ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/4021/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

секретар судового засідання Казмерчук М.Т.

за участю представників учасників справи:

позивача - Жирний Олексій Сергійович, адвокат, довіреність від 10.12.2020 № 1-2523,

відповідача не з`явився

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз", місто Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промисловий вектор", місто Харків

про стягнення штрафних санкцій,-

здійснюється фіксування судового процесу технічними засобами - програмно апаратним комплексом "Діловодство суду", серійний номер диска CD-R 922/4021/20.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Акціонерне товариство "Укртрансгаз", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Промисловий вектор", про стягнення суми нарахованої пені у розмрі 94 040,11 грн. та штрафу у розмірі 173 292,26 грн.

18 грудня 2020 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву Акціонерного товариства "Укртрансгаз" до розгляду та відкрити провадження у справі. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почато у справі № 922/4021/20 підготовче провадження і призначено підготовче засідання. Під час підготовчого провадження, через реалізацію прав за статтями 42, 161, 165, 166, 167 Господарського процесуального кодексу України сторонами надано до матеріалів справи: відповідачем - відзив, прийнятий до розгляду ухвалою суду від 01 лютого 2021 року; позивачем відповідь на відзив, прийнята до розгляду протокольною ухвалою суду від 10 лютого 2021 року. 10 лютого 2021 року, протокольною ухвалою суду, закрито підготовче провадження, справу для розгляду по суті призначено на 15 лютого 2021 року. 15 лютого 2021 року суд розпочав розгляд справи по суті та протокольною ухвалою оголошено перерву до 09 березня 2021 року. Присутній в судовому засіданні 09 березня 2021 року представник позивач просив суд задовольнити позов із підстав, зазначених в заявах посуті справи.

09 березня 2021 року, у відповідності до норми статті 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши вступне слово учасника судового процесу, з`ясувавши обставини справи та дослідивши подані суду докази, перевіривши відповідність доводів учасників справи фактичним обставинам справи, судом встановлено такі обставини.

22 травня 2020 року між Акціонерним товариством "Укртрансгаз" (покупець, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Промисловий вектор" (постачальник, відповідач у справі) укладено договір № про закупівлю товарів (матеріально-технічних ресурсів) (далі за текстом договір), за умовами якого постачальник зобов`язується у визначений цим договором строк передати у власність покупця конструкції та їх частини (огорожа металева та комплектуючи) за кодом ЄЗС ДК 021:2015-4421000-5, (далі товари), зазначені в специфікації, яка наведена в додатку 1 до цього договору та є його невід`ємною частиною (надалі специфікація), а покупецб зобовязується прийняти і оплатити такі товари. Найменування, (номенклатура, асортимент), кількість товарів, одиниця виміру, ціна за одиницю, строк поставки, місце поставки, інші умови зазначаються у специфікації (пункт 1.1.,1.2. договору). Як-то визначену у пункті 3.1. договору загальна сума цього договору становить 2 048 000,00 грн. Покупець зобов`язаний оплатити вартість переданих товарів не раніше 35-ти та не пізніше 45-ти календарних днів з дати поставки (пункт 4.2 договору). Датою поставки товарів за цим договором є прийняття покупцем товарів за кількістю та якістю та передача постачальником покупцю в повному обсязі наведених нижче наступні документи: видаткової накладної, оригінал паспорту якості або сертифікату якості виробника товарів на кожну одиницю (або партію) товару, документу про підтвердження строків придатності товарів, інструкції про застосування товарів, рахунок фактури, товарно-транспортної накладної (пункт 5.8 договору). У відповідності до розділу 7 договору, у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством України та цим договором. Так, за порушення строків поставки товарів або недопоставку товарів постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі 0,1% вартості товарів, поставку яких прострочено та/або недопоставлено, за кожен день такого прострочення, а за прострочення поставки товарів понад тридцять днів постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 10% вартості товарів (п. 7.4 договору). При цьому, за умовами пункту 8.1 договору, сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобовязань за цим договором у разі виникнення обставин непереборної сили на території України, які не існували під час укладення договору та виникли поза волею сторін. Сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом 5-ти днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовому форматі. Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються компетентним органом, зокрема, довідкою Торгово-промислової палати України (пункт 8.2., 8.3. договору). Цей договір, згідно пункту 12.1. договору, набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє в частині поставки товарів до 21 липня 2020 року, а в частині розрахунків до їх повного виконання.

На виконання умов договору сторонами погоджено та підписано специфікацію, в якій обумовлено найменування товару, що постачається, його технічні вимоги та якісні характеристики, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю виміру, загальна вартість, а також строк поставки (60 календарних днів з моменту підписання договору).

10 липня 2020 року відповідач поставив позивачу товар на загальну суму 315 077,04 грн., що підтверджується видатковою накладною № 79 від 10 липня 2020 року. 10 липня 2020 року складено акт приймання-передачі № 1, відповідно до якого постачальник передав, а покупець прийняв обумовлений твар на суму 315 077,04 грн. Крім того, 13 липня 2020 року було складено акт № 61 приймання продукції (товарів) за кількістю та якістю, за змістом якого вбачається, що поставлений товар повністю відповідав кількості, комплектності та якості.

14 липня 2020 року відповідач сформував позивачу лист № 14-07/01 за змістом якого повідомляв, що через відсутність можливості поставити до 21 липня 2020 року товару у повному обсязі, згідно специфікації до укладеного договору, прохав узгодити нові строки поставки товару, підписавши додаткову угоду. Підставою для зміни строку поставки товару вказує запровадження на усій території України карантинних заходів, що призвело до зниження швидкості виробничого процесу.

У відповідь, позивач листом № 14/07-2020 від 14 липня 2020 року запросив від відповідача на підтвердження обставин, викладених у зверненні, сертифікат Торгово-промислової палати України.

У відповідності до видаткової накладної № 88 від 25 серпня 2020 року відповідачем було поставлено позивачу товар у кількості 660 на загальну суму 592 830,72 грн. 25 серпня 2020 року складено акт приймання-передачі № 2 відповідно до якого постачальник передав, а покупець прийняв обумовлений твар на суму 592 830,72 грн. Також, як того вимагає умови договору, а саме пункт 5.13, 26 серпня 2020 року було сформовано акт № 70 приймання продукції (товарів) за кількістю та якістю, за змістом якого вбачається, що поставлений товар повністю відповідав кількості, комплектності та якості.

Надалі, 04 вересня 2020 року було оформлена видаткову накладну № 102, яка визначає, що постачальник поставив покупцю товар на загальну суму 380 945,28 грн. Цього ж дня (04 вересня 2020 року) складено акт приймання-передачі № 3, відповідно до якого постачальник передав, а покупець прийняв обумовлений твар на суму 380 945,28 грн. 07 вересня 2020 року на підставі акту № 75 приймання продукції (товарів) за кількістю та якістю, встановлено факт відсутності недоліків, а також товар перевірений по кількості та якості.

18 вересня 2020 року між сторонами договору було проведено господарську операцію з поставки товару на загальну суму 285 861,60 грн., яка підтверджується видатковою накладною № 107 від 18 вересня 2020 року. Також, між сторонами 18 вересня 2020 року складено акт приймання-передачі № 4, відповідно до якого постачальник передав, а покупець прийняв обумовлений твар на суму 285 861,60 грн. 21 вересня 2020 року оформлено акт № 80 приймання продукції (товарів) за кількістю та якістю.

Крім того, 12 жовтня 2020 року було поставлено відповідачем позивачу товар на суму 473 285,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 108 від 12 жовтня 2020 року. 12 жовтня 2020 року складено акт приймання-передачі № 5, відповідно до якого постачальник передав, а покупець прийняв обумовлений твар на суму 473 285,00 грн. Також 15 жовтня 2020 року було складено акт № 88 приймання продукції (товарів) за кількістю та якістю.

Враховуючи, що відповідач свої договірні зобов`язання, які обумовлені умовами специфікації, виконав частково, 19 жовтня 2020 року позивачем сформовано вимогу № 1001ВИХ-20-6116 в якій позивач вимагав протягом десяти робочих днів виконати відповідачем його зобов`язання зі сплати штрафних санкції у зв`язку з порушенням умов договору в частині вчасної поставки товару.

У відповідь на вимогу відповідач у листі № 02-11/01 зазначив про проведення дії з отримання документів (довідки) з Торгово-промислової палати України на підтвердження неможливості виконання зобовязань за договором в обумовлені сторонами строки через впровадження на всій території України карантинних заходів.

Враховуючи, що договірні зобов`язання по договору відповідачем було виконано з порушенням строкеів, обумовлених у специфікації до договору, позивача звернувся до суду з метою захисту порушених прав і законних інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Аналізуючи умови укладеного між сторонами договору, враховуючи, що предметом договору слугує зобов`язання із передачі товару, суд зазначає, що між сторонами виникли господарські відносини на підставі договору поставки, до яких, крім положень ЦК України, що регулюють загальні умови виконання зобов`язання, застосовуються також положення глави 54 підрозділу 1 Розділу ІІІ Цивільного кодексу України.

Положеннями статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що договір оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін й скріплений печатками без зауважень та заперечень в добровільному порядку.

Предметом судового розгляду по даній справі є встановлення факту наявності/відсутності порушення з боку відповідача договірних зобов`язань з вчасної поставки товару у строки, обумовлені специфікацією.

Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статей 662, 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу, та у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 Цивільного кодексу України.

Положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, однією із основних умов виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

В рамках договірних правовідносин, відповідач повинен був поставити загальну кількість товару, яка визначена сторонами у специфікації, протягом 60-ти календарних днів з дня підписання договору, тобто до 21 липня 2020 року (дана календарна дата розрахована виходячи із того, що 22 травня 2020 року був підписаний між сторонами договір, та, відповідно, саме з даної дати ведеться облік 60 календарних днів, фіксована кількість яких визначена сторонами у специфікації до договору).

Отже, сторони на власний розсуд, з урахуванням принципу свободи договору, втіленим у цивільному законодавстві, визначили певний проміжок часу (60 календарних днів) до закінчення якого постачальник (відповідач) має здійснити повну поставку визначеного товару.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 910/5226/17, належними доказами, які встановлюють проведення між контрагентами господарської операції, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Як свідчать матеріали справи, до встановленої у специфікації дати на проведення повної поставки товару (21 липня 2020 року), відповідач поставив позивачу товар на загальну суму 315 077,04 грн. (проти встановленої у договорів суми 2 048 000,00 грн.), що підтверджується видатковою накладною № 79 від 10 липня 2020 року. Інша частина зобов"язань (на загальну суму 1 732 922,60 грн.) була виконана постачальником з порушенням строків поставки, що зафіксовано у наступній первинні документації: - видаткова накладна № 88 від 25 серпня 2020 року на суму 592 830,72 грн. та акт № 70 від 26 серпня 2020 року приймання продукції (товарів) за кількістю та якістю; - видаткова накладна № 102 від 04 вересня 2020 року та акт № 76 від 07 вересня 2020 року приймання продукції (товарів) за кількістю та якістю; - видаткова накладна № 107 від 18 вересня 2020 року та акт № 80 від 21 вересня 2020 року приймання продукції (товарів) за кількістю та якістю; - видаткова накладна № 108 від 12 жовтня 2020 року та акт № 88 від 15 жовтня 2020 року приймання продукції (товарів) за кількістю та якістю.

Тобто, постачальник (відповідач у даній справі) поставив позивачу товар у строки, які встановлені специфікацією до договору, лише по одній видатковій накладній (№ 79 від 10 липня 2020 року на суму 315 077,04 грн.), щодо інших господарських операції, то вони були проведені постачальником поза межами строку дії зобов`язань (після 21 липня 2020 року).

Підписання сторонами, як того вимагають умови договору, актів приймання продукції (товарів) за кількістю та якістю, а також видаткових накладних, є доказом проведення між сторонами договору господарської операції по поставці товару, та відсутності претензій по кількості та якості щодо поставленого товару. Вказані документи не є підтвердженням добросовісного виконання відповідачем договірних зобов`язань у строк (до 21 липня 2020 року), визначених в специфікації до договору. Напроти, вказані вище видаткові накладі (№ 88 від 25 серпня 2020 року, № 102 від 04 вересня 2020 року, № 107 від 18 вересня 2020 року, № 108 від 12 жовтня 2020 року) є свідченням поставки товару відповідачем позивачу поза межами 60 календарних днів, які відліковуються з дати підписання договору.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається які на підставу своїх вимог або заперечень..

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження повної поставки товару у строки, які обумовлені сторонами в договорі.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язання, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 94 040,11 грн., а також штраф у розмірі 173 292,26 грн.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина 1 статті 216 та частина 1 статті 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій, згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України, є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України). Так, відповідно до статей 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

У відповідності до розділу 7 договору, у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством України та цим договором. Так, за порушення строків поставки товарів або недопоставку товарів постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі 0,1% вартості товарів, поставку яких прострочено та/або недопоставлено, за кожен день такого прострочення, а за прострочення поставки товарів понад тридцять днів постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 10% вартості товарів.

Неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частина перша статті 611 Цивільного кодексу України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо прострочення виконання робіт) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим, положеннями частини 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено особливість порядку застосування господарських штрафних санкцій, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Наведеною нормою передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у якому зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

При цьому, умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (наведену правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 910/4164/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 903/962/17, від 07 червня 2019 року у справі № 910/23911/16).

Враховуючи викладене, надавши оцінку умовам договору, судом встановлено, що вказаний договір не містить положень, які б визначали інший строк припинення нарахування пені, у зв`язку з чим при нарахуванні пені та в даному випадку підлягає застосуванню строк, передбачений частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Таким чином, з урахуванням вимог частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, позивач мав право на нарахування пені протягом 6 місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Перевіривши правомірність нарахування позивачем пені та виходячи з розділу 7 договору, приписів статті 231 Господарського кодексу України, суд встановив, що дане нарахування не суперечать вимогам чинного законодавства та умовам договору. Здійснивши перерахунок штрафної санкції, з урахуванням обумовленого сторонами розміру пені (0,1% вартості товарів, поставку яких прострочено та/або недопоставлено), приписів статті 232 Господарського кодексу України, а також дат складання накладних, які оформлені після кінцевої дати поставки (до 21 липня 2020 року), суд встановив, що арифметично вірною та такою, що повністю відповідає положенням чинного законодавства є сума пені в розмірі 95 773,04 грн.

Відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Зважаючи на те, що суд обмежений в праві вийти за межі позовних вимог в частині стягнення пені, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в сумі, зазначеній в прохальній частині позовної заяви, а саме в розмірі 94 040,11 грн.

Додатково, крім пені, передбаченої розділом 7 договору, відповідач зобов`язався сплатити позивачу, в разі прострочення поставки товарів понад тридцять днів, штраф у розмірі 10% вартості товарів.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України .

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Таким чином одночасне стягнення пені та штрафу не суперечить вимогам чинного законодавства та статті 61 Конституції України. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09 лютого 2018 року у справі № 911/2813/17, від 22 березня 2018 року у справі № 911/1351/17 та від 25 травня 2018 року у справі № 922/1720/17).

Здійснивши перерахунок штрафу, з урахуванням умов договору, прострочення по поставці товару по кожній із видаткових накладних, зафіксована господарська операція по яким була здійснення поза встановленого договору (після 21 липня 2020 року), а також порядку розрахунків, погодженого сторонами, господарський суд зазначає, що позивачем арифметично вірно вказано суму до стягнення 173 292,26 грн. та задовольняє позовні вимоги в цій частині.

Щодо посилань відповідача на запровадження на території України карантину та наявності форс-мажорних обставин судом враховується таке.

Насамперед суд враховує, що договір був укладений між сторонами 22 травня 2020 року, тобто під час введення на всій території України карантину та відповідач мав усвідомлювати ризики укладення господарського договору зі строком виконання зобовязань в межах карантинних заходів (до 21 липня 2020 року).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" установлено з 12 березня на усій території України карантин. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" до переліку форс-мажорних обставин, який міститься в ч. 2 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", віднесено введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України. Розпорядженням Кабінету Міністрів України №338-р від 25 березня 2020 року (зі змінами) "Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації" з урахуванням поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, висновків Всесвітньої організації охорони здоров`я щодо визнання розповсюдження COVID-19 у країнах світу пандемією, з метою ліквідації наслідків медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру державного рівня, забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення та відповідно до статті 14 та частини другої статті 78 Кодексу цивільного захисту України установлено для єдиної державної системи цивільного захисту на всій території України режим надзвичайної ситуації. Режим надзвичайної ситуації, спричинений коронавірусом SARS-CoV-2 (надзвичайною подією), наявність ряду обмежень у здійсненні господарської діяльності, що свідчить про наявність виняткових (особливих) і непереборних обставин, через які істотно ускладнюється виконання господарських зобов`язань.

Відповідно до статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) можуть бути засвідчені, зокрема Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами шляхом видання сертифікатів про такі обставини.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 17 березня 2020 року № 530-IX до переліку форс-мажорних обставин, визначених у статті 14 - 1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" було включено карантин.

З огляду положення частини 1 статті 617 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 218 Господарського кодексу України, очевидним є те, що саме по собі включення до переліку форс-мажорних обставин карантину, не свідчить про те, що карантин автоматично звільняє сторону зобов`язання від відповідальності за невиконання її обов`язку. Така сторона повинна довести в кожному випадку наявність причинно-наслідкового зв`язку між карантином та невиконання нею зобов`язань.

З аналізу наведеного слідує, що на особу, яка порушила зобов`язання, покладається обов`язок доведення того, що відповідне порушення є наслідком дії певної непереборної сили, тобто, що непереборна сила не просто існує, а безпосередньо призводить до порушення стороною свого зобов`язання (необхідність існування причинно-наслідкового зв`язку між виникненням форс-мажорних обставин та неможливістю виконання стороною своїх зобов`язань).

Умовами пункту 8.1 договору, сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобовязань за цим договором у разі виникнення обставин непереборної сили на території України, які не існували під час укладення договору та виникли поза волею сторін. Сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом 5-ти днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовому форматі. Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються компетентним органом, зокрема, довідкою Торгово-промислової палати України (пункт 8.2., 8.3. договору).

Відповідачем не доведено дію форс-мажорних обставин, а також не надано суду підтверджуючих документів (сертифіката Торгово-промислової палати України) щодо наявності таких обставин до закінчення обумовленого строку на поставку товару (до 21 липня 2020 року). Крім того, відповідачем не дотримано вимог розділу 8 договору в частині представлення позивачу документів, які видаються компетентним органом, зокрема, сертифіката Торгово-промислової палати України.

Наявність листа відповідача за № 14-07/01 від 14 липня 2020 року не є тією обставиною, яка звільняє останнього від відповідальності за неналежне виконання зобов`язань за договором, оскільки аналіз положень чинного законодавства України дає підстави для висновку, що установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, Цивільний кодекс України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання. Виходячи із цих загальних засад, має встановлюватися і наявність або відсутність вини: особа має визнаватися невинуватою, якщо вона вжила всіх заходів для належного виконання зобов`язання при тому ступені турботливості та обачності, що вимагалася від неї за характером зобов`язання та умовами обороту.

Проте, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, які саме заходи були вжиті відповідачем з метою належного виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем. Також відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження вчасної поставки товарів позивачу у встановлені договором строки, у зв`язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09 жовтня 1979 року, пункт 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява №38695/97, пункт 43, ECHR 2000-II). У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України"" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов`язки щодо поставки товару, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, з урахуванням наведеного.

Судові витрати зі сплати позивачем при поданні позову судового збору, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 129, 194 - 196, 201, 208-210, 216-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Промисловий вектор" (61011, місто Харків, вулиця Конєва. Будинок 21, поштова адреса: 61145, місто Харків, а/с 682, ідентифікаційний код юридичної особи 39778894) на користь Акціонерного товариства "Укртрансгаз" (01021, місто Київ, Кловський узвіз, будинок 9/1, ідентифікаційний код юридичної особи 30019801) пеню у розмірі 94 040,11 грн., штраф у розмірі 173 292,26 грн., а також судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 4 009,99 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "10" березня 2021 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/4021/20