01-29/3 від 08.09.2011 про припинення згідно з рішенням від 23.08.2011 № 481 договору оренди земельної ділянки від 22.08.2001 у зв`язку із закінченням терміну його дії та зобов`язання МП "Аліса" у місячний строк повернути земельну ділянку;

- 02.07.2015 Затоківська селищна рада направила до ФДМ України звернення, в якому інформувала про можливість руйнування та привласнення державного майна, у зв`язку з чим селищна рада просила розглянути питання щодо передачі на відповідальне зберігання бази відпочинку "Зорі Тирасполя" Затоківській селищній раді;

- ФДМ України листом від 01.07.2016 № 10-17-12458 звернувся до Затоківської селищної ради з проханням терміново поінформувати щодо стану зберігання майна бази відпочинку;

- 05.07.2016 ФДМ України (лист № 10-17-12807) звернувся до Білгород-Дністровської міжрайонної прокуратури, Генеральної прокуратури України стосовно вжиття заходів щодо недопущення псування та знищення державного майна;

- з 2004 року ФДМ України, як орган, уповноважений на розпорядження державним майном, не вчиняв дій щодо повернення бази відпочинку "Зорі Тирасполя" від попередніх користувачів у державну власність.

При цьому суд апеляційної інстанції установив обставини щодо дотримання прокурором процедури, передбаченої положеннями статті 23 Закону України "Про прокуратуру", шляхом направлення на адресу ФДМ України повідомлення, складеного відповідно до зазначеної норми (повідомлення від 24.03.2016 № 05/1-785вих16). Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що прокурор довів, що уповноважений орган, наділений відповідними повноваженнями із захисту інтересів держави, не вжив відповідних заходів для її захисту з 2004 року, допустивши неналежне виконання покладених на нього функцій, що свідчить про наявність обґрунтованих підстав, визначених Законом України "Про прокуратуру", для звернення прокурора до суду з позовом у цій справі.

12. Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики з вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, зазначеної в пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і в справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

13. Ураховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини у цій справі, колегія суддів вважає помилковим посилання скаржника на незастосування судом правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, а доводи касаційної скарги вважає такими, що зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції.

При цьому суд апеляційної інстанції наголосив, що, залишаючи без розгляду позовну заяву прокурора, яка подана у березні 2016 року та яка вже була предметом розгляду у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, місцевий суд за результатом нового розгляду не захистив права держави Україна за наявності у позивача усіх правомірних очікувань щодо розгляду позовної заяви, у тому числі впродовж розумного строку.

14. Зважаючи на те, що наведена скаржниками підстава для касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ПП "Готельний комплекс "Курорт Еліт" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.12.2020 у справі № 916/759/16.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.12.2020 у справі № 916/759/16, відкрите на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак