ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2021 року Справа № 910/1492/20

Суддя господарського суду Полтавської області Білоусов С. М. при секретарі судового засідання Мацко О.В., розглянувши матеріали

за позовною заявою Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Укрспецтехніка", 01010, м. Київ, вул. Січневого повстання, 11-а; 03022, м. Київ, вул. Трутенка, 2,

до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційного підприємства "Автоєвроальянс", 39600, Полтавська область, м. Кременчук, вул. Молодогвардійців, 10,

про стягнення 2 125 085,20 грн. та розірвання договору

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Приватне акціонерне товариство "Холдингова компанія "Укрспецтехніка" звернувся до господарського суду м. Києва з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційного підприємства "Автоєвроальянс" про стягнення 2 125 085,20 грн. та розірвання договору № 40/3 від 11.07.2017 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.02.2020 року (суддя Пінчук В.І.) відкрито провадження у справі № 910/1492/20, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 19.03.2020 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.07.2020 року (суддя Пінчук В.І.) справу № 910/1492/20 за позовом Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Укрспецтехніка" до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційного підприємства "Автоєвроальянс" про стягнення 2 125 085,20 грн. та розірвання договору № 40/3 від 11.07.2017 року передано за територіальною підсудністю до господарського суду Полтавської області.

У зв`язку з надходженням матеріалів справи № 910/1492/20 до господарського суду Полтавської області відповідним структурним підрозділом суду було проведено автоматизований розподіл судових справ, за наслідками якого дану справу передано на розгляд судді Білоусову С.М.

За протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.09.2020 року даний позов був переданий на розгляд судді Білоусову С.М.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 15.09.2020 року прийнято справу № 910/1492/20 до свого провадження та призначено в підготовче засідання на 08.10.2020 року на 10:15.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 21.01.2021 року закрито підготовче провадження у справі № 910/1492/20 та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в обгрунтування позову зазначає, що відповідач умови договору № 40/3 від 11.07.2017 року не виконав, товар не поставив.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просить суд позов задовольнити частково, а саме в частині стягнення суми 1 055 341,93 грн., в іншій частині відмовити.

Позивач у відповіді на відзив зазначає, що має право на застосування штрафних санкцій до відповідача у зв`язку з порушенням строку виконання господарського зобов`язання.

У зв`язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи, достатньо, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Рішення приймається з врахуванням вимог ст. 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши всі наявні у справі докази, суд встановив наступне.

11 липня 2017 року між Приватним акціонерним товариством "Холдингова компанія "Укрспецтехніка" (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційним підприємством "Автоєвроальянс" (відповідач) було укладено договір № 40/3 (договір), у відповідності до якого п. 1.1. продавець зобов`язується продати, а покупець -сплатити й прийняти на умовах DDU, м. Київ (згідно "Инкотермс - 2010"), товар у номенклатурі, в загальній кількості та за ціною, що вказані у Додатку № 1 від 11 липня 2017 року до цього договору.

Додатком № 1 від 11.07.2017 року до договору № 40/3 від 11.07.2017 року визначено товар, який відповідач повинен поставити позивачу, а саме: автомобіль ALTV Pick-up Simple Cabine в кількості 1 шт. на суму 1 014 000,00 грн.

Пунктом 2.2. договору загальна сума договору складає 1 014 000,00 грн.

Згідно п. 3.2. договору покупець здійснює розрахунок за товар шляхом 100% попередньої сплати протягом 3-ти банківських днів від дати виставлення рахунку на оплату.

На виконання даного пункту договору відповідач виставив рахунок на оплату № 8 від 03.08.2017 року на суму 1 014 000,00 грн.

Як зазначає позивач, на виконання взятих на себе зобов`язань за договором, на поточний рахунок відповідача було перераховано грошові кошти в сумі - 1 014 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1622 від 03 серпня 2017 року та випискою із банку про операції за 03 серпня 2017 року.

Згідно п. 4.1. договору встановлено, що строк постачання Товару - впродовж 60 календарних днів від дати надходження платежу у розмірі 100% оплати на розрахунковий рахунок Продавця.

Як вбачається з наданих позивачем документів, поставка товару впродовж зазначеного строку відповідачем здійснена не була.

23.01.2018 року позивач листом № 28-У повідомив відповідача, що не має змоги отримати товар, оскільки він не пройшов всі митні процедури, а тому наполягає на поверненні суми попередньої оплати.

01.02.2018 року сторонами була підписана додаткова угода № 1 до договору, якою передбачено відповідальність за невиконання умов договору.

01.02.2018 року між сторонами було укладено додаток № 2 до договору № 40/3 від 11.07.2017 року, який передбачає, що продавець повертає покупцю кошти отримані в якості попередньої оплати за товар в сумі 1 014 000,00 грн. та сплачує покупцю штрафні санкції з урахуванням:

- встановленого індексу інфляції за весь час прострочення - 31 757,55 грн.

- 3% річних від простроченої суми - 9 584,38 грн.

Також п. 1.4. додатку № 2 від 01.02.2018 року до договору № 40/3 від 11.07.2017 року передбачено, що продавець повертає кошти в строк до 28.02.2018 року.

Однак, як вказує позивач у своїй позовній заяві, відповідний обов`язок відповідачем виконаний не був, кошти не повернув, товар не поставив.

Враховуючи вищевикладене, вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з вимогою про повернення 1 014 000,00 грн. передоплати, 859 872,00 грн. пені, 180 539,20 грн. інфляційних нарахувань та 70 674,00 грн. 3 % річних.

Вирішуючи спір суд виходив із наступного.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до п. 5 ст. 16 ЦК України одним із засобів захисту цивільних прав є примусове виконання обов`язку в натурі.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК) України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК, ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Стаття 627 ЦК України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту. вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписом ч. 1 ст. 628 ЦК У країни, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з вимогами ч. 2 вищевказаної статті, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач, на виконання умов договору провів оплату в сумі 1 014 000,00 грн., як доказ надав платіжні доручення (т. 1 а.с. 30).

Відповідач у встановлений договором строк товар позивачу не поставив.

Частиною 1 статті 615 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 612 Цивільного кодексу України якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Сторонами укладено додаток № 2 від 01.02.2018 року до договору, яким передбачено повернення попередньої оплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми.

За змістом частини 2 статті 11 та частини 2 статті 604 ЦК України вбачається, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини; сторони можуть в договірному порядку замінити первісне зобов`язання новим зобов`язанням, що за своєю суттю є новацією зобов`язань сторін первісного правочину, який припиняється з виникненням між сторонами нових зобов`язань на погоджених ними умовах.

Факт підписання сторонами спору додатку № 2 від 01.02.2018 року до договору засвідчив новацію зобов`язань між продавцем та покупцем, що мало наслідком припинення їх зобов`язань за договором № 40/3 від 11.07.2017 року та виникнення нового зобов`язання, що зумовлює обов`язок продавця повернути покупцю суму внесеної ним попередньої оплати за договором та кореспондуюче йому право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати у погоджений в п. 1.1 та 1.2. додатку № 2 від 01.02.2018 року до договору строк.

Отже, у зв`язку з укладенням між сторонами спору додатку № 2 від 01.02.2018 року до договору у відповідача, як продавця, що прострочив виконання своїх зобов`язань за договором та відмовився від його виконання, виникло грошове зобов`язання перед позивачем, як покупцем, щодо повернення суми попередньої оплати на вимогу позивача у встановлений в договірному порядку строк.

Правова позиція щодо новації зобов`язання шляхом укладення додаткової угоди про повернення суми попередньої оплати, у зв`язку з чим виникає грошове зобов`язання, викладена в постанові ВС від 20.11.2018 року по справі 904/312/18.

Доказів поставки товару позивачу на суму переплати у розмірі 1 014 000,00 грн. або ж повернення сплачених коштів матеріали справи не містять.

Крім того, відповідач у відзиві на позов та у своїй промові у судових дебатах зазначає, що сума попередньої оплати, яка підлягає поверненню становить 1 014 000,00 грн. Та штрафні санкції які передбачені додатком № 2 від 01.02.2018 року до договору.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача попередньої оплати у розмірі 1 014 000,00 грн. підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про розірвання договору № 40/3 від 11 липня 2017 року укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційне підприємство "Автоєвроальянс" та Приватним акціонерним товариством "Холдингова компанія "Укрспецтехніка" суд зазначає наступне.

Згідно п. 10.4. договору він набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2017 року, а в частині виконання своїх зобов`язань до їх повного виконання.

Отже, строк дії договору закінчився 31.12.2017 року.

Проте, з позовною заявою про розірвання договору позивач звернувся у 2020 році, тобто після закінчення строку дії цього договору.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Згідно зі ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

За змістом зазначених норм розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір.

Суд зазначає, що закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору, що прямо передбачено ч. 4 ст. 631 ЦК України. Проте поняття "строк дії договору" та "строк виконання зобов`язання" не є тотожними.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. ст. 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно зі ст. 599 ЦК України, ч. 1 ст. 202 ГК України такою умовою є виконання, проведене належним чином. При цьому слід розрізняти припинення безпосередньо дії договору та припинення зобов`язань, визначених ним.

Навіть після припинення дії договору, невиконані стороною зобов`язання за ним залишаються чинними для такої сторони-боржника, і вказана обставина не звільняє останнього від виконання обов`язку протягом того часу, коли існує відповідне зобов`язання.

Дана позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.11.2019 року по справі № 910/16750/18.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що розірвати можна лише договір, який діє (строк/термін дії якого не закінчився), у зв`язку з чим вимога позивача про розірвання договору № 40/3 від 11.07.2017 року є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача 180 539,20 грн. інфляційних нарахувань та 70 674,00 грн. 3 % річних.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вже зазначалося вище, п. 1.2 додатку № 2 від 01.02.2018 року до договору № 40/3 від 11.07.2017 року сторони погодили, що продавець сплачує покупцю штрафні санкції з урахуванням:

- встановленого індексу інфляції за весь час прострочення - 31 757,55 грн.

- 3% річних від простроченої суми - 9 584,38 грн.

Також п. 1.4. додатку № 2 від 01.02.2018 року до договору № 40/3 від 11.07.2017 року передбачено, що продавець повертає кошти в строк до 28.02.2018 року.

Враховуючи вказане, порушення строку виконання зобов`язання наступає з 01.03.2018 року.

А отже, період нарахування буде з 01.03.2018 року по 29.01.2020 року.

Судом за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій інформаційної системи "Ліга. Закон Еліт" здійснено перерахунок 3 % річних та інфляційних нарахувань з урахуванням п. 1.4. додатку № 2 від 01.02.2018 року до договору № 40/3 від 11.07.2017 року, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в розмірі 67 917,50 грн. та 150 987,04 грн. відповідно.

Позивачем в позовній заяві заявлено також 859 872,00 грн. пені у вигляді штрафу за період з 03.10.2017 року по 29.01.2020 року.

Згідно з частиною другою статті 217, частиною першою статті 230 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (стаття 547 Цивільного кодексу України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 6.3. додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2018 року до Договору, за порушення строків поставки Товару, Продавець сплачує договірну штрафну санкцію у вигляді пені у розміні 0,1% вартості непоставленого Товару за кожний день прострочення.

Граничний термін виконання зобов`язань відповідачем з поставки товару за договором 02.10.2017 року; прострочення виконання зобов`язання за договором настає 03.10.2017 року.

Пунктом 6.4. додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2018 року до Договору погоджено, що нарахування штрафних санкцій за порушення строків поставки триває до моменту поставки, або до моменту повного повернення передплачених коштів.

Відповідно до п. 6.7. додаткової угоди № 1 від 01 лютого 2018 року до Договору сторони домовились щодо визначення строків позовної давності: в частині грошових зобов`язань - до повного виконання (без обмеження у строках), або за домовленістю Сторін.

Строк поставки автомобіля настав 02.10.2017 року, а тому прострочення по розрахунку пені позивач починає з 03.10.2017 року.

Як вже було зазначено вище, додаток № 2 від 01.02.2018 року до договору є наслідком припинення зобов`язання за договором та додатковою угодою № 1 від 01.02.2018 року до договору, а тому нарахування пені судом перераховано за період з 03.10.2017 року по 31.01.2018 року.

Судом за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій інформаційної системи "Ліга. Закон Еліт" здійснено перерахунок пені, та встановлено, що до стягнення з відповідача підлягає 122 694,00 грн. пені.

Водночас, відповідач у поданому відзиві на позовну заяву та у промові зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності до вимоги про стягнення пені.

Щодо дотримання та застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вимогу статті 267 ЦК України відповідач заяву про застосування строку позовної давності до суду не надав, а тому підстав для її застосування у суду не має.

Крім того, відповідач просив суд, у разі задоволення вимоги позивача щодо пені, зменшити її розмір.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам (наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків), поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення.

Враховуючи вищевказане, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру пені.

Згідно із п. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив із наступного.

Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується статтею 129 ГПК України, та враховуючи висновки господарського суду про часткове задоволення позовних вимог, витрати зі сплати судового збору покладаються у даному разі пропорційно до задоволених вимог.

Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 212 508,00 грн.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що втрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат па професійну правничу допомогу з метою розподілу судових втрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу у сумі 212 508,00 грн. позивач надав господарському суду такі документи:

- договір про надання професійної правничої допомоги від 09.01.2020 року;

- ордер на надання правничої (правової) допомоги від 09.01.2020 року;

- додаткову угоду № 1 від 06.02.2020 року до договору від 09.01.2020 року про надання професійної правничої допомоги;

- рахунок № 1 від 20.02.2020 року на суму 212 508,00 грн.;

- платіжне доручення № 469 від 12.03.2020 року на суму 212 508,00 грн.

Виходячи із змісту статті 131-2 Конституції України, обов`язковою вимогою для здійснення представництва іншої особи у суді є те, що таке представництво може здійснювати виключно адвокат.

При цьому пунктом 11 частини 16-1 розділу ХV Перехідні положення Конституції України передбачено, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року.

Статтею 16 ГПК України передбачено право учасників справи користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 56 ГПК України встановлено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч.1 ст. 58 ГПК України).

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні регулюються Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Частиною 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" закріплено перелік документів, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги:

- договір про надання правової допомоги;

- довіреність;

- ордер;

- доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно зі ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. п. 1, 2, 4, 5, 6, 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 169 ГПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та 6 ст. 126 ГПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Клопотання про зменшення розміру судових витрат відповідач не надав.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19.

Частиною 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Тому, враховуючи все вище зазначене, судом з урахуванням вимог п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, до стягнення з відповідача підлягає 135 559,52 грн. витрат за надання професійної правничої допомоги.

Суд роз`яснює, що в разі добровільного виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження відповідач не позбавлений права звернутися до суду з заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. Сторони також мають право укласти мирову угоду у процесі виконання судового рішення.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційного підприємства "Автоєвроальянс" (39600, Полтавська область, м. Кременчук, вул. Молодогвардійців, 10, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Укрспецтехніка", 01010, м. Київ, вул. Січневого повстання, 11-а; 03022, м. Київ, вул. Трутенка, 2, ) - 1 014 000,00 грн. боргу, 122 694,00 грн. пені, 67 917,50 грн. 3% річних, 150 987,04 грн. інфляційних нарахувань, 20 333,98 грн. судового збору та 135 559,52 грн. витрат за надання професійної правничої допомоги.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову- відмовити.

4. Копію рішення направити сторонам по справі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст. 256 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено та підписано 05.03.2021 року.

Суддя Білоусов С.М.