ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

17 березня 2021 року Справа № 903/173/21

Суддя Господарського суду Волинської області Вороняк А.С., вивчивши заяву Державного підприємства «Шепетівське лісове господарство» №177 від 04.03.2021 про видачу судового наказу за вимогою про стягнення із Товариства з обмеженою відповідальністю «Захід Транс Ліс» 145175,32 грн. заборгованості,

Встановив: Державне підприємство «Шепетівське лісове господарство» звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення із Товариства з обмеженою відповідальністю «Захід Транс Ліс» 145175,32 грн. заборгованості та сплаченого заявником судового збору в розмірі 227 грн..

Заяву обґрунтовує тим, після проведення переговорів між сторонами було укладено договір купівлі-продажу лісопродукції № 164/В від 08.01.2019, який був підписаний директором заявника, скріплений печаткою та направлений на підпис директору боржника електронною поштою 08.01.2019, тобто договір укладено між сторонами у спрощений спосіб шляхом підтвердження боржником прийняття до виконання замовлень, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 145175,32 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України(далі - ГПК України), наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

За положеннями ст. 148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 150 ГПК України до заяви про видачу судового наказу додаються, зокрема, копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і оформлена в електронній формі.

Стаття 652 ЦК України дає таке ж визначення: «договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків».

Абзац другий частини 2 статті 639 Цивільного кодексу України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір, як правило, існує в вигляді єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощеній формі шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами та іншими засобами електронної комунікації, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні норми до форми та порядку укладення даного виду договорів.

В силу частини 1 статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання:

1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди;

2) електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом;

3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Тобто, електронний договір у вигляді окремого електронного документа потрібно підписувати шляхом накладання електронного цифрового підпису.

Кожен екземпляр електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеної статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», є оригіналом такого документа.

У статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

До заяви про видачу судового наказу заявником поданий текст договору, який містить тільки підпис їхнього директора Сасюка В.М., у графі покупця підпис відсутній. Доказів укладення договору шляхом накладання електронного цифрового підпису боржником, заявником суду не подано.

Отже, заявником Державним підприємством «Шепетівське лісове господарство» не виконані вимоги п. 3 ч. 3 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України, щодо додання до заяви про видачу судового наказу копії договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості.

Крім того не враховано ч.1 ст. 148 ГПК України, що судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Відповідно до ч. 1 ст. 147 ГПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.

Згідно з п.п.1, 3 ч. 1 ст. 152 ГПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушеннями вимог статті 150 та заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам ст. 148 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у видачі судового наказу, оскільки заявником не надано доказів існування Договору, укладеного в письмовій (у тому числі електронній) формі(підписаного стронами), за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості.

Судом не приймаються пояснення заявника, що договір укладено в спрощений спосіб, шляхом підтвердження боржником прийняття до виконання замовлень, оскільки ч. 1 ст. 148 ГПК України, передбачає саме видачу наказу за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій(в тому числі електронній) формі, а не за договором, що укладений у спрощений спосіб, шляхом підтвердження боржником прийняття до виконання замовлень.

До того ж, суд звертає увагу на те, що у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу, внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви (ч. 2 ст. 151 ГПК України).

Керуючись ст.ст. 148, 150, 152, 234, 235 ГПК України, суд, -

ухвалив:

Відмовити Державному підприємству «Шепетівське лісове господарство» у видачі судового наказу за вимогою про стягнення із Товариства з обмеженою відповідальністю «Захід Транс Ліс» 145175,32 грн. заборгованості та сплаченого заявником судового збору в розмірі 227 грн.

Ухвала набирає законної сили 17.03.2021 та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північно-західного апеляційного господарського суду в строки та в порядку, визначені розділом IV ГПК України.

Суддя А. С. Вороняк