ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2021м. ДніпроСправа № 904/6142/20

Господарський суд Дніпропетровської області у складі:

судді Колісника І.І.

за участю секретаря судового засідання Лежньова О.Р.

та представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу

за позовом Селянського (фермерського) господарства "Меркурій", смт Софіївка, Софіївський р-н, Дніпропетровська обл.

до Софіївської селищної ради, смт Софіївка, Софіївський р-н, Дніпропетровська обл.

про визнання протиправним та часткове скасування рішення селищної ради

СУТЬ СПОРУ:

Селянське (фермерське) господарство "Меркурій" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про визнання протиправним та скасування рішення Софіївської селищної ради від 15.11.2019 № 2748-54/VII "Про припинення права користування земельною ділянкою".

Судові витрати позивач просить покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 17.11.1993 Софіївська селищна рада передала, а ОСОБА_1 прийняв у постійне користування земельну ділянку площею 20,0 га, кадастровий номер :03:004:0248, розташовану на території Софіївської селищної ради для ведення селянського (фермерського) господарства, про що видано Державний акт на право постійного користування землею серії ДП Сф №000015, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 10.

15.11.2019 Софіївська селищна рада рішенням № 2748-54/VII "Про припинення права користування земельною ділянкою" скасувала Державний акт на право постійного користування землею серії ДП Сф № 000015 з підстав смерті землекористувача.

Позивач вважає, що зазначене рішення в частині припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 20,0 га, кадастровий номер :03:004:0248, що була надана ОСОБА_1 для ведення селянського (фермерського) господарства, порушує права позивача як фактичного землекористувача на користування земельною ділянкою, а тому є протиправним, таким що не відповідає нормам Конституції України та нормам земельного законодавства України.

11.12.2020 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач зазначає, що відповідно до статті 92 Земельного кодексу України на праві постійного користування земельна ділянка може бути надана лише підприємствам, установам та організаціям, що належать до державної або комунальної власності. А тому, на думку відповідача, громадяни та юридичні особи приватного права не можуть мати земельні ділянки для ведення фермерського господарства на праві постійного користування.

При цьому відповідач стверджує, що створення селянського (фермерського) господарства не доводить того факту, що отримана ОСОБА_1 згідно з державним актом спірна земельна ділянка була фактично передана ним господарству та дійсно ним використовувалась.

Відповідач наполягає на тому, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 передав Селянському (фермерському) господарству "Меркурій" у користування земельну ділянку, а також що це господарство є законним землекористувачем земельної ділянки та є наявний правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку.

Відповідач звертає увагу суду на те, що на підставі договору про спільну господарську діяльність з колишнім землекористувачем спірну земельну ділянку фактично обробляв ФОП ОСОБА_2 .

За таких обставин, на думку відповідача, це доводить, що дана змелена ділянка не використовувалася позивачем.

Також відповідач стверджує, що право користування земельною ділянкою, що виникло у особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладання договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється у разі смерті засновника селянського (фермерського) господарства, на ім`я якого було видано акт на право постійного користування земельною ділянкою.

Щодо визнання протиправним та часткового скасування рішення Софіївської селищної ради від 15.11.2019 № 2748-54/VII "Про припинення права користування земельною ділянкою" відповідач вважає, що спірне рішення прийнято відповідно до вимог статей 12, 92, 122 Земельного кодексу України та у межах повноважень, визначених статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування».

З огляду на викладене, відповідач вважає, що право постійного користування земельною ділянкою, що виникло у засновника відповідача ОСОБА_1 на підставі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, припинилося внаслідок його смерті, у зв`язку з чим припинилися правовідносини щодо права користування земельною ділянкою, а оскаржуваним рішенням лише зафіксовано припинення права постійного користування земельною ділянкою.

Разом із відзивом відповідачем подано клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

У відповіді на відзив, що надійшов до суду 06.01.2021, позивач не погоджується з доводами відповідача та наполягає на задоволенні позову, посилаючись на правові висновки Верховного Суду.

Так, позивач стверджує, що право постійного користування земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надано таке право для ведення селянського (фермерського) господарства та з моменту державної реєстрації такого господарства право користування земельною ділянкою переходить до цього господарства.

Ухвалою суду від 16.11.2020 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 15.12.2020, після чого засідання відкладалося до 14.01.2021 у межах підготовчого провадження, продовженого до 15.02.2021 включно.

Ухвалою суду від 14.01.2021 підготовче провадження було закрито з призначенням справи до розгляду по суті на 09.02.2021, після чого засідання призначалося на 02.03.2021.

У судове засідання 02.03.2021 представники сторін не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися відповідно до статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

За таких обстави неявка учасників справи у судове засідання не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

У судовому засіданні 02.03.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до рішення Софіївської районної Ради народних депутатів від 17.11.1993 було вирішено надати ОСОБА_1 в постійне користування 20 га орної землі для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с. 9).

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_1 було видано Державний акт на право постійного користування землею серії ДП Сф № 000015 (далі державний акт), який зареєстрований у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 10 (а.с. 10-11).

За відомостями з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань 24.03.1994 було зареєстровано Селянське (фермерське) господарство "Меркурій" (далі позивач) (а.с. 18 - 23).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності земельна ділянка площею 20 га (далі спірна земельна ділянка) зареєстрована 19.08.2019 за власником територіальною громадою в особі Софіївської селищної ради, має кадастровий номер :03:004:0248 та розташована на території Софіївської селищної ради (а.с. 13-14).

Рішенням Софіївської селищної ради (далі - відповідач) № 2748-54/VII від 15.11.2019 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою" визнано таким, що втратив чинність державний акт на право постійного користування землею серії ДП Сф №000015 та припинено право постійного користування земельною ділянкою площею 20 га, кадастровий номер :03:004:0248 для ведення фермерського господарства на підставі свідоцтва про смерть ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , виданого 06.12.2017 (а.с. 16, 17).

Прийняття селищною радою зазначеного рішення стало причиною спору.

Предметом доказування у цій справі є обставини щодо права користування спірною земельною ділянкою позивачем, у тому числі й після смерті його засновника ОСОБА_1 , та наявності правових підстав для прийняття Софіївською селищною радою оскаржуваного рішення № 2748-54/VII від 15.11.2019 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою".

Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За частиною першою статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Згідно з частиною першою статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Статтею 124 цього Кодексу передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди), шляхом укладання договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

За частиною першою статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Частиною першою статті 122 Земельного Кодексу України встановлено, що саме до повноважень сільських, селищних, міських рад відноситься передача земельних ділянок у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з частиною першою статті 51 Земельного кодексу України (у редакції Закону № 561-ХП від 18.12.19903, чинного на момент створення СФГ «Меркурій») (далі Земельний кодекс України) громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.

За змістом статті 7 Земельного кодексу України користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, у тому числі громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Згідно з частиною першою статті 23 Земельного кодексу України право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

З наведеного нормативного регулювання вбачається, що на момент надання земельної ділянки ОСОБА_1 , земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення СФГ надавалася не як громадянину України, а як спеціальному суб`єктові - голові створюваного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2009-XII «Про селянське (фермерське) господарство» (у редакції Закону від 23.07.1993 № 3312-XII, чинного на момент створення СФГ «Меркурій» (далі - Закон № 3312-XII) після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку, тобто за місцем розташування земельної ділянки. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.

19.06.2003 було прийнято новий Закон України № 937-IV «Про фермерське господарство» (далі - Закон № 937-IV), яким Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» № 2009-XII визнано таким, що втратив чинність.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України Про фермерське господарство фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Згідно зі статтею 7 Закону України Про фермерське господарство надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

За змістом статті 12 Закону України Про фермерське господарство землі фермерського господарства можуть складатися, окрім іншого, із земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.

Отже, за змістом нормативних положень Закону України Про фермерське господарство можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 Господарського кодексу України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення.

Враховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 Господарського кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 320/5724/17 (провадження № 14-385цс19) та від 23.06.2020 у справі №922/989/18 (провадження № 12-205гс19).

Право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з певних підстав, закріплених у законодавстві.

Статтею 141 Земельного кодексу України (у редакції на момент смерті ОСОБА_1 03.12.2017) передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Відповідно до приписів частини першої статті 27 Земельного кодексу України (у редакції на момент створення СФГ «Меркурій» - 24.03.1994) право користування земельною ділянкою або її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6)використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.

З викладеного вбачається, що підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство). У земельному законодавстві така підстава припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою свого засновника як смерть громадянина - засновника СФГ відсутня.

Правове становище СФГ як юридичної особи та суб`єкта господарювання, в тому числі його майнова основа, повинні залишатися стабільними незалежно від припинення участі в його діяльності засновника такого господарства як в силу об`єктивних причин (смерті, хвороби тощо), так і на підставі вільного волевиявлення при виході зі складу фермерського господарства.

Отже, одержання громадянином - засновником правовстановлюючого документа на право власності чи користування земельною ділянкою для ведення СФГ є необхідною передумовою державної реєстрації та набуття СФГ правосуб`єктності як юридичної особи. Підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення СФГ і подальшої державної реєстрації СФГ як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного фермерського господарства.

Звідси у разі смерті громадянина - засновника СФГ відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана засновнику саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 922/989/18 (провадження № 12-205гс19).

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Софіївської селищної ради від 15.11.2019 № 2748-54/VII "Про припинення права користування земельною ділянкою" суд зазначає таке.

За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підстави, види і порядок відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Конституцією України, цим та іншими законами (стаття 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Зокрема, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

За статтею 8 Основного Закону України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Одними із стрижневих елементів верховенства права (правовладдя) в демократичній країні є законність, правова визначеність та заборона свавілля.

Тому, оскаржуване рішення Софіївської селищної ради як органу місцевого самоврядування повинно бути не лише законним (прийнятим відповідно до повноважень та чинного законодавства), а й передбачуваним (прогнозованим), справедливим, оскільки цивільне законодавство, яке регулює його діяльність й визначає повноваження, в основі своїй ґрунтується на засадах:

неприпустимості свавільного позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом;

справедливості, добросовісності та розумності тощо (стаття 3 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція майна в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а відтак і майном.

Основна мета статті 1 Першого Протоколу - це захист особи від свавільного втручання з боку держави в її право на мирне володіння своїм майном. Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в Конвенції.

Дотримання цього загального обов`язку може включати виконання позитивних зобов`язань, що випливають з необхідності забезпечення ефективного здійснення прав, гарантованих Конвенцією. У контексті статті 1 Першого Протоколу ці позитивні зобов`язання можуть вимагати від держави вжити заходів, необхідних для захисту права власності (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Broniowski проти Польщі", §143; у справі "Совтрансавто-Холдинг проти України" (Sovtransavto Holding v. Ukraine), №48553/99, § 96, ECHR 2002).

Аналіз статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод дозволяє визначити критерії втручання у право на мирне володіння майном: держава гарантує кожному право на мирне володіння своїм майном, а будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним; втручання у право власності на мирне володіння майном повинно обґрунтовуватися суспільним інтересом (тобто, переслідувати легітимну мету); держава має право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів"; при втручанні у право на мирне володіння майном держава має забезпечувати справедливий баланс між необхідністю забезпечення безпеки та необхідністю захисту основоположних прав заявника.

Приймаючи оскаржуване рішення, відповідач порушив статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин позовні вимоги є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню. Заперечення відповідача проти позову спростовуються викладеним.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у сумі 2102,00 грн покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Селянського (фермерського) господарства "Меркурій" до Софіївської селищної ради про визнання протиправним та часткове скасування рішення Софіївської селищної ради від 15.11.2019 № 2748-54/VII "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою" задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Софіївської селищної ради від 15.11.2019 №2748-54/VII "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою" в частині припинення права користування земельною ділянкою площею 20,0 га, кадастровий номер :03:004:0248, що надана ОСОБА_1 для ведення селянського (фермерського) господарства (Державний акт на право постійного користування землею від 17.03.1994, ДП Сф № 000015), у зв`язку зі смертю землекористувача.

Стягнути з Софіївської селищної ради (ідентифікаційний код 04339669, місцезнаходження: 53100, Дніпропетровська обл., Софіївський р-н, смт Софіївка, вул. Шкільна, буд. 19) на користь Селянського (фермерського) господарства «Меркурій» (ідентифікаційний код 20282785, місцезнаходження: 53100, Дніпропетровська обл., Софіївський р-н, вул. Першотравнева, буд. 16) судовий збір у сумі 2 102,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду в порядку та строки, передбачені статтями 256, 257 ГПК України, з урахуванням підпункту 17.5 підпункту 17 пункту 1 розділу XI Перехідні положення цього Кодексу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 12.03.2021.

Суддя І.І. Колісник