ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2021 р. Справа№ 910/8200/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Мальченко А.О.

Чорногуза М.Г.

при секретарі Пнюшкову В.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 04.03.2021.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Івано-Франківськгаз збут"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 01.12.2020 (повний текст складено 11.12.2020)

у справі №910/8200/20 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Івано-Франківськгаз збут"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Єгаз"

про визнання додаткової угоди укладеною,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Івано-Франківськгаз збут" (далі - позивач, скаржник) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Єгаз" (далі - відповідач) про визнання додаткової угоди до Договору купівлі-продажу №ІФЗ-Н-02-2019-270/1 від 19.03.2019 укладеною в редакції, наведеній в прохальній частині позову.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що умови укладеного між сторонами договору не відповідають нормам Постанови КМУ №17 від 24.01.2020 "Про внесення змін до Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2020 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Івано-Франківськгаз збут" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2020 у справі №910/8200/20 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити повністю позовні вимоги.

Також скаржник звернувся з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2020 у справі №910/8200/20, обґрунтовуючи клопотання тим, що повний текст рішення складено та підписано 11.12.2020, одержано скаржником 21.12.2020.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що обов`язковість укладення додаткової угоди до договору купівлі-продажу природного газу є беззаперечною та не залежить від волі сторін, а передумовлена змінами у законодавстві, а саме внесенням змін постановою Кабінету Міністрів України №17 від 24.01.2020 до постанови Кабінету Міністрів України №867 від 19.10.2018 в частині ціни придбання природного газу для потреб побутових споживачів (населення) та релігійних організацій у січні 2020 року.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.01.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Івано-Франківськгаз збут" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2020 у справі №910/8200/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Куксова В.В., суддів Чорногуза М.Г., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.01.2021 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Івано-Франківськгаз збут" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2020 у справі №910/8200/20 до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/8200/20.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Івано-Франківськгаз збут" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2020 у справі №910/8200/20. Призначено справу до розгляду на 04.03.2021.

В судовому засіданні 04.03.2021 представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2020 у справі №910/8200/20 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити повністю позовні вимоги.

Відповідач в судове засідання 04.03.2021 не з`явився. Про поважність неявки не повідомив.

У своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Суд апеляційної інстанції враховує також правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Згідно з ч. 2 ст. 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (пункти 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судові засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції вирішив розглядати дану справу за відсутності відповідача та його повноважених представників за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 04.03.2021 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 19.10.2019 між позивачем, як покупцем, та відповідачем, як продавцем (попереднє найменування ТОВ «РГК Трейдінг»), укладено Договір купівлі-продажу природного газу №ІФЗ-Н-02-2019-270/7, за умовами продавець зобов`язується передати покупцеві у 2019 році природний газ, а покупець - прийняти та оплатити його на умовах цього договору.

Пунктом 1.2. Договору встановлено, що природний газ передається за цим договором, використовується покупцем виключно для постачання побутовим споживачам.

Пунктом 5.1. Договору сторони погодили, що ціна за 1000 куб.м. газу становить 7 482,61 грн. з ПДВ.

Строк дії договору згідно з пунктом 11.1. Договору (у редакції додаткової угоди №10 від 11.12.2019) встановлено з дати підписання уповноваженими представниками та скріплення їх підписів печатками, поширює свою дію на правовідносини, що фактично склались між сторонами з 01.04.2019, і діє в частині продажу природного газу до 30.04.2020 (включно), а в частині розрахунків - до їх повного здійснення.

Додатковими угодами до Договору сторони погоджували обсяг природного газу, який має бути переданий на користь позивача за кожен місяць окремо, а також його ціну.

Зокрема, додатковою угодою №10 від 11.12.2019 погоджено, що ціна за 1000 куб м природного газу з 01.01.2020 по 31.01.2020 включно 6 600,00 грн. з ПДВ.

Листом від 06.02.2020 №767-Сл-513-0220 позивач звернувся до відповідача із проектом додаткової угоди до Договору, у зв`язку з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.2020 №17.

У проекті додаткової угоди позивач пропонував встановити ціну за 1 метр кубічний природного газу з 01.01.2020 по 31.01.2020 в сумі 4,65 грн., крім того, ПДВ, разом 5,58 грн.

У відповідь на вказаний лист відповідач листом від 07.02.2020 відмовив у підписанні проектів додаткових угод, оскільки зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. У той же час, відповідач направив проект додаткової угоди із викладеними в ній своїми пропозиціями.

Оскільки сторони не досягли згоди щодо укладення додаткової угоди до договору, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції керувався тим, що зміна ціни на вже переданий відповідачу природний газ відповідно до умов Договору купівлі-продажу природного газу №ІФЗ-Н-02-2019-270/7 від 19.03.2019, та з дотриманням вже закінчених процедур передачі природного газу, в порядку передбаченому Кодексом ГТС, через торгові сповіщення та здійснення остаточних алокацій щодобових подач та відборів природного газу в січні 2020 року, є недопустимим і суперечить вимогам статті 632 Цивільного кодексу України, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Івано-Франківськгаз збут", колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Примусовий порядок укладання господарських договорів за рішенням суду регулюється статтею 187 Господарського кодексу України та статтею 648 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Зі змісту зазначеної статті вбачається, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування. В інших випадках спір про укладення договору чи з умов договору може бути розглянутий господарським судом тільки за взаємною згодою сторін або якщо сторони зв`язані зобов`язанням укласти договір на підставі існуючого між ними попереднього договору. У разі вирішення судом переддоговірного спору з дотриманням вказаних вимог днем укладення договору вважається день набрання чинності відповідним рішенням суду, враховуючи, що в такому випадку договірне зобов`язання між сторонами виникає саме на підставі судового рішення.

Відповідно до частини 3 статті 179 Господарського кодексу України укладання господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Судовою колегією встановлено, що Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №867 від 19.10.2018 "Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу" (далі - Положення).

Відповідно до пункту 1 Положення воно визначає обсяг та умови виконання спеціальних обов`язків, що покладаються на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (далі - спеціальні обов`язки), зокрема для забезпечення стабільності, належної якості та доступності природного газу, підтримання належного рівня безпеки його постачання споживачам без загрози першочерговій цілі створення повноцінного ринку природного газу, заснованого на засадах вільної конкуренції з дотриманням принципів пропорційності, прозорості та недискримінації. Це положення не позбавляє постачальників природного газу, зокрема із спеціальними обов`язками, права вільно обирати оптового продавця природного газу для потреб їх господарської діяльності.

Згідно з п. 13 Положення (в редакції, що діяла до змін, внесених Постановою КМУ № 17 від 24.01.2020) з 01.01.2020 НАК "Нафтогаз України" здійснює продаж/постачання природного газу відповідно до пунктів 7, 8 і 11 цього Положення за цінами, що встановлюються продавцем (постачальником) і покупцем (споживачем) на відповідні періоди поставки (місяць або квартал), але не вище середньої арифметичної ціни газу, за якою Компанія пропонує газ промисловим споживачам за умови попередньої оплати до відповідного періоду поставки газу (місяць або квартал). Вимоги щодо граничного рівня ціни застосовуються окремо до кожного періоду поставки.

Отже, відповідно до умов Положення (в редакції, що діяла до змін, внесених Постановою КМУ №17 від 24.01.2020) НАК "Нафтогаз України" здійснювала продаж/постачання природного газу з 01.01.2020 по 31.01.2020 за ціною, що визначалась на рівні 5,50 гривень без урахування податку на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього разом з податком на додану вартість - 6,60 гривень.

У подальшому Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 17 від 24.01.2020 "Про внесення змін до Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу", якою внесені зміни до Постанови Кабінету Міністрів України № 867 від 19.10.2018 "Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу".

Абзац п`ятий пункту 6 Постанови КМУ № 867 від 19.10.2018 викладено в наступній редакції: "З 1 січня 2020 року ціна придбання природного газу не може бути вищою за ціну продажу природного газу, визначену відповідно до пункту 13 цього Положення, за вирахуванням торговельної надбавки (націнки) НАК "Нафтогаз України" на рівні 1,917 відсотка зазначеної ціни".

Пункт 13 Постанови КМУ № 867 від 19.10.2018 викладено в такій редакції: "З 1 січня 2020 року НАК "Нафтогаз України" здійснює продаж/постачання природного газу відповідно до пунктів 7, 8 і 11 цього Положення за цінами, що встановлюються продавцем (постачальником) і покупцем (споживачем), але не вище рівня, який, зокрема, враховує середньоарифметичне значення фактичних цін (End of Day) природного газу на наступну добу поставки газу (Day-Ahead and Weekend) на нідерландському газовому хабі (ТТF) за період 1-22 числа місяця постачання газу відповідно до інформації біржі Powernext/EEX, різницю (спред) між ціною на хабі TTF та кордоні України і тариф на послуги транспортування природного газу для точки входу в Україну на міждержавному з`єднанні з Польщею/Словаччиною/Угорщиною.".

Після прийняття даної постанови на офіційному веб-сайті НАК "Нафтогаз України" опубліковано повідомлення, що у січні 2020 року оптова ціна на природний газ для потреб населення, виробників тепла та інших захищених споживачів, яким НАК "Нафтогаз України" постачає газ в рамках спеціальних обов`язків (ПСО), становитиме 4,65 грн. за кубометр (без врахування ПДВ, націнки газзбутів та витрат на транспортування газу магістральними і розподільними трубопроводами). Нова ціна була розрахована НАК "Нафтогаз України" відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 17 від 24.01.2020.

Зі змісту Положення вбачається, що ТОВ "Єгаз" не є суб`єктом, на якого покладені будь-які спеціальні обов`язки відповідно до Положення, відтак обов`язки, визначені даним Положенням, у тому числі в частині застосування ціни, не розповсюджуються на ТОВ "Єгаз", що спростовує правову позицію скаржника відносно розповсюдження дії Постанови КМУ № 867 від 19.10.2018, з урахуванням змін внесених Постановою КМУ №17 від 24.01.2020 на постачальника ТОВ "Єгаз".

Між тим, Положення не позбавляє постачальників природного газу, зокрема із спеціальними обов`язками, права вільно обирати оптового продавця природного газу для потреб їх господарської діяльності (абз. 5 пункту 1 Положення).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ціна природного газу в Договорі, зокрема, протягом січня 2020 року була визначена на рівні 6,60 грн. за 1 куб.м. з урахуванням ПДВ. Така ціна в спірному періоді відповідала цінам, що встановлювались для потреб споживачів Положенням про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженим постанови КМУ від 19.10.2018 № 867 та тим, які пропонувалися НАК "Нафтогаз України".

Відтак ціни, що були визначені сторонами в Договорі, зокрема, в січні 2020 року не були дискримінаційними по відношенню до скаржника та, як наслідок, до його кінцевих споживачів, і повністю відповідали вимогам постанови КМУ від 19.10.2018 № 867 до внесення змін Постановою КМУ №17 від 24.01.2020.

За приписами ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Порядок зміни та розірвання господарських договорів врегульований статтею 188 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Отже, частинами 2, 3 ст. 188 Господарського кодексу України встановлений порядок проведення сторонами договору переговорів щодо добровільної зміни чи розірвання договору, а частиною 4 цієї статті визначено, що заінтересована сторона може звернутися до суду, якщо виник спір.

За загальним правилом відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Частиною 1 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається (ч. 3 статті 632 Цивільного кодексу України).

Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами підписаний Договір, в якому сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов, зокрема, щодо предмета, ціни та строку дії договору.

Відповідно до загальних термінів, визначених в розділі 1 глави 1 Кодексу ГТС, торгове сповіщення - інформаційне повідомлення відповідно до форми, встановленої цим Кодексом, що направляється оператору газотранспортної системи від замовника послуг транспортування природного газу щодо обсягів природного газу, які він відчужив або набув.

Згідно пункту 1 глави 2 розділу XIV Кодексу ГТС передача природного газу, поданого в газотранспортну систему, між двома портфоліо балансування замовників послуг транспортування здійснюється шляхом надання оператору газотранспортної системи торгових сповіщень на відчуження чи набуття природного газу, що були надані оператору газотранспортної системи по відношенню до однієї газової доби. Замовник послуг транспортування має право надавати торгове сповіщення виключно після набуття/відчуження права власності на такий обсяг (об`єм) природного газу за договором купівлі-продажу природного газу (або іншою цивільно-правовою угодою) іншому замовнику послуг транспортування у відповідну газову добу на віртуальну торгову точку.

Оператор газотранспортної системи забезпечує функціонування інформаційної платформи, на якій здійснюється опрацювання наданих торгових сповіщень (п. 1 Глави 2 розділу XIV Кодексу ГТС).

Протягом січня 2020 року щодобово в розрахунковому місяці Оператором ГТС через інформаційну платформу було погоджено передачу природного газу у віртуальній точці (разом по категоріям: побутові споживачі та релігійні організації) від ТОВ "Єгаз" до ТОВ "Івано-Франківськгаз Збут" в обсязі 47 505 800,00 м.куб. шляхом погодження торгових сповіщень, що в подальшому було відображено у відповідному акті приймання-передачі природного газу до Договору в обсязі 39 618 334,27 м.куб. (обсяг, що становить частину з загального, зокрема, по побутовим споживачам), який сторонами не оспорюється.

На час опублікування Постанови КМУ №17 від 24.01.2020, а саме станом на 28.01.2020, Договір в частині поставки товару виконаний, що підтверджується наведеним.

Відповідно до пункту 7 розділу 6 глави XII Кодексу ГТС алокація відборів природного газу споживача можлива тільки на замовника послуг транспортування природного газу, що є діючим постачальником такого споживача згідно з даними Реєстру споживачів постачальника, та відноситься на нього оператором газотранспортної системи до моменту припинення постачання природного газу такому споживачу в установленому порядку, крім випадків, передбачених нижче.

Отже, алокація в розумінні Кодексу ГТС є визначенням обсягу фактично поданого/відібраного природного газу до/з газотранспортної системи замовником послуг транспортування в розрахунковому періоді.

У подальшому зазначені обсяги були відображені Оператором ГТС за січень 2020 року, відповідно до встановлених Кодексом ГТС процедур, в алокаціях на ТОВ "Івано-Франківськгаз збут".

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що зміна ціни на вже переданий відповідачу природний газ відповідно до умов Договору купівлі-продажу природного газу №ІФЗ-Н-02-2019-270/7 від 19.03.2019, та з дотриманням вже закінчених процедур передачі природного газу, в порядку передбаченому Кодексом ГТС, через торгові сповіщення та здійснення остаточних алокацій щодобових подач та відборів природного газу в січні 2020 року, є недопустимим і суперечить вимогам статті 632 Цивільного кодексу України.

Твердження скаржника про завдання йому збитків у розмірі 33 675 584,14 грн. у зв`язку з відмовою відповідача укласти спірну додаткову угоду судовою колегією відхиляються, оскільки правомірність тверджень скаржника про наявність у нього збитків не є предметом розгляду в межах даного спору, а сам скаржник не позбавлений права звернутися до суду з відповідним позовом по відшкодування йому таких збитків.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, суд першої інстанції дійшов правомірного та обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Господарського суду міста Києва від 01.12.2020 у справі №910/8200/20 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи. Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Івано-Франківськгаз збут" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2020 у справі №910/8200/20 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Івано-Франківськгаз збут" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2020 у справі №910/8200/20 - залишити без змін.

Матеріали справи №910/8200/20 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено 10.03.2021.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді А.О. Мальченко

М.Г. Чорногуз