РІШЕННЯ

Іменем України

15 березня 2021 року м. Чернігівсправа № 927/60/21

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Моцьора В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження господарську справу

за позовом: за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агронід Плюс",

вул. Пушкіна, 67, кв. 91, м. Черкаси, 18000

адреса для листування: 18001, м. Черкаси, вул. Гоголя, 224, оф. 113

ел. пошта:

до відповідача: Прилуцької дослідної станції інституту садівництва Національної Академії Аграрних Наук України,

вул. Вавілова, 16, м. Прилуки, Чернігівська область, 17500

про стягнення 103444,28грн

без повідомлення (виклику) сторін

Товариством з обмеженою відповідальністю "Агронід Плюс" подано позов до Прилуцької дослідної станції інституту садівництва Національної Академії Аграрних Наук України про стягнення 103444,28грн заборгованості, у тому числі 79600,40грн штрафу, 18339,63грн пені за період з 16.01.2020 по 16.07.2020, 1980,95грн інфляційних втрат за період з лютого по серпень 2020 року та 3523,30грн 3 % річних за період з 16.01.2020 по 18.08.2020.

Позов обґрунтовано порушенням відповідачем зобов`язань за договором № 03/01-АС від 03.01.2020 в частині своєчасної та повної оплати за поставлений товар.

Ухвалою суду від 18.01.2021 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідно до ст.165,166,251 ГПК України вказаною ухвалою учасникам справи встановлено строк для надання відзиву на позовну заяв, відповіді на відзив.

Відповідно до ч. 5, 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Позивач та відповідач належним чином повідомлені про відкриття провадження у даній справі та встановлення строків для подання заяв по суті справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, які містяться в матеріалах справи.

Сторони клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не заявили.

10.02.2021, у встановлений судом строк, від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач визнає позов в частині стягнення 1980,95грн інфляційних втрат та 3523,30грн 3% річних і просить відмовити у задоволенні позову про стягнення штрафу у розмірі 79600,40грн та пені у розмірі 18339,63грн. В обґрунтування заперечень відповідач посилається на те, що Прилуцька дослідна станція заснована на державній власності і є залежною від фінансування бюджетними коштами; заборгованість виникла у зв`язку з тим, що на момент укладення договору з позивачем кошторис ще перебував на затвердженні Національної академії аграрних наук України, у підпорядкуванні якої перебуває відповідач; заявлені до стягнення суми санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних є неспівмірними із сумою заборгованості; одночасне стягнення штрафу та пені за одне і те саме порушення є безпідставним. Також у відзиві відповідач просив суд зменшити нараховані позивачем штрафні санкції, обмеживши стягненням інфляційних втрат та 3% річних, оскільки позивачем не вказано про завдання йому збитків у зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання. В свою чергу, відповідач вважає, що такі збитки покриваються нарахуванням інфляційних втрат та 3% річних.

22.02.2021 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вважає аргументи відповідача необґрунтованими. Так, позивач, зокрема, зазначає, що відповідачем оплата за поставлений товар здійснена з порушенням обумовлених договором строків (через 217 днів після настання кінцевого терміну оплати); протягом 7 місяців відповідач не звертався до позивача з приводу часткового погашення заборгованості, розстрочення боргу, врегулювання мирним шляхом. Можливість одночасного стягнення штрафу та пені передбачена ч.2 ст.231 ГК України. При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачити в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору. Суми пені та штрафу нараховані позивачем відповідно до умов договору, фактичних обставин порушення відповідачем зобов`язання за цим договором і вимог чинного законодавства.

09.03.2021 на електронну пошту суду від відповідача надійшли письмові пояснення від 06.03.2021. У поясненнях зазначено, що відповідач був позбавлений надати у визначений 5-ти денний строк заперечення на відповідь на відзив, у зв`язку з тим, що у адвоката Чередниченко О.М., який надає правову допомогу відповідачу у даній справі, підтверджено захворювання на респіраторну хворобу COVID-19. З цих підстав адвокат був позбавлений можливості отримати документи (відповідь на відзив) та підготувати заперечення на відповідь на відзив, а також передати документи, надані адвокату для підготовки заяв по суті справи, для можливості звернутись до іншого адвоката. У зв`язку з цим відповідач скористався своїм правом на надання письмових пояснень згідно з ч.5 ст.161 ГПК України. У своїх поясненнях відповідач зазначає про те, що позивачем помилково нараховано штраф від суми 199001,00грн. Відповідач вважає, що відповідно до п.6.3 договору штраф нараховується у відсотках від ціни товару, тобто одиниці ціни товару 12595,00грн з ПДВ, а не від ціни договору 199001,00грн. При цьому зазначає, що у своїх правових висновках Верховний Суд неодноразово вказував, що нарахування штрафних санкцій на суму податку на додану вартість є неправомірним. Відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову в частині стягнення штрафу у розмірі 79600,40грн та пені у розмірі 18339,63грн.

Суд прийняв пояснення до розгляду.

Згідно зі ст.248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи, що ухвалу про відкриття провадження у цій справі постановлено судом 18.01.2021, тому справа має бути розглянута в строк до 19.03.2021 включно.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі, зокрема, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Встановивши обставини справи, зміст спірних правовідносин, дослідивши та оцінивши подані докази, розглянувши подані документи, суд встановив:

03.01.2020 між Прилуцькою дослідною станцію інституту садівництва Національної Академії Аграрних Наук України (далі - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агронід Плюс" (далі - постачальник) було укладено договір №03/01-АС (далі - Договір).

Відповідно до пунктів 1.1,1.2 Договору постачальник зобов`язується поставити покупцю, а покупець прийняти - товар, в кількості та за цінами, які вказані в Технічній специфікації - Додаток №1 до Договору, який с невід`ємною частиною цього Договору.

Найменування товару - за кодом ДК 021-2015, код 24410000-1, Азотні добрива (Аміачна селітра).

Згідно з п. 4.1, 4.2 Договору ціна договору становить: 199001,00грн, в т.ч. ПДВ 33166,83грн. Ціна цього договору включає: ціну товару, всі податки, збори та інші обов`язкові платежі, витрати, пов`язані з передпродажною підготовкою та реалізацією товару покупцю, всі витрати постачальника.

Відповідно до п. 5.1.1, 5.1.2 Договору покупець здійснює оплату товару, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на підставі рахунку та видаткової накладної протягом 7 (семи) банківських днів від дати постачання товару.

Днем здійснення платежу вважається день, коли сума, яка підлягає оплаті, зарахована на розрахунковий рахунок постачальника.

Договір набирає сили з моменту підписання Сторонами і діє до 31 січня 2020 року, а в частині обов`язків, що виникли в період Договору і відповідальності за їх виконання, - до повного їх виконання, проведеного належним чином, і за вимогою кредитора відшкодування нанесених збитків і сплати штрафу, пені, неустойки (п.9.1 Договору).

У Технічній специфікації (Додаток №1 до Договору) сторони погодили назву товару: аміачна селітра, одиницю виміру: тона, кількість: 15,8, ціну за одиницю з ПДВ: 12595,00грн, вартість товару з ПДВ: 199001,00грн.

Позивачем на виконання умов Договору відповідно до видаткової накладної № 2 від 03.01.2020 відповідачеві був поставлений товар - аміачна селітра у кількості 15,8 тон на загальну суму 199001,00грн, у т.ч. ПДВ 33166,83грн. Вказана видаткова накладна підписана представниками постачальника і покупця і скріплена печатками підприємств.

Невиконання відповідачем зобов`язань за договором від 03.01.2020 №03/01-АС в частині розрахунків за поставлений товар стало підставою для звернення позивача з позовом до суду.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 16.06.2020 у справі №927/346/20 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Агронід Плюс" до Прилуцької дослідної станції інституту садівництва Національної Академії Аграрних Наук України про стягнення 199001,00грн заборгованості за поставлений товар задоволено повністю, стягнуто 199001,00грн заборгованості за поставлений товар та 2985,02грн витрат зі сплати судового збору.

Відповідно до платіжного доручення №326 від 19.08.2020 відповідач перерахував позивачу 199001,00грн заборгованості за рішенням суду.

Порушення відповідачем зобов`язань за Договором в частині своєчасної оплати за поставлений товар стало підставою для нарахування 79600,40грн штрафу, 18339,63грн пені за період з 16.01.2020 по 16.07.2020, 1980,95грн інфляційних втрат за період з лютого по серпень 2020 року та 3523,30грн 3 % річних за період з 16.01.2020 по 18.08.2020 та звернення з позовом до суду.

Відповідач визнає позов в частині стягнення 1980,95грн інфляційних втрат та 3523,30грн 3% річних і просить відмовити у задоволенні позову про стягнення штрафу у розмірі 79600,40грн та пені у розмірі 18339,63грн, зазначає про те, що Прилуцька дослідна станція заснована на державній власності і є залежною від фінансування бюджетними коштами; заборгованість виникла у зв`язку з тим, що на момент укладення договору з позивачем кошторис ще перебував на затвердженні Національної академії аграрних наук України, у підпорядкуванні якої перебуває відповідач; заявлені до стягнення суми санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних є неспівмірними із сумою заборгованості; одночасне стягнення штрафу та пені за одне і те саме порушення є безпідставним; розрахунок штрафу виконано невірно. У відзиві відповідач просив суд зменшити нараховані позивачем штрафні санкції, обмеживши стягненням інфляційних втрат та 3% річних, оскільки позивачем не вказано про завдання йому збитків у зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання. В свою чергу, відповідач вважає, що такі збитки покриваються нарахуванням інфляційних втрат та 3% річних.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що договір № 03/01-АС від 03.01.2020 та Додаток № 1 до нього підписні сторонами, скріплені їх печатками, що свідчить про набрання ними чинності.

Із змісту договору вбачається, що на його підставі між сторонами виникли правовідносини поставки.

Згідно з ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не по пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

Відповідно до ч.1 ст.662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ч. 1 ст.663 ЦК України).

Відповідно до ст.525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 16.06.2020 у справі № 927/346/20, що набрало законної сили 07.08.2020, встановлено, зокрема, такі обставини: що товар на суму 199001,00грн був поставлений відповідачу 03.01.2020, відповідач за поставлений товар не розрахувався, заборгованість відповідача з оплати товару становить 199001,00грн.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 16.06.2020 у справі № 927/346/20 стягнуто з Прилуцької дослідної станції інституту садівництва Національної Академії Аграрних Наук України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агронід Плюс" 199001,00грн заборгованості за поставлений товар та 2985,02грн витрат зі сплати судового збору.

Положеннями частини 5 статті 124 Конституції України передбачено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно зі статтею 326 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Рішення суду від 16.06.2020 у справі № 927/346/20 було виконано відповідачем 19.08.2020 у повному обсязі, про що свідчить платіжні доручення №326 та №327 від 19.08.2020.

За змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом. Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.

Враховуючи умови п. 5.1.1 Договору та те, що товар на суму 199001,00грн був поставлений відповідачу 03.01.2020, останнім днем виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати отриманого ним товару є 16.01.2020.

Відповідач оплатив товар 19.08.2020, тобто з порушенням встановленого договором строку.

Позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення з відповідача 1980,95грн інфляційних втрат за період з лютого по серпень 2020 року та 3523,30грн 3 % річних за період з 16.01.2020 по 18.08.2020.

Відповідач визнав позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою ст.625 ЦК України.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат та встановив, що позивачем невірно визначено період прострочення виконання зобов`язання по договору.

Так, оскільки останнім днем виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати отриманого товару є 16.01.2020, то прострочення виконання відповідачем зобов`язань з оплати товару почалось з 17.01.2020.

Тому вірний період нарахування 3% річних з 17.01.2020 по 18.08.2020, період нарахування інфляційних втрат визначено вірно - з лютого по серпень 2020 року.

За перерахунком суду 3% річних за період з 17.01.2020 по 18.08.2020 становить 3506,98грн, інфляційні втрати нараховано вірно - 1980,95грн.

Оскільки вимога позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат ґрунтується на законі, а відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов`язання, тому пред`явлення позовних вимог у цій частині є обґрунтованим, правомірним та підлягає задоволенню частково. В частині стягнення 3%річних у сумі 16,32грн слід відмовити.

Також позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення з відповідача 79600,40грн штрафу та 18339,63грн пені за період з 16.01.2020 по 16.07.2020,

Відповідач заперечує в частині стягнення штрафу та пені, просить суд відмовити у задоволенні позову в частині стягнення штрафу у розмірі 79600,40грн та пені у розмірі 18339,63грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присічним.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6.2 договору сторони передбачили, що за несвоєчасну оплату товару покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожний день прострочення.

Згідно з п. 6.3 договору покупець погоджується на те, що у разі несвоєчасної оплати за товар, він несе відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 40 (сорока) відсотків від ціни товару, зазначеної в цьому договорі та видаткових накладних.

Перевіривши розрахунок пені, суд встановив, що позивачем невірно визначено період прострочення виконання зобов`язання по договору. Як зазначено судом вище, прострочення виконання відповідачем зобов`язань з оплати товару почалось з 17.01.2020. Отже вірний період нарахування пені - з 17.01.2020 по 16.07.2020.

За перерахунком суду пеня за період з 17.01.2020 по 16.07.2020 становить 18192,82грн.

Штраф нараховано позивачем відповідно до умов договору і становить 79600,40грн.

Оскільки вимога позивача щодо стягнення з відповідача пені та штрафу ґрунтується на законі, а відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов`язання, тому пред`явлення позовних вимог у цій частині є обґрунтованим, правомірним та підлягає задоволенню частково. В частині стягнення пені у сумі 146,81грн слід відмовити.

Заперечення відповідача щодо стягнення штрафу та пені не приймаються судом до уваги, виходячи з наступного.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

При цьому чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачити в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Дані висновки спростовують заперечення відповідача щодо одночасного стягнення пені та штрафу.

Посилання відповідача на те, що підприємство є державною, бюджетною, неприбутковою організацією, науковою установою, залежною від фінансування бюджетними коштами, тому виконання грошового зобов`язання з оплати поставленого товару відбулось з порушенням умов договору, не приймаються судом до уваги, виходячи з наступного.

Приписи ч.2 ст. 617 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов`язання.

Згідно з приписами статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями і оскільки між сторонами виникли майнові відносини, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України), що регулюються актами цивільного законодавства України, то відсутність у відповідача необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань не звільняє його від обов`язку виконати зобов`язання за договором.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов`язання.

Таким чином, відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати вартості поставленого товару та не може бути підставою для звільнення від відповідальності за порушення такого зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03.04.2018 у справі № 924/29/17, від 12.04.2018 у справі №924/22/17, від 17.05.2018 у справі № 922/2107/17, від 07.11.2019 у справі № 916/1345/18, від 20.11.2019 у справі № 922/74/19, від 30.03.2020 у справі № 910/3011/19).

Щодо заперечень відповідача в частині неспівмірності заявлених до стягнення сум штрафних санкцій слід зазначити таке.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

Згідно з ч.2 ст. 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Відповідно до ч.1,2 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Вказана думка висловлена у постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Проте, судом встановлено, що відповідачем оплата за поставлений товар здійснена з порушенням обумовлених договором строків, позивач вимушений був звернутися за захистом своїх прав до суду, відповідач сплатив заборгованість через 278 днів після настання кінцевого терміну оплати і прийняття рішення судом; протягом 9 місяців відповідач не звертався до позивача з приводу часткового погашення заборгованості, розстрочення боргу, врегулювання мирним шляхом. Суми пені та штрафу нараховані позивачем відповідно до умов договору, фактичних обставин порушення відповідачем зобов`язання за цим договором і вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч. 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з ч. 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 2 статті 233 Господарського кодексу України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Таким чином, зі змісту наведених норм можна зробити висновок, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки (штрафу, пені), суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

Майновий стан сторін і соціальна значущість боржника має значення для вирішення питання про зменшення розміру штрафних санкцій.

При цьому, розмір, до якого штрафні санкції підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Наявність обставин для зменшення штрафних санкцій повинна бути доведена належними та допустимими доказами саме відповідачем.

Однак, всупереч наведеним нормам, відповідачем не доведено та не надано суду жодного доказу у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України наявності передумов для зменшення заявлених до стягнення сум пені та штрафу в порядку зазначених приписів законодавства, виняткової ситуації, що призвела до неналежного виконання зобов`язань за договором.

Посилання відповідача на неспівмірність санкцій є безпідставними, не підтвердженими належними доказами, а тому судом до уваги не приймаються.

Встановивши факт невиконання відповідачем свого зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати вартості поставленого товару за договором, суд не знаходить підстав для зменшення нарахованих сум пені та штрафу.

Крім того, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і застосовується виключно у виняткових випадках, наявність яких відповідач у даному випадку не довів.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Посилання відповідача на те, що позивачем помилково нараховано штраф від суми 199500,00грн, спростовується наступним.

Пунктом 6.3 договору передбачено, що штраф нараховується у відсотках від ціни товару, зазначеної в цьому договорі та видаткових накладних.

Відповідач зазначає, що відповідно до умов Договору ціна товару - 12595,00грн з ПДВ, а 199001,00грн - ціна договору і вартість товару з ПДВ.

Проте, ст. 549 ЦК України визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Як встановлено судом, сума неналежно виконаного зобов`язання по договору - 199001,00грн. Отже, позивачем правомірно нараховано штраф на суму 199001,00грн.

Інші заперечення відповідача були прийняті судом до уваги, але встановлені судом обставини справи не спростовують.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до положень ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч.1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У відповідності до ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач повинен подати докази разом з поданням відзиву на позов.

Всупереч наведеним нормам, відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів належного виконання ним грошових зобов`язань за договором, а також доказів, які підтверджують неможливість здійснення ним своєчасної оплати, а тому дії відповідача щодо несвоєчасної сплати коштів за отриманий товар є порушенням положень договору та норм чинного законодавства.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню в частині стягнення 3506,98грн трьох процентів річних, 1980,95грн інфляційних втрат, 18192,82грн пені та 79600,40грн штрафу. У задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення 16,32грн трьох процентів річних та 146,81грн пені слід відмовити.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки спір виник у зв`язку з неправомірними діями відповідача, то відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України та ст. 4 Закону України „Про судовий збір", пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у сумі 2266,42грн.

Керуючись ст. 129, 232-233, 236-238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Прилуцької дослідної станції інституту садівництва Національної Академії Аграрних Наук України (вул. Вавілова, 16, м. Прилуки, Чернігівська область, 17500, код 00495214) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агронід Плюс" (вул. Пушкіна, 67, кв. 91, м. Черкаси, 18000, адреса для листування: 18001, м. Черкаси, вул. Гоголя, 224, оф. 113, код 39481545) 3506,98грн трьох процентів річних, 1980,95грн інфляційних втрат, 18192,82грн пені, 79600,40грн штрафу та 2266,42грн судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Агронід Плюс" (вул. Пушкіна, 67, кв. 91, м. Черкаси, 18000, адреса для листування: 18001, м. Черкаси, вул. Гоголя, 224, оф. 113, код 39481545) в частині стягнення з Прилуцької дослідної станції інституту садівництва Національної Академії Аграрних Наук України (вул. Вавілова, 16, м. Прилуки, Чернігівська область, 17500, код 00495214) 16,32грн трьох процентів річних та 146,81грн пені відмовити.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п.п.17.5 п.17 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя В.В. Моцьор