ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2021 справа № 914/2258/20

Господарський суд Львівської області у складі судді Петрашка М.М., розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Державного підприємства Київський бронетанковий завод

до відповідача Державного підприємства Львівський бронетанковий завод

за участю у справі третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Дочірнього підприємства Державної компанії Укрспецекспорт Державного підприємства Укроборонсервіс

за участю у справі третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича компанія Техімпекс

про стягнення 1015687,20 грн.

за участю представників:

від позивача Баленко І.В.

від відповідача Вавринюк Ю.Р.

від трєтьої особи-1 не з`явився

від третьої особи-2 не з`явився

Суть спору: Позовні вимоги заявлено Державним підприємством Київський бронетанковий завод до відповідача Державного підприємства Львівський бронетанковий завод про стягнення 1015687,20 грн., з яких 849023,76 грн. витрати на задоволення рекламації (згідно із постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2020р. у справі №910/7375/19) та 166663,44 грн. сума штрафу за порушення умов договору поставки (123454,40 грн. штраф на підставі пункту 9.10. договору та 43209,04 грн. штраф на підставі пункту 9.13. договору).

Ухвалою суду від 24.11.2020р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Дочірнє підприємство Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державне підприємство «Укроборонсервіс» (02093, місто Київ, вулиця Россошанська, будинок 3А, ідентифікаційний код 21552117).

Вказаною ухвалою суду від 24.11.2020р. також залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича компанія «Техімпекс» (07400, Київська область, місто Бровари, бульвар Незалежності, будинок 14, ідентифікаційний код 32499006).

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду та відображено у протоколах судового засідання.

Представник позивача в судовому засіданні 04.03.2021р. позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити з підстав, що наведені у позовній заяві, відповіді на відзив (вх.№32212/20 від 13.11.2020р.) та запереченні (вх.№36052/20 від 18.12.2020р.) на доповнення до відзиву.

Представник відповідача в судовому засіданні 04.03.2021р. проти позову заперечив з підстав, що наведені у відзиві на позовну заяву (вх.№31603/20 від 03.11.2020р.), доповненні до відзиву (вх.№33697/20 від 24.11.2020р.), заяві (вх.№36222/20 від 21.12.2020р.) та додаткових поясненнях (вх№5277/21 від 04.03.2021р.).

Треті особи явку представників в судове засідання 04.03.2021р. не забезпечили.

Позиція третьої особи-1 щодо предмета спору викладена у поданих нею поясненнях (вх.№36352/20 від 22.12.2020р.).

Позиція третьої особи-2 щодо предмета спору викладена у поданих нею поясненнях (вх.№3730/21 від 17.02.2021р.).

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши доводи представника позивача та заперечення представника відповідача, суд встановив таке.

05.09.2016р. між Державним підприємством «Київський бронетанковий завод» (покупець) та Державним підприємством «Львівський бронетанковий завод» (постачальник) укладено договір поставки №057/316, відповідно до пункту 1.1. якого постачальник зобов?язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі передати у власність покупцю запасні частини, найменування, кількість та ціна яких визначена у додатку №1 та додатку №2 до цього договору (далі вироби), а покупець зобов?язується прийняти та оплати зазначені вироби на умовах даного договору.

Відповідно до пункту 1.2. договору, найменування, номенклатура, одиниці виміру та кількість виробів, що поставляються за цим договором, визначаються специфікацією виробів, що викладена у додатку №1 та додатку №2 до цього договору.

Згідно із пунктом 2.1. договору, вироби, що постачаються за цим договором, повинні бути новими та такими, що раніше не використовувалися, і складатися з матеріалів, що раніше не використовувалися.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що якість виробів, що передаються за цим договором, повинна відповідати стандартам, технічним умовам, іншій документації, яка діє в Україні та встановлює вимоги до якості виробів.

Відповідно до пункту 3.2. договору, ціна договору складає 25484444,50 грн., що еквівалентно 1023882,86 доларів США за розрахунковим курсом: 1 долар США = 24,89 грн.

Згідно із пунктами 4.3., 4.4. та 4.6. договору, постачальник організовує передачу виробів покупцю в місці поставки виробів з оформленням акту приймання-передачі виробів, що підписується обома сторонами в двох примірниках (зразок додаток №3 до договору). При здійсненні поставки виробів постачальник надає покупцю видаткову накладну на отримання виробів. Датою поставки виробів вважається дата підписання покупцем відповідного акту приймання-передачі виробів. Належним чином оформлений та підписаний обома сторонами акт приймання-передачі виробів є підтвердженням виконання постачальником зобов`язань за даним договором стосовно передачі виробів та підтверджує перехід права власності на вироби та ризиків випадкового знищення або пошкодження від постачальника до покупця.

Пунктом 6.1. договору передбачено, що перед поставкою виробів постачальник та покупець проводять попередню інспекцію/технічне приймання виробів (далі - «інспекція») на підприємстві постачальника. Постачальник зобов`язаний представити вироби покупцю для інспекції не пізніше ніж за 10 (десять) календарних днів до дати поставки виробів.

Згідно із пунктом 6.6. договору, у разі виникнення в ході інспекції спірних ситуацій щодо відповідності виробів умовам цього договору, постачальник залучає відповідних фахівців, документацію, матеріальну базу та посібники для роз`яснення суті питання. У випадку, якщо інспекція підтверджує, що вироби повністю або частково не відповідають вимогам договору, постачальник зобов`язується у найкоротший термін усунути невідповідність, в тому числі замінити будь-який невідповідний умовам договору виріб, і надати вироби для повторної інспекції.

Як вказано у пункту 6.7. договору, за результатами інспекції сторони складають відповідний акт технічного приймання виробів (зразок додаток №4 до цього договору), в якому вказуються вироби, готові до поставки. Акт технічного приймання виробів посвідчує попередню готовність виробів до поставки та не є доказом здійснення поставки виробів.

Пунктом 7.3. договору передбачено, що вироби вважаються такими, що передані постачальником та прийняті покупцем:

- по кількості відповідно до номенклатури та кількості, зазначених у відповідному додатку;

- по якості відповідно до вимог та параметрів, визначених цим договором.

Відповідно до пункту 7.4. договору, покупець має право вимагати заміни виробів неналежної якості і не відповідних параметрів або не прийняти вироби, якщо вони не відповідають специфікації виробів та умовам цього договору.

Згідно із пунктом 7.6. договору, за результатами приймання відповідної партії виробів за кількістю та якістю сторони складають акт приймання-передачі виробів.

У пункті 7.7. договору зазначено, що приймання покупцем виробів за кількістю та якістю не позбавляє покупця права у встановленому порядку пред`являти постачальнику рекламацію у зв`язку із недоліками поставлених виробів, які будуть виявлені пізніше.

Пунктом 8.3.2. договору передбачено, що покупець має право на отримання виробів в погоджені сторонами строки/терміни на умовах даного договору.

Відповідно до пункту 9.7. договору, у випадку не виконання сторонами своїх зобов`язань за договором чи відмови однієї зі сторін від виконання договору внаслідок невиконання протилежною стороною своїх зобов`язань, сторона, що не виконує умови договору, зобов`язана відшкодувати іншій стороні понесені прямі збитки. Сплата сторонами неустойки, а також відшкодування збитків не звільняє їх від виконання договору.

Згідно із пунктом 9.10. договору, у випадку якщо якість (комплектність) поставлених виробів не відповідає умовам даного договору, постачальник сплачує штраф у розмірі 20% ціни неякісних (некомплектних) виробів.

Як передбачено пунктом 10.2. договору, постачальник гарантує, що поставлені і прийняті за даним договором вироби є новими, такими, що не були у використанні та вільні від будь якого дефекту виробництва та/чи сировинних матеріалів, а також дефектів та/або ушкоджень виробів, що виникли через їх неналежне пакування. Постачальник несе відповідальність за цієї гарантією за виправлення, заміну чи усунення таких дефектів протягом усього гарантійного періоду.

Як зазначено у пункті 10.3. договору, гарантійний період складає 12 (дванадцять) місяців від дати приймання виробів в країні замовника та оформлення відповідних документів. Покупець повідомляє постачальника про приймання виробів замовником та початок гарантійного строку на вироби.

Відповідно до пункту 10.5. договору, при виявленні під час гарантійного строку дефектів виробів або невідповідності виробів вимогам цього договору, постачальник за власний рахунок усуває дефекти або здійснює заміну виробів, якщо не доведе, що дефекти виникли внаслідок порушення правил експлуатації виробів або їх зберігання. Гарантійний період для відремонтованого/заміненого виробу починається від дати одержання його після ремонту/заміни.

Як передбачено пунктом 10.6. договору, якщо виріб не відповідає вимогам договору, покупець оформлює рекламаційний акт, який повинен містити: номер договору, найменування, позначення та заводський номер виробу, сутність претензії, можливу причину дефекту, вимоги покупця.

Згідно із пунктами 10.9. та 10.10. договору, датою пред?явлення рекламації є дата її одержання постачальником. Постачальник протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту одержання претензії зобов`язаний розглянути її і повідомити покупцю одне з наступних рішень:

- про прийняття рекламації в повному обсязі та її задоволення;

- про відхилення рекламації, з наданням мотивованої відмови (цілком або частково) у її задоволенні.

Відповідно до пункту 10.11. договору, у випадку неодержання покупцем одного із зазначених рішень постачальника про результати розгляду рекламації у строк, визначений у пункті 10.10. цього договору, рекламація вважається прийнятою постачальником у повному обсязі і підлягає задоволенню.

Пунктом 10.12. договору передбачено, що постачальник зобов?язується за власний рахунок ліквідувати будь які несправності і замінити матеріали, що одержали ушкодження, прийшли в непридатність або не відповідають умовам договору (з вини постачальника) або повернути покупцю вартість даних виробів, відповідно до вимог покупця, протягом 15 (п?ятнадцяти) робочих днів з моменту, відповідно:

- одержання покупцем рішення постачальника про прийняття рекламації в повному обсязі, відповідно до пункту 10.10. даного розділу;

- закінчення встановленого договором строку для одержання рішення постачальника про результати розгляду рекламації покупця, відповідно до пункту 10.10. даного розділу.

Згідно із пунктом 10.13. договору, якщо постачальник не виконає зобов`язання передбачені пунктом 10.12. даного розділу у встановлений договором строк, постачальник виплачує покупцю штраф у розмірі 7% вартості зарекламованих виробів. При цьому постачальник не звільняється від виконання гарантійних зобов`язань.

Відповідно до підписаної сторонами специфікації №1, ціна виробів за цією специфікацією складає 12084730,25 грн. (в тому числі ПДВ 2014121,71 грн.).

Згідно із підписаною сторонами специфікацією №2, ціна виробів за цією специфікацією складає 13399714,25 грн. (в тому числі ПДВ 2233285,71 грн.).

Відповідно до пункту 153 специфікації №1, постачальник зобов`язався поставити покупцю фільтри масляні у зборі МВТ2000 у кількості 8 (вісім) штук (позначення: 459М.46СБ-1). Ціна за 1 штуку, без ПДВ, становить 74844,23 грн. Ціна за 8 (вісім) виробів без ПДВ, вказаних у пункті 153 специфікації №1 становить 598753,84 грн.

24.01.2017р. покупцем надіслано постачальнику супровідний лист №019/242 із долученим до нього рекламаційним актом №13/17 на фільтр масляний у зборі МВТ2000 у кількості 8 (вісім) штук.

Як зазначено у цьому листі, Державне підприємство «Київський бронетанковий завод» просить Державне підприємство «Львівський бронетанковий завод» терміново вжити заходів щодо відновлення даних виробів.

У надісланому відповідачу рекламаційному акті від 24.01.2017р. №13/17, в ході встановлення 8 (восьми) виробів на двигун (дата виявлення дефекту: 09.12.2016р.) було виявлено конструктивно-виробничий недолік на корпусі фільтру, який унеможливлює їх подальше використання (найменування виробу: фільтр масляний у зборі МВТ2000 459М.46СБ-1).

В пунктах 7 та 13 рекламаційного акту зазначено, що причиною виникнення дефекту є виробничий дефект. Комісія вважає, що необхідно здійснити відновлення виробів за рахунок постачальника.

Причина складання рекламаційного акта в одноосібному порядку (пункт 11 рекламаційного акту від 24.01.2017р. №13/17): відсутність представника виробника.

У відповідь на отриману рекламацію Державне підприємство «Львівський бронетанковий завод» надіслало на адресу Державного підприємства «Київський бронетанковий завод» лист №144 від 27.01.2017р., в якому відповідач зазначив, що з метою усунення рекламації за поставленою, в рамках виконання договору №057/316 від 05.09.2016р. продукцією, а саме 8 одиниць фільтрів масляних 459М.46СБ-1, ним отримано комерційну пропозицію заводу-виробника на їх виготовлення.

При цьому у листі від 27.01.2016р. №144 вказано, що поставка зазначеного майна передбачає проведення авансування виконання робіт, однак у зв`язку з відсутністю на рахунках Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» обігових коштів, у підприємства відсутня можливість закупити зазначені фільтри у визначені терміни.

Враховуючи наведене, Державне підприємство «Львівський бронетанковий завод» у листі від 27.01.2016р. №144 просить Державне підприємство «Київський бронетанковий завод», за можливості, здійснити закупівлю та заміну кінцевому споживачу фільтрів масляних 459М.46СБ-1 за власні обігові кошти, і при цьому Державне підприємство «Львівський бронетанковий завод» гарантувало повернення у повному обсязі коштів, що будуть затрачені на заходи із задоволення рекламації.

15.03.2018р. Державне підприємство «Київський бронетанковий завод» надіслало Державному підприємству «Львівський бронетанковий завод» лист №665/81, в якому зазначено, що закуплені позивачем по договору поставки №057/316 від 05.09.2016р. запасні частини в подальшому були поставлені ним Дочірньому підприємству Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державному підприємству «Укроборонсервіс» відповідно до договору поставки №Д29-4.2.1/370 від 06.07.2016р., які пізніше Дочірнім підприємством Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державним підприємством «Укроборонсервіс» були відвантажені кінцевому замовнику.

Як зазначає позивач у вказаному листі, у зв`язку з тим, що Державне підприємство «Львівський бронетанковий завод» здійснило постачання запасних частин по договору поставки №057/316 від 05.09.2016р. неналежної якості, Дочірнє підприємство Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державне підприємство «Укроборонсервіс» направило на адресу Державного підприємства «Київський бронетанковий завод» акт на компенсацію витрат, понесених на усунення рекламації по договору №Д29-4.2.1/370 від 06.07.2016р.

При цьому у листі №665/81 від 15.03.2018р. зазначено, що загальна сума витрат, яка підлягає компенсації становить 1008102,01 грн. (у тому числі ПДВ 311510,65 грн.), у зв`язку з чим Державне підприємство «Київський бронетанковий завод» просить відповідача відшкодувати вказані витрати на усунення рекламації та підписати акт щодо таких витрат, який було долучено до цього листа.

22.03.2018р. Державне підприємство «Київський бронетанковий завод» надіслало Державному підприємству «Львівський бронетанковий завод» супровідний лист №731/81 із долученою до нього додатковою угодою №1 до договору поставки №057/316 від 05.09.2016р. для її підписання та повернення на адресу Державного підприємства «Київський бронетанковий завод».

04.05.2018р. Державне підприємство «Київський бронетанковий завод» надіслало Державному підприємству «Львівський бронетанковий завод» супровідний лист №1121/81, в якому позивач повідомляє відповідача про направлення на його адресу листа №665/81 від 15.03.2018р. щодо відшкодування витрат, які були понесені на усунення рекламації по договору поставки №057/316 від 05.09.2016р. на загальну суму 1008102,01 грн., а також про направлення йому для підписання у зв?язку акту щодо таких витрат.

У листі від 04.05.2018р. №1121/81 позивач також повідомляє відповідача про направлення на його адресу листа №731/81 від 22.03.2018р. щодо підписання додаткової угоди №1 до договору №057/316 від 05.09.2016р.

У зв`язку з наведеним, позивач у листі від 04.05.2018р. №1121/81 просить надати відповідь на вказані листи у найкоротші терміни.

24.05.2018р. Державне підприємство «Київський бронетанковий завод» надіслало Державному підприємству «Львівський бронетанковий завод» лист №1294/014, в якому позивач зазначає, що у зв`язку з тим, що Державне підприємство «Львівський бронетанковий завод» здійснило постачання запасних частин по договору поставки №057/316 від 05.09.2016р. неналежної якості, Дочірнє підприємство Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державне підприємство «Укроборонсервіс» направило на адресу Державного підприємства «Київський бронетанковий завод» акт на компенсацію витрат, понесених на усунення рекламації по договору №Д29-4.2.1/370 від 06.07.2016р.

При цьому у листі №1294/014 від 24.05.2018р. зазначено, що загальна сума витрат, яка підлягає компенсації становить 1067477,87 грн. (у тому числі ПДВ 370885,61 грн.), у зв`язку з чим Державне підприємство «Київський бронетанковий завод» у вказаному листі просить відповідача відшкодувати вказані витрати на усунення рекламації та просить підписати акт щодо таких витрат, який було долучено до цього листа.

04.05.2018р. Державне підприємство «Львівський бронетанковий завод» надіслало Державному підприємству «Київський бронетанковий завод» лист №1340, в якому зазначено, що відповідач отримав листи №1121/81 від 04.05.2018р. та №665/81 від 15.03.2018р. щодо відшкодування витрат, які були понесені на усунення рекламації по договору поставки на загальну суму 1008102,01 грн.

Як вказано у листі №1340 від 04.05.2018р., з метою підтвердження фактів, викладених у наведених зверненнях, Державне підприємство «Львівський бронетанковий завод» проведе відповідне розслідування з метою встановлення вини посадових осіб при виконанні зазначеного договору поставки, про що Державне підприємство «Київський бронетанковий завод» буде додатково повідомлене із зазначенням результатів розслідування.

28.12.2018р. Державне підприємство «Київський бронетанковий завод» надіслало Державному підприємству «Львівський бронетанковий завод» супровідний лист 3101/81, в якому позивач просить в досудовому порядку відшкодувати витрати, які були понесені на усунення рекламації на загальну суму 1067477,87 грн., та просить підписати акт щодо даних витрат, який було відправлено листом №1294/014 від 24.05.2018р. та додаткову угоду №1 до договору поставки №057/316 від 05.09.2018р., яку було направлено листом №731/81 від 22.03.2018р.

23.01.2019р. Державне підприємство «Львівський бронетанковий завод» надіслало Державному підприємству «Київський бронетанковий завод» лист №181, в якому зазначено, що в ході повторного розгляду рекламаційного акту №13/17 від 24.12.2017р. на фільтри масляні в зборі МВТ2000 459.46.СБ-1 в кількості 8 штук, було виявлено невідповідність в оформленні даного рекламаційного акту, а саме зазначено, що в пункті 11 «Причини складання рекламаційного акту в односторонньому порядку» зазначено про відсутність представника виробника.

При цьому у вказаному листі №181 від 23.01.2019р. відповідач зазначив, що на його адресу жодних листів (повідомлень) про залучення його представників для складання рекламаційного акту, як цього вимагає ГОСТ В 15.703-78, від Державного підприємства «Київський бронетанковий завод» не надходило.

Крім того, як вказано у листі №181 від 23.01.2019р., представники позивача проводили технічне приймання зазначених виробів на території Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» і за результатами його проведення зауважень ними не було виявлено, про що свідчать підписані представниками позивача відповідні акти про технічне приймання.

Посилаючись на вищезазначені обставини, позивач при цьому обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 06.07.2016р. між Дочірнім підприємством Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державним підприємством «Укроборонсервіс» (покупець, третя особа-1 у даній справі) та Державним підприємством «Київський бронетанковий завод» (постачальник, позивач у даній справі) було укладено договір №Д29-4.2.1/370, відповідно до пункту 1.1. якого постачальник зобов`язався в порядку та на умовах визначених у цьому договорі передати третій особі-1 запасні частини, найменування, кількість та ціна яких визначена у додатку №1 та додатку №2 до цього договору, а покупець зобов?язався прийняти та оплати зазначені вироби на умовах даного договору.

Як зазначає позивач, на виконання умов договору №Д29-4.2.1/370 від 06.07.2016р., він поставив третій особі-1 8 (вісім) фільтрів масляних у зборі МВТ2000 (459М.46СБ-1), проте в ході встановлення виробів на двигун в країні замовника, було виявлено невідповідність по якості 8 (восьми) масляних фільтрів у зборі МВТ2000 (459М-46СБ-1). Зокрема як вказано у позовній заяві, ці фільтри мали конструкційно-виробничий недолік корпусу, який унеможливив подальше їх використання, про що був складений рекламаційний акт між позивачем та третьою особою-1.

Як зазначено у позовній заяві, у зв`язку з тим, що у позивача не було фінансової можливості для задоволення рекламації за рекламаційним актом, між ним та третьою особою-1 було укладено додаткову угоду №Д/У29-4.2.1/66 від 17.02.2017р., якою передбачено, що Державне підприємство «Укроборонсервіс» проведе заміну зазначених виробів самостійно, а Державне підприємство «Київський бронетанковий завод» зобов?язується відшкодувати Державному підприємству «Укроборонсервіс» всі витрати, які пов?язані із задоволенням рекламації за рекламаційним актом, а саме витрати на: закупівлю виробів; митне оформлення експорту виробів; перевезення виробів кінцевому споживачу; перевезення забракованих виробів в Україну; митне оформлення імпорту забракованих виробів; ПДВ (20%) та мито на ввезені вироби і витрати, які пов`язані з процедурою митного оформлення; витрати, які пов?язані з дозвільними документами на виконання гарантійних зобов`язань.

Як зазначив позивач, через те, що між ним та третьою особою-1 не було досягнуто згоди щодо розміру вказаних витрат, Дочірнє підприємство Державної компанії «Укрспепекспорт» - Державне підприємство «Укроборонсервіс» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Київський бронетанковий завод» про стягнення 1142737,26 грн., з яких 1067477,87 грн. витрати понесені на задоволення рекламації, 58852,40 грн. інфляційні втрати та 16406,99 грн. 3% річних.

Як вказано у позовній заяві, в обґрунтування позовних вимог Дочірнє підприємство Державної компанії «Укрспепекспорт» - Державне підприємство «Укроборонсервіс» посилалося на неналежне виконання Державним підприємством «Київський бронетанковий завод» взятих на себе зобов`язань згідно із договором поставки №Д29-4.2.1/370 від 06.07.2016р., з огляду на що в результаті задоволення позову, Державне підприємство «Київський бронетанковий завод» понесло витрати.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 03.10.2019р. у справі №910/7375/19 за позовом Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» Державне підприємствл «Укроборонсервіс» до відповідача Державного підприємства «Київський бронетанковий завод» про стягнення 1142737,26 грн., позов задоволено частково, вирішено стягнути з Державного підприємства «Київський бронетанковий завод» на користь Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» Державного підприємства «Укроборонсервіс» 1007853,87 грн. витрат, понесених на задоволення рекламації, 55565,20 грн. інфляційних втрат, 15490,58 грн. процентів річних та 16183,64 грн. судового збору.

В частині стягнення 59624,00 грн. витрат, понесених на задоволення рекламації, 3287,20 грн. інфляційних втрат та 916,41 грн. процентів річних вказаним рішенням Господарського суду міста Києва від 03.10.2019р. у справі №910/7375/19 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2020р. у справі №910/7375/19 апеляційну скаргу Державного підприємства «Київський бронетанковий завод» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2019р. у справі №910/7375/19 задоволено частково, рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2019р. у справі №910/7375/19 скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково, вирішено стягнути з Державного підприємства «Київський бронетанковий завод» на користь Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» Державного підприємства «Укроборонсервіс» 710652,83 грн. витрат, понесених на задоволення рекламації, 45928,35 грн. інфляційних втрат, 10922,64 грн. процентів річних та 11512,56 грн. судового збору за подання позовної заяви. В іншій частині позовних вимог було відмовлено.

Відповідно до постанови Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2020р. у справі №910/7375/19 також було вирішено стягнути з Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» Державного підприємства «Укроборонсервіс» на користь Державного підприємства «Київський бронетанковий завод» судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 7421,17 грн.

28.01.2020р. Господарським судом міста Києва видано наказ №910/7375/19 про стягнення з Державного підприємства «Київський бронетанковий завод» на користь Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекепорт» - Державного підприємства «Укроборонсервіс» 710652,83 грн. витрат понесених на задоволення рекламації, 45928,35 грн. інфляційних витрат, 10922,64 грн. процентів річних та 11512,56 грн. судового збору.

24.03.2020р. головним державним виконавцем Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №61625464 про стягнення з Державного підприємства «Київський бронетанковий завод» зазначених вище коштів, а також про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 77159,52 грн.

Відповідно до платіжної вимоги №61625464/23 від 16.04.2020р. Дарницьким РВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ з рахунку Державного підприємства «Київський бронетанковий завод» було стягнуто грошові кошти в розмірі 849023,76 грн.

Як зазначає позивач у позовній заяві, вказані у постанові Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2020р. у справі №910/7375/19 витрати виникли не з його вини, оскільки фільтри масляні у зборі МВТ2000 (459М.46СБ-1) у кількості 8 одиниць були замовлені ним у Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» на підставі договору поставки №057/316 від 05.09.2016р.

Обгрунтовуючи позовні вимоги про стягнення витрат понесених на задоволення рекламації, позивач у позовній заяві посилається, зокрема, на статтю 629 Цивільного кодексу України, зазначаючи, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а також на статтю 228 Господарського кодексу України, якою передбачено, що учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу. Державні (комунальні) підприємства за наявності підстав зобов`язані вжити заходів щодо стягнення в порядку регресу збитків з інших суб`єктів господарювання або стягнути збитки з винних працівників підприємства відповідно до вимог законодавства про працю.

У позовній заяві позивач також посилається на частину 2 статті 224 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Посилаючись на пункти 9.10. та 10.13. договору позивач нарахував відповідачу штраф в загальному розмірі 166663,44 грн. Зокрема, на підставі пункту 9.10. договору позивач нарахував відповідачу 123454,40 грн. штрафу (77159,00 грн. х 8 шт. х 20%), а на підставі пункту 9.13. договору позивач нарахував відповідачу 43209,04 грн. штрафу (77159,00 грн. х 8 шт. х 7%).

Враховуючи наведене, позивач звернувся до Господарського суду Львівської області та просить стягнути з відповідача 1015687,20 грн., з яких 849023,76 грн. витрати позивача на задоволення рекламації (згідно із постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2020р. у справі №910/7375/19) та 166663,44 грн. сума штрафу за порушення умов договору поставки.

Відповідач проти позову заперечив, подавши відзив на позовну заяву (вх.№31603/20 від 03.11.2020р.), доповнення до відзиву (вх.№33697/20 від 24.11.2020р.), заяву (вх.№36222/20 від 21.12.2020р.) та додаткові пояснення (вх№5277/21 від 04.03.2021р.).

Зокрема, як зазначає відповідач, рекламаційний акт, що підписаний Державним підприємством «Укроборонсервіс» та Державним підприємством «Київський бронетанковий завод» не містить номера та дати складення, що не відповідає вимогам ГОСТ В15.703-78 «Порядок предьявления и удовлетворения рекламаций», (постанова Верховної Ради України №1545-ХІІ від 12.09.1991р.).

Також відповідач посилається на те, що позивачем були підписані акти приймання-передачі виробів та акти технічного приймання виробів, які свідчать про те, що приймання виробів за кількістю та якістю позивачем відбулося без ніяких застережень.

Крім того, як зазначив відповідач, складення 27.01.2017р. рекламаційного акту свідчить про те, що позивач дізнався про порушення умов договору поставки відповідачем, а саме про поставку відповідачем неякісних виробів, у зв?язку з чим перебіг позовної давності в частині стягнення штрафу в даному господарському спорі розпочався 28.01.2017р. та закінчився 28.01.2018р.

Враховуючи наведене, у зв?язку із спливом однорічного строку позовної давності, відповідач у відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафних санкцій в розмірі 166663,44 грн.

Відповідач, доповнюючи відзив на позовну заяву, зазначив про те, що позивач подавши позовну заяву до Господарського суду Львівської області, має на меті стягнути з нього в порядку регресу відповідну суму збитків, які понесені позивачем відповідно до постанови Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2020 у справі №910/7375/19. Тобто, за твердженням відповідача, позовні вимоги позивача ґрунтуються на судовому рішенні у справі №910/7375/19, оскільки позивач вважає, що у зв?язку із задоволенням позову у справі №910/7375/19, він набув право вимоги до Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод».

З цього приводу відповідач зазначив, що він не брав участь у розгляді справи №910/7375/19, а тому звертаючись з позовною заявою до Господарського суду Львівської області з вищенаведених підстав, на думку відповідача, позивач діяв всупереч вимогам частини 1 статті 51 Господарського процесуального кодексу України, в якій зазначено, якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. У разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи, обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони.

Враховуючи наведене, відповідач вважає, що обставини справи №910/7375/19, встановлені у постанові Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2020р., не мають юридичних наслідків при розгляді позову у даній справі.

При цьому відповідач зазначає про те, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не з моменту, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.

Зважаючи на викладене, беручи до уваги, що відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України наслідком спливу позовної давності є відмова у позові, Державне підприємство «Львівський бронетанковий завод» просить у задоволенні позову про стягнення 849023,76 грн. витрат на задоволення рекламації (згідно із постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2020р. у справі №910/7375/19) та про стягнення 166663,44 грн. штрафу за порушення умов договору поставки відмовити повністю.

Позивач, не погоджуючись з позицією відповідача, зазначив, що застосування у даному випадку статті 51 Господарського процесуального кодексу України, не є доречним оскільки в даному випадку, за твердженням позивача, Державне підприємство «Київський бронетанковий завод» набуло право вимоги до Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» не у зв`язку із винесенням постанови Північним апеляційним господарським судом у справі №910/7375/19, а у зв`язку з тим, що відповідач своїм листом №144 від 27.01.2017р. повідомив про прийняття рекламації та гарантував повернення коштів затрачених на задоволення рекламації у повному обсязі.

Крім того, як зазначив позивач, до моменту ухвалення рішення Північним апеляційним господарським судом у справі №910/7375/19, позивач не міг знати остаточну суму коштів, яку необхідно буде сплатити Державному підприємству «Укроборонсервіс», а отже й не міг звернутися з позовом до Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод».

При цьому позивач посилається на частину 6 статті 261 Цивільного кодексу України, в якій зазначено, що за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання.

Також позивач зазначає, що оскільки листом від 27.01.2017р. відповідач прийняв рекламацію у повному обсязі та гарантував повернення затрачених на задоволення рекламації коштів у повному обсязі, тому в такому випадку строк виконання зобов`язання не встановлений і позивач має право вимагати його виконання у будь який час, відповідно до положень частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України.

Крім того, як вказав позивач, оскільки відповідач 23.01.2019р. відмовився від підписання рекламаційного акту (тобто через 10 місяців з моменту одержання першого листа з проханням відшкодувати кошти на задоволення рекламаційних витрат), тому в даному випадку має місце недобросовісне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, як щодо якості продукції, що постачалась, так і щодо гарантування відшкодування витрат понесених на задоволення рекламації, що в свою чергу призвело до негативних наслідків для позивача, а саме накладення арешту на рахунки, що в свою чергу мало негативні наслідки для проведення господарської діяльності підприємства та виконання ним своїх зобов`язань перед контрагентами.

Тобто за твердженням позивача, із дій відповідача вбачається умисне затягування строків підписання та прийняття рекламаційних актів, які неодноразово направлялися на його адресу, що в свою чергу значно впливало на можливість позивача вчасно (у строк позовної давності) звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Дочірнім підприємством Державної компанії Укрспецекспорт Державним підприємством Укроборонсервіс, що є третьою особою-1 у даній справі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, подано пояснення (вх.№36352/20 від 22.12.2020р.) щодо предмета спору у даній справі.

Як зазначає третя особа-1, договір №Д29-4.2.1/370 від 06.07.2016р. на поставку запасних чистин між Державним підприємством «Укроборонсервіс» та Державним підприємством «Київський бронетанковий завод» був укладений з метою подальшого продажу запасних частин кінцевому користувачу та експорту до країни замовника. Як вказує третя особа-1, замовником даних виробів був Генеральний штаб королівських збройних сил Королівства Марокко.

Як вказано у поясненнях третьої особи-1, в ході встановлення виробів на двигун в країні замовника, було виявлено невідповідність 8 (восьми) масляних фільтрів у зборі МВТ2000 (459М.46СБ-1), а саме конструктивно-виробничий недолік корпусу фільтрів, який унеможливив подальше їх використання.

У зв?язку з наведеними обставинами, 27.01.2017р. між позивачем та третьою особою-1 було підписано рекламаційний акт №1, а 17.02.2017р. між позивачем та третьою особою-1 було підписано додаткову угоду №29-4.2.1/66, яка за своїм змістом передбачає таке:

- рекламація від 27.01.2017р. прийнята позивачем. Вироби, які зазначені в рекламації визнаються дефектними та такими, що не відповідають умовам договору;

- враховуючи поточну фінансову неможливість позивача задовольнити рекламацію, а саме проведення заміни фільтрів масляних у зборі МВТ2000 (459М.46СБ-1) у кількості 8 одиниць, третя особа-1 проведе заміну виробів самостійно;

- позивач зобов`язується відшкодувати третій особі-1 всі витрати, які пов`язані із задоволенням рекламації.

Як стверджує третя особа-1, на виконання умов зазначеної додаткової угоди, нею було здійснено заміну виробів самостійно, однак позивач не виконав свої договірні зобов`язання та не перерахував третій особі-1 грошові кошти, у зв?язку з чим третя особа-1 була вимушена звернутись до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення грошових коштів у сумі 1142737,26 грн., в результаті чого постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2020р. у справі №910/7375/19 у справі №910/7375/19 позовні вимоги задоволено частково та вирішено стягнути з позивача на користь третьої особи-1 710652,83 грн. витрат, понесених на задоволення рекламації, 45928,35 грн. інфляційних втрат, 10922,64 грн. процентів річних та 11512,56 грн. судового збору за подання позовної заяви.

Як стверджує третя особа-1 у поданих нею поясненнях, висновки відповідача є необгрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, адже, на думку третьої особи-1, право вимоги у позивача виникло не на підставі винесеного рішення у справі №910/7375/19, а виникло з моменту виявлення дефекту продукції, яка була передана йому відповідачем.

При цьому, як зазначено третьою особою-1, відповідач прийняв рекламацію в повному обсязі, про що повідомив позивача листом від 27.01.2017р., а тому право вимоги у позивача виникло у зв`язку з тим, що відповідач не виконав свої договірні зобов`язання, поставивши неякісну продукцію по договору №057/316 від 05.09.2016р.

В поданих третьою особою-1 поясненнях зазначено, що рішенням суду у справі №910/7375/19 встановлено лише суму понесених позивачем збитків в результаті порушення договірних зобов`язань відповідачем, а саме право позивача на звернення до відповідача з позовом щодо відшкодування збитків, завданих поставкою неякісної продукції встановлено нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та положеннями договору №057/316 від 05.09.2016р.

При цьому третя особа-1 наголошує на тому, що в тексті рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/7375/19 не встановлено права та обов`язки щодо Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод», з огляду на що стаття 51 Господарського процесуального кодексу України в даному випадку не підлягає застосуванню під час розгляду даної справи.

Також третя особа-1 вважає, що твердження відповідача щодо спливу строку позовної давності, у зв?язку із підписанням позивачем 27.01.2017р. рекламаційного акту №1, не відповідає дійсності та не свідчить про те, що позивач був обізнаний про порушення його прав.

Зокрема третя особа-1 посилається на те, що відповідач гарантував повернення позивачу коштів, затрачених на задоволення рекламації, а позивач дізнався про обсяг порушення своїх прав лише в момент відшкодування витрат третій особі-1 на підставі постанови Північного апеляційного господарського суду по справі №910/7375/19 від 16.01.2020р. Вказане відшкодування позивач здійснив на користь третьої особи-1 16.04.2020р.

Таким чином, оскільки позивач виконав обов`язок перед третьою особою-1 щодо відшкодування шкоди 16.04.2020р., тому перебіг позовної давності, на думку третьої особи-1, розпочався саме 17.04.2020р., а звернення позивача із регресним позовом до відповідача відбулося в межах строку позовної давності.

Враховуючи наведене, третя особа-1 вважає, що позов у даній справі слід задовольнити повністю.

Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича компанія Техімпекс, що є третьою особою-2 у даній справі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, подано пояснення (вх.№3730/21 від 17.02.2021р.) щодо предмета спору у даній справі.

Зокрема третя особа-2 зазначає про те, що обставини щодо припущень про неналежну якість фільтрів масляних МВТ2000 (459М.46сб-1) у кількості 8 одиниць жодним чином не доведено.

Тобто, за твердженням Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича компанія «Техімпекс», вироби повністю відповідали умовам договору та були передані відповідачу у належній кількості та належної якості, у відповідності до умов договору купівлі-продажу №84/2016 від 09.09.2016р.

При цьому, як зазначає третя особа-2, на виконання умов пункту 5.2. договору, представниками Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» було здійснено перевірку товару щодо його якості, відсутності браку/дефектів та щодо відповідності встановленим стандартам, внаслідок чого сторонами було складено та підписано акт приймання-передачі товару від 20.09.2016р., що є додатком до договору №84/2016 від 09.09.2016р.

Крім того, третя особа-2 зазначає про те, що Державне підприємство «Львівський бронетанковий завод» жодного разу не повідомляло Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича компанія «Техімпекс» про вихід з ладу товару та не зверталося з вимогою щодо усунення недоліків товару або з вимогою щодо його ремонту.

Враховуючи наведене, третя особа-2 зазначає, що не може відповідати за невідповідність/дефекти у виробах, які виникли в подальшому, у зв?язку з чим вважає, що у задоволенні позову Державного підприємства «Київський бронетанковий завод» до Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» у даній справі слід відмовити повністю.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши доводи представника позивача та заперечення представника відповідача, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке.

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Згідно з статтею 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (стаття 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом, 05.09.2016р. між Державним підприємством «Київський бронетанковий завод» (покупець) та Державним підприємством «Львівський бронетанковий завод» (постачальник) укладено договір поставки №057/316, відповідно до пункту 1.1. якого постачальник зобов??язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі передати у власність покупцю запасні частини, найменування, кількість та ціна яких визначена у додатку №1 та додатку №2 до цього договору (далі вироби), а покупець зобов?язується прийняти та оплати зазначені вироби на умовах даного договору.

Як також встановлено судом, 27.01.2017р. відповідач листом №144 у відповідь на рекламаційний акт позивача №13/17, складений на підставі вищезазначеного договору, зазначив про відсутність обігових коштів, у зв?язку з чим просив позивача здійснити закупівлю та заміну кінцевому споживачу фільтрів масляних 459М.46СБ-1 за власні кошти.

Слід зазначити, що заявляючи позовну вимогу про стягнення з відповідача 849023,76 грн. витрат на задоволення рекламації згідно із постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2020р. у справі №910/7375/19, позивач вказує на те, що підставою позову у даній справі №914/2258/20 є невиконання (неналежне виконання) умов договору №057/316 від 05.09.2016р., однак разом з тим, обґрунтовуючи сам розмір цієї вимоги позивач також посилається на вказане судове рішення у справі №910/7375/19.

Як передбачено пунктом 10.6. договору, якщо виріб не відповідає вимогам договору, покупець оформлює рекламаційний акт, який повинен містити: номер договору, найменування, позначення та заводський номер виробу, сутність претензії, можливу причину дефекту, вимоги покупця.

Згідно із пунктами, 10.9., 10.10. та 10.11. договору, датою пред?явлення рекламації є дата її одержання постачальником. Постачальник протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту одержання претензії зобов`язаний розглянути її і повідомити покупцю одне з наступних рішень:

- про прийняття рекламації в повному обсязі та її задоволення;

- про відхилення рекламації, з наданням мотивованої відмови (цілком або частково) у її задоволенні.

У випадку неодержання покупцем одного із зазначених рішень постачальника про результати розгляду рекламації у строк, визначений у пункті 10.10. цього договору, рекламація вважається прийнятою постачальником у повному обсязі і підлягає задоволенню.

Пунктом 10.12. договору передбачено, що постачальник зобов?язується за власний рахунок ліквідувати будь які несправності і замінити матеріали, що одержали ушкодження, прийшли в непридатність або не відповідають умовам договору (з вини постачальника) або повернути покупцю вартість даних виробів, відповідно до вимог покупця, протягом 15 (п?ятнадцяти) робочих днів з моменту, відповідно:

- одержання покупцем рішення постачальника про прийняття рекламації в повному обсязі, відповідно до пункту 10.10. даного розділу;

- закінчення встановленого договором строку для одержання рішення постачальника про результати розгляду рекламації покупця, відповідно до пункту 10.10. даного розділу.

Таким чином, сторони договору, укладеного між позивачем та відповідачем, узгодили порядок пред`явлення рекламації, строки її розгляду, наслідки її розгляду та дії сторін за наслідками розгляду рекламації, а відтак у даному випадку, на думку суду, слід керуватися саме цими положеннями договору.

Щодо гарантійних зобов`язань обумовлених пунктами 10.3., 10.4. та 10.5. договору, суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази приймання виробів в країні замовника, оформлення відповідних документів, повідомлення покупцем постачальника про приймання виробів та початок гарантійного строку на вироби, як це передбачено пунктом 10.3. договору поставки №057/316 від 05.09.2016р. А відтак немає підстав вважати, що гарантійний період на вироби, що зазначені в рекламаційному акті, настав. Іншого матеріалами справи не підтверджено.

Зі змісту листа №144 у відповідь на рекламаційний акт позивача №13/17 вбачається, що відповідач 27.01.2017р. прийняв рекламацію позивача та гарантував повернення у повному обсязі коштів, що будуть затрачені на заходи із задоволення рекламації.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як було встановлено судом, пунктом 10.12. договору сторони погодили, що постачальник зобов?язується за власний рахунок ліквідувати будь які несправності і замінити матеріали, що одержали ушкодження, прийшли в непридатність або не відповідають умовам договору (з вини постачальника) або повернути покупцю вартість даних виробів, відповідно до вимог покупця, протягом 15 (п?ятнадцяти) робочих днів з моменту, відповідно:

- одержання покупцем рішення постачальника про прийняття рекламації в повному обсязі, відповідно до пункту 10.10. даного розділу;

- закінчення встановленого договором строку для одержання рішення постачальника про результати розгляду рекламації покупця, відповідно до пункту 10.10. даного розділу.

Отже, оскільки відповідач 27.01.2017р. прийняв рекламацію позивача, тобто визнав, що поставлений позивачу товар був дефектним, тому зі змісту умов договору вбачається, що відповідач на підставі пункту 10.12. договору та у відповідності до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України зобов?язаний був у строк по 17.02.2017р. включно (15 робочих днів з моменту погодження рекламації) за власний рахунок або ліквідувати несправності, або повернути вартість поставлених виробів.

Однак, із матеріалів справи вбачається, що відповідач не виконав свій обов?язок, що передбачений пунктом 10.12. договору. Тобто в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач в строк по 17.02.2017р. включно ліквідував несправності або повернув покупцю вартість даних виробів.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач, починаючи з 18.02.2017р., вважається таким, що прострочив виконання свого зобов?язання, передбаченого пунктом 10.12. договору, щодо ліквідації несправностей або повернення покупцю вартості даних виробів.

Відповідно до пункту 12.4. договору, будь які зміни та доповнення до цього договору дійсні тільки тоді, якщо вони зроблені письмово і належним чином підписані уповноваженими представниками та скріплені печатками сторін.

Належить зазначити, що умовами договору не передбачено можливості здійснювати закупівлю та заміну кінцевому споживачу, зокрема фільтрів масляних, за рахунок покупця, як про це зазначено у листі №144 у відповідь на рекламаційний акт позивача №13/17. Змін та доповнень до договору, оформлених у відповідності до пункту 12.4. договору, матеріали справи не містять.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи вказані обставини та наведені норми законодавства, суд зазначає, що відповідач порушив свої зобов?язання за договором поставки від 05.09.2016р. №057/316, що укладений між Державним підприємством «Київський бронетанковий завод» (покупець) та Державним підприємством «Львівський бронетанковий завод» (постачальник), а саме в порушення умов пункту 10.12. договору, не ліквідував несправності виробів або не повернув покупцю вартість даних виробів.

Відповідно до пункту 1.1. договору, постачальник зобов?язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі передати у власність покупцю запасні частини, найменування, кількість та ціна яких визначена у додатку №1 та додатку №2 до цього договору (далі вироби), а покупець зобов?язується прийняти та оплати зазначені вироби на умовах даного договору.

Як встановлено судом, відповідно до пункту 153 специфікації №1, що є додатком № 1 до договору, укладеного між позивачем та відповідачем, ціна за 1 виріб без ПДВ становить 74844,23 грн., а ціна за 8 (вісім) виробів без ПДВ становить 598753,84 грн.

Згідно з статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За умовами статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності із статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як встановлено судом, згідно із пунктом 9.10. договору, у випадку якщо якість (комплектність) поставлених виробів не відповідає умовам даного договору, постачальник сплачує штраф у розмірі 20% ціни неякісних (некомплектних) виробів.

Як також встановлено судом, згідно із пунктом 10.13. договору, якщо постачальник не виконає зобов`язання передбачені пунктом 10.12. даного розділу у встановлений договором строк, постачальник виплачує покупцю штраф у розмірі 7% вартості зарекламованих виробів. При цьому постачальник не звільняється від виконання гарантійних зобов`язань.

Враховуючи те, що пунктом 10.12. договору передбачений обов?язок відповідача повернути протягом 15 (п?ятнадцяти) робочих днів покупцю вартість виробів, у випадку одержання покупцем рішення постачальника про прийняття рекламації в повному обсязі відповідно до пункту 10.10. договору, а також враховуючи те, що розмір штрафів, передбачених пунктами 9.10. та 10.13. договору, визначається в залежності від ціни неякісних (некомплектних) виробів та від вартості зарекламованих виробів, суд дійшов висновку, що з огляду на вищезазначені норми законодавства та з врахуванням умов укладеного між сторонами договору, позовні вимоги позивача (у зв?язку з невиконанням відповідачем умов договору) є належним чином обґрунтовані на суму 760417,38 грн. (598753,84 грн. вартість дефектних виробів за укладеним між сторонами договором, 119750,77 грн. розмір штрафу відповідно до пункту 9.10. за укладеним між сторонами договором та 41912,77 грн. розмір штрафу відповідно до пункту 10.13. за укладеним між сторонами договором).

Однак, як було зазначено судом, відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначив, що в даному випадку слід відмовити у задоволенні позову, у зв?язку із спливом строків позовної давності, що передбачені статтями 257 та 258 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 1 та 2 статті 258 передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як зазначено у статті 260 Цивільного кодексу України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до частини 1 статті стаття 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Із встановлених у даній справі обставин вбачається, що позивач, отримавши погодження рекламації від відповідача, усвідомлював про те, що Державне підприємство «Львівський бронетанковий завод» зобов?язане протягом 15 (п?ятнадцяти) робочих днів з моменту одержання рішення про прийняття рекламації ліквідувати несправності або повернути йому вартість виробів, що відповідно до умов договору становить 598753,84 грн. за 8 (вісім) виробів без ПДВ (пункт 153 специфікації №1).

Таким чином, враховуючи умови договору, беручи до уваги те, що позивач отримав від відповідача погодження рекламації, суд дійшов висновку, що перебіг позовної давності щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі, що становлять вартість виробів зазначених у пункті 153 специфікації №1 до договору, почався з наступного дня, до якого відповідач зобов?язався ліквідувати несправності або повернути позивачу вартість виробів, тобто перебіг позовної давності щодо таких вимог почався 18.02.2017р.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся з позовною заявою до Господарського суду Львівської області 28.08.2020р., про що свідчить відмітка поштового відділення на конверті, в якому на адресу суду надійшла позовна заява з додатками до неї.

Отже як вбачається із матеріалів справи, строк позовної давності щодо позовних вимог в межах вартості дефектних виробів позивачем пропущено.

Статтею 266 Цивільного кодексу України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже як вбачається із матеріалів справи, строк позовної давності щодо позовної вимоги про стягнення 161663,54 грн. штрафу (119750,77 грн. штраф відповідно до пункту 9.10. укладеного між сторонами договору та 41912,77 грн. штраф відповідно до пункту 10.13. укладеного між сторонами договору) сплив.

Згідно із частинами 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Аналогічна позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018р. у справі №369/6892/15-ц, від 31.10.2018р. у справі №367/6105/16-ц, від 07.11.2018р. у справі №575/476/16-ц тощо.

Враховуючи наведене, у зв?язку із спливом строку позовної давності, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 598753,84 грн. витрат на задоволення рекламації та 161663,54 грн. штрафу відповідно до пунктів 9.10. та 10.13. договору.

При цьому, як вбачається із прохальної частини позовної заяви, позивач заявив до стягнення 166663,44 грн. штрафу за порушення умов договору поставки (123454,40 грн. штраф на підставі пункту 9.10. договору та 43209,04 грн. штраф на підставі пункту 9.13. договору).

Здійснюючи нарахування штрафу, позивач виходив з того, що вартість одного виробу становить 77159,00 грн. (8 штук 617272,00 грн.), а не 74844,23 грн. (8 штук 598753,84 грн.), як це передбачено пунктом 153 специфікації №1.

Враховуючи наведені вище обставини, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову в частині стягнення решти суми штрафу та витрат на задоволення рекламації слід відмовити у зв?язку із безпідставністю таких вимог.

Щодо позовних вимог, які обґрунтовуються позивачем з інших підстав та містять посилання на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2020р. у справі №910/7375/19, суд зазначає таке.

Згідно із частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 3 статті 22 Цивільного кодексу України передбачено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Частиною 1 статті 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Відповідно до частини 2 статті 224 Господарського кодексу України, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно із частиною 1 статті 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Частиною 1 статті 226 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов`язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб`єктам, - зобов`язаний відшкодувати на вимогу цих суб`єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 228 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу. Державні (комунальні) підприємства за наявності підстав зобов`язані вжити заходів щодо стягнення в порядку регресу збитків з інших суб`єктів господарювання або стягнути збитки з винних працівників підприємства відповідно до вимог законодавства про працю.

За усталеною судовою практикою Верховного Суду України господарське правопорушення складається з чотирьох елементів, а саме:

- протиправної поведінки боржника, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання;

- наявності шкоди (збитки це грошове вираження шкоди);

- причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою;

- вини боржника.

За відсутності хоча б одного із цих елементів такий вид господарсько-правової відповідальності, як відшкодування збитків, до учасників господарських відносин не застосовується.

З урахуванням принципу змагальності, згідно з яким сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами, у справі, що розглядається, позивач, вимагаючи відшкодування збитків, має довести три перші умови, зокрема:

- факт порушення боржником зобов`язання;

- розмір збитків;

- причинний зв`язок.

У свою чергу, якщо кредитором порушення зобов`язання доведено, вина боржника у порушенні презюмується, і в такому разі останній має довести відсутність своєї вини (частина 2 статті 614 Цивільного кодексу України, частина 2 статті 218 Господарського кодексу України).

Як встановлено судом, в матеріалах справи міститься платіжна вимога Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) №61625464/23 від 16.04.2020р., якою підтверджується стягнення з Державного підприємства «Київський бронетанковий завод» 849023,76 грн. на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2020р. у справі №910/7375/19.

Як вбачається із постанови Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2020р. у справі №910/7375/19, позивачем у вказаній справі є Дочірнє підприємство Державної компанії «Укрспецекспорт» Державне підприємство «Укроборонсервіс», а відповідачем Державне підприємство «Київський бронетанковий завод».

Однак, при цьому, як вбачається із вказаної постанови, Державне підприємство «Львівський бронетанковий завод» не брало участі у розгляді справи №910/7375/19 про стягнення з Державного підприємства «Київський бронетанковий завод» вартості витрат на задоволення рекламації.

Частиною 1 статті 51 Господарського процесуального кодексу України передбачено, якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. До такої заяви повинні бути додані докази про направлення її копії особі, про залучення якої як третьої особи подана заява.

Відповідно до частини 2 статті 51 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи, обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони.

Таким чином, матеріалами даної справи хоча й підтверджується сам факт сплати позивачем 849023,76 грн. на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2020р. у справі №910/7375/19, однак в силу частини 2 статті 51 Господарського процесуального кодексу України, обставини встановлені судовим рішенням у вказаній справі №910/7375/19 не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого позивачем до відповідача у даній справі.

При цьому слід зазначити, що в матеріалах даної справи відсутні докази, на підставі яких суд міг би самостійно дійти висновку про те, що у зв?язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки №057/316 від 05.09.2016р., позивачем було понесено витрати на задоволення рекламаційного акту перед третьою особою-1 у заявленому позивачем розмірі.

Отже, враховуючи наведені норми законодавства та встановлені у даній справі обставини, суд дійшов висновку, що в даному випадку відсутні підстави для задоволення позовних вимог Державного підприємства «Київський бронетанковий завод», а тому у задоволенні позову у даній справі слід відмовити.

При зверненні до суду із позовною заявою позивачем було сплачено судовий збір в загальному розмірі 15235,31 грн., що підтверджується платіжним дорученням №703 від 10.07.2020р. на суму 15235,00 грн. та платіжним дорученням №3763 від 22.09.2020р. на суму 0,31 грн.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку витрати по сплаті судового збору покласти на позивача, оскільки у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтями 13, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку у строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 15.03.2021р.

Суддя М.М. Петрашко