РІШЕННЯ

Іменем України

10 березня 2021 року м. Чернігівсправа №927/28/21
Господарським судом Чернігівської області, в складі судді Романенко А.В., за правилами спрощеного позовного провадження розглянуто справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернігівторг",

юридична адреса: вул. Ділова, буд. 5, корпус 2, м. Київ, 03150;

поштова адреса: вул. 77 Гвардійської дивізії, 1, м. Чернігів, 14034;

електронна адреса: ;

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Крес-Систем",

вул. Гетьмана Полуботка, буд. 6А, м. Чернігів, 14000;

електронна адреса: ;

предмет спору: про стягнення 240980,90грн

без виклику (повідомлення) сторін

11.01.2021, надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернігівторг" (надалі - ТОВ "Чернігівторг") до Товариства з обмеженою відповідальністю "Крес-Систем" (надалі - ТОВ "Крес-Систем") про стягнення 240980,90 грн, з них: 152949,42грн основного боргу за поставлений товар на підставі договору поставки №588 від 01.01.2019 (надалі - Договір); 37231,66грн пені за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 20.09.2019 по 23.12.2020, нарахованої на підставі п.7.2. Договору; 38237,36грн штрафу, нарахованого на підставі п.7.3. Договору; 5405,61грн 3% річних за період з 20.09.2019 по 23.12.2020 та 7156,85грн інфляційних втрат за період з жовтня 2019 року по листопад 2020 року, нарахованих на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовано порушенням відповідачем умов Договору, а саме несвоєчасним розрахунком за товар поставлений за видатковою накладною №40027905 від 12.09.2019 складеною на виконання його умов.

Ухвалою суду від 13.01.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі №927/28/21; постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення (виклику) сторін; сторонам установлено процесуальні строки для подачі заяв по суті спору, зокрема відповідачу 15 календарних днів з дня отримання вказаної ухвали, для подачі в порядку статей 178, 251 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) відзиву на позов, разом з доказами його направлення на адресу позивача.

Ухвалою суду від 02.02.2021, за письмовим клопотанням відповідача, в порядку частини 2 статті 119 ГПК України продовжено процесуальний строк для подачі відзиву на позов на 7 календарних днів (по 09.02.2021).

Відповідач скористався процесуальним правом та в установлений строк (з урахуванням його продовження, 09.02.2021) подав до суду відзив на позов (разом з доказами його направлення на адресу позивача), в якому проти заявлених вимог заперечив у повному обсязі, посилаючись на відсутність достатніх коштів для проведення остаточних розрахунків з позивачем за отриманий товар на підставі видаткової накладної №40027905 від 12.09.2019, складеної на виконання умов договору поставки №588 від 01.01.2019. Просив урахувати, що на виконання цього Договору ним придбано в позивача товар - будівельні матеріали (труби, кабелі, дроти, щиток та інше) необхідні для проведення ремонтних робіт систем вуличного освітлення за договором №05/09 від 23.10.2019, укладеним з Шаповалівською сільською радою Борзнянського району Чернігівської області, яка належним чином не виконує договірні зобов`язання перед відповідачем по розрахунку за виконані ним роботи, що підтверджується рішенням Господарського суду Чернігівської області від 14.05.2020 у справі №927/119/20, яке набуло законної сили, та до цього часу залишається невиконаним у примусовому порядку.

Звертав увагу на приписи частини 1 та п. 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), за якими для окремих видів вимог законом установлюється спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною. Зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу).

Одночасно просив суд, у разі наявності підстав для задоволення позову, відстрочити виконання рішення суду до виконання зобов`язань Шаповалівською сільською радою Борзнянського району Чернігівської області в справі №927/119/20 від 14.05.2020.

11.02.2021, позивач, у порядку статей 166, 184 ГПК України, в установлений строк подав до суду відповідь на відзив, в якій заперечував проти відстрочення виконання судового рішення посилаючись на частину 2 статті 218 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) та статтю 617 ЦК України, за якими особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Тобто підстави для звільнення відповідача від відповідальності за порушення договірних зобов`язань відсутні. Зауважив, що доводи відповідача про вжиття ним вичерпних заходів для погашення наявної заборгованості перед позивачем не відповідають дійсності. Ствердив, що з 19.09.2019 (кінцева дата проведення остаточних розрахунків за Договором) жодних звернень від ТОВ «Крес-Систем» відносно врегулювання спірних правовідносин до нього не надходило.

Відповідач правом на подання мотивованих заперечень на відповідь на відзив в установлений судом строк не скористався.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

01.01.2019, між ТОВ «Чернігівторг» (надалі - Постачальник, позивач) та ТОВ «Крес-Систем» (надалі - Покупець, відповідач) укладено договір поставки №588 (надалі - Договір), за п.1.1., п.1.2. якого Постачальник зобов`язався поставити в власність Покупцеві товар (партію товару), в асортименті, кількості та за цінами, вказаними в видаткових накладних, що є невід`ємними частинами цього Договору, а Покупець зобов`язався прийняти та оплатити вказаний товар. Предметом поставки є товари з найменуванням, зазначеним у додатку(ах) до Договору і визначені родовими ознаками.

За умовами п.2.1., п.2.2., п.2.4., п.2.5. Договору передача товару від Постачальника Покупцю здійснюється за видатковою накладною. Постачання товару здійснюється на умовах EXW (ІНКОТЕРМС 2010): склад Постачальника. Право власності та ризик випадкового знищення або пошкодження товару переходить до Покупця з моменту отримання товару за видатковою накладною. Поставка товару вважається виконаною Постачальником у момент передачі товару Покупцю, що підтверджується його підписом у видатковій накладній.

Сторонами в п.3.1., п.3.6. Договору погоджено, що товар передається Покупцю згідно з видатковою накладною на підставі довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей. Підпис уповноваженої особи Покупця та/або печатка (штамп) Покупця на видатковій накладній свідчить про відповідність товару кількості зазначеній в замовленні Покупця, а також про належну якість товару. Після підписання Покупцем видаткової накладної претензії щодо кількості та якості товару не приймаються.

Згідно з п.5.1. та п.5.2. Договору ціни на товари, що постачаються Постачальником, є звичайними вільними відпускними та визначаються по взаємному погодженню сторін на кожну окрему поставку. Асортимент, кількість, та вартість товару (з урахуванням ПДВ) остаточно узгоджуються та відображаються сторонами в видатковій накладній по кожній партії окремо.

Відповідно до п.6.1., п.6.2. та п.6.6. Договору Покупець зобов`язаний оплатити Постачальнику вартість (ціну) кожної партії товару не пізніше 7 календарних днів з дати поставки товару шляхом безготівкового або готівкового перерахування суми грошових коштів на поточний рахунок Постачальника. При здійсненні платежу Покупець обов`язково повинен вказувати в платіжному дорученні номер та дату первинного документу (номер договору, рахунку-фактури, видаткової накладної). Платежі, що надходять від Покупця на рахунок Постачальника в якості оплати придбаного товару, незалежно від їх призначення, вказаного в платіжному дорученні, приймаються в залік оплати боргів Покупця, що виникли раніше, в порядку їх хронологічного виникнення.

За умовами п.8.1., Договір вступає в дію з дати його укладення сторонами і діє до 31.12.2019. Дострокове розірвання Договору можливе тільки в випадках, передбачених чинним законодавством України. Закінчення строку Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

Виходячи з правової природи укладеного правочину суд дійшов висновку, що між сторонами склались відносини з поставки товару, які врегульовані §1 Глави 54 ЦК України.

Судом установлено, що спірний Договір припинив свою дію 31.12.2019 (п.8.1.), у зв`язку з закінченням строку на який його укладено сторонами, однак наведене не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього правочину.

Предметом позову в даній справі є стягнення вартості товару, поставленого за Договором, неустойки (пені, штрафу) за порушення грошових зобов`язань по своєчасному розрахунку за цей товар, а також правових наслідків, обумовлених частиною 2 статті 625 ЦК України.

Тобто до обставин, що входять до предмету доказування в даній справі, належить наявність між сторонами договірних правовідносин; факт порушення відповідачем договірних зобов`язань щодо своєчасної оплати за поставлений та отриманий ним товар; наявність достатніх правових підстав для застосування до відповідача штрафних санкцій (неустойки), стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за фактом порушення грошових зобов`язань.

За приписами статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати в установлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його в підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

На виконання умов Договору Постачальником за видатковою накладною №40027905 від 12.09.2019 передано, а Покупцем в особі керівника Кондратенко Е.С., діючого на підставі довіреності №315 від 10.09.2019, отримано товар на загальну суму на суму 152949,42грн.

Дана видаткова накладна складена за підписом обох сторін та завірена печатками юридичних осіб. Факт отримання товару за вказаними документами відповідачем не заперечується.

За змістом частин 1 та 2 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Виходячи з умов п.6.1. Договору відповідач мав розрахуватися за отриманий Товар протягом 7 календарних днів з дати поставки товару, а саме в строк по 19.09.2019 (оплату прострочено з 20.09.2019).

Відповідач порушив умови Договору, за поставлений товар в установлений Договором строк не розрахувався. На момент винесення рішення в справі доказів оплати наявного боргу до суду не надав.

Згідно зі статтею 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Наведене узгоджується зі змістом частини 2 статті 218 ГК України, за якою учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Керуючись даними нормами, судом відхилено доводи відповідача про відсутність у нього достатніх коштів для проведення розрахунків з позивачем за отриманий ще в 2019 році товар, внаслідок невиконання контрагентами відповідача, в тому числі Шаповалівською сільською радою Борзнянського району Чернігівської області, договірних зобов`язань. За висновком суду, наведені відповідачем обставини не є підставою для звільнення його від відповідальності за порушення грошових зобов`язань перед позивачем.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши доводи та аргументи обох сторін, суд дійшов висновку, що позов у частині вимоги про стягнення основного боргу в сумі 152949,42грн є обґрунтованим, правомірним, підтверджується належними доказами, відтак підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не виконав його в строк, установлений Договором.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі сплата неустойки (штрафу, пені) та відшкодування збитків.

Відповідно до статті 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності є вчинене учасником господарських відносин правопорушення в сфері господарювання. Аналогічні положення містить стаття 610 ЦК України.

За змістом частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції в вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

За частиною 4 статті 231 ГК України, в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній визначеній грошовій сумі, або в відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або в кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 вказаної статті передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань установлюються в відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 даного Закону встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього

Закону обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

З урахуванням наведених норм, розмір неустойки (пені) за порушення грошових зобов`язань установлюється сторонами в договорі в відсотковому співвідношенні до суми невиконаного зобов`язання, однак не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, якщо інше не передбачено в спеціальному нормативно-правовому акті, що регулює спірні правовідносини сторін.

Виходячи з умов погоджених сторонами в пунктах 7.2., 7.3., 7.5. Договору за порушення терміну оплати вартості (ціни) поставленого товару, встановленого п.6.1. цього Договору, Постачальник має право стягнути з Покупця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період порушення винною стороною грошового зобов`язання, від суми боргу за кожен день прострочки. Штрафна санкція, передбачена цим пунктом Договору, нараховується та стягується понад строк, передбачений п.6 статті 232 ГК України в межах трирічного строку. У разі порушення грошових зобов`язань за Договором Постачальник також має право стягнути з Покупця штраф у розмірі 25% від вартості поставлених, але не оплачених товарів. Строк позовної давності за цим Договором (в тому числі по стягненню штрафів та пені) становить три роки з моменту виникнення зобов`язання з оплати товару.

Позивач, керуючись вказаними умовами Договору, в межах даного спору заявив до стягнення за порушення грошових зобов`язань по своєчасній сплаті за поставлений товар неустойку в формі пені в розмірі 37231,66грн за період з 20.09.2019 по 23.12.2020 (нарахована виходячи з подвійної облікової ставки НБУ, діючої в періоді прострочення зобов`язань по оплаті) та штрафу в розмірі 38237,36грн (25% від вартості поставленого, але неоплаченого товару).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За визначенням статей 549 та 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється в відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється в відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто порядок нарахування пені та штрафу як форми неустойки має відмінний характер нарахування.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності в кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Тобто, одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є неустойка в формі пені та штрафу, такий вид забезпечення як пеня та її розмір установлений частиною 3 статті 549 ЦК України, частиною 6 статті 231 ГК України та статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», у той же час право встановити в договорі такий вид забезпечення як штраф передбачено частиною 2 статті 549 ЦК України, частиною 4 статті 231 ГК України.

При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, так як відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає в себе і пеню, і штраф як форми її сплати.

Чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Вказана позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду в постановах: від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17, від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17, від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16, від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується порушення відповідачем грошових зобов`язань по оплаті поставленого товару, провівши перерахунок заявлених до стягнення сум пені та штрафу, з огляду на встановлений судом період прострочення та в межах дії Договору, суд вирішив задовольнити позов у частині стягнення пені частково в сумі 13354,79грн за період з 20.09.2019 по 31.12.2019 та в частині стягнення штрафу в повному обсязі в сумі 38237,36грн.

Судом відмовлено в частині стягнення пені в сумі 23876,87грн за період з 01.01.2020 по 23.12.2020 за безпідставністю. За висновком суду, пеня може бути стягнута лише в тому випадку, коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, що встановлює її розмір. Виходячи зі змісту статті 547 та частини 1 статті 548 ЦК України необхідною умовою для застосування відповідальності в формі неустойки є визначення в законі чи в договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафних санкцій і конкретного їх розміру.

Даний правовий висновок наведений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №904/4156/18.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, до стягнення з відповідача заявлено пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, нараховану за прострочення сплати вартості товару за період з 20.09.2019 по 23.12.2020, тобто в тому числі і за період після закінчення дії Договору (31.12.2019).

За висновком суду, враховуючи, що дія договору припинилася 31.12.2019, у зв`язку з закінченням строку, на який його укладено, починаючи з 01.01.2020 відсутні правові підстави для нарахування пені, встановленої за цим Договором, оскільки закінчення дії Договору має своїм наслідком припинення забезпечувального зобов`язання - нарахування неустойки (у формі пені).

При цьому, суд констатує, що закінчення строку дії Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час його дії. Відтак вимоги в частині стягнення пені в сумі 13354,79грн за період з 20.09.2019 по 31.12.2019 та в частині стягнення штрафу в сумі 38237,36грн є правомірними, оскільки матеріалами справи підтверджується порушення відповідачем грошових зобов`язань в частині своєчасного розрахунку за отриманий товар на час дії цього Договору.

Відповідач, у відзиві на позов, звертав увагу суду на приписи частини 1 та п.1 частини 2 статті 258 ЦК України, які встановлюють спеціальну позовну давність до окремих вимог, зокрема, позовну давність в один рік щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Разом з тим, за частиною 1 статті 259 цього Кодексу позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі.

Сторонами в п.7.5. Договору погоджено, що строк позовної давності за цим Договором (в тому числі по стягненню штрафів та пені) становить три роки з моменту виникнення зобов`язання з оплати товару.

Тобто, за висновком суду, позов у частині стягнення неустойки (у формі пені та штрафу) за порушення грошових зобов`язань по оплаті товару, поставленого за видатковою накладною №40027905 від 12.09.2019, оплату якого прострочено з 20.09.2019, заявлено в межах строків позовної давності.

За частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач, керуючись частиною 2 статті 625 ЦК України, з огляду на порушення відповідачем грошового зобов`язання щодо своєчасного розрахунку за отриманий товар на підставі Договору, заявив до стягнення з відповідача 5405,61грн трьох відсотків річних за період з 20.09.2019 по 23.12.2020 та 7156,85грн інфляційних втрат за період жовтня 2019 року по листопад 2020 року.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується порушення відповідачем грошових зобов`язань за Договором, суд, керуючись наведеними нормами, провівши перерахунок заявлених до стягнення нарахувань: відсотків річних та інфляційних втрат, з огляду на встановлений період прострочення виконання грошового зобов`язання, дійшов висновку про задоволення позову в частині трьох відсотків річних у межах заявлених вимог у сумі 5405,61грн за період з 20.09.2019 по 23.12.2020 та в частині інфляційних втрат у повному обсязі в сумі 7156,85грн за період з жовтня 2019 року по листопад 2020 року

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до положень статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають установленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 ГПК України).

За статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідач доказів належного виконання зобов`язань перед позивачем щодо оплати за обумовлений Договором товар, поставлений за видатковою накладною №40027905 від 12.09.2019, до суду не надав.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується порушення відповідачем грошових зобов`язань по своєчасному розрахунку за поставлений товар, суд, дослідивши матеріали справи, задовольнив позов у частині стягнення основного боргу в сумі 152949,42грн, пені в сумі 13354,79грн за період з 20.09.2019 по 31.12.2019, штрафу в сумі 38237,36грн, трьох відсотків річних у сумі 5405,61грн за період з 20.09.2019 по 23.12.2020 та інфляційних втрат у сумі 7156,85грн за період з жовтня 2019 року по листопад 2020 року.

У відзиві на позов (п.2) відповідач просив у разі наявності підстав для задоволення позову відстрочити виконання рішення суду до виконання своїх зобов`язань перед ним з боку Шаповалівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області в справі №927/119/20.

Згідно з частиною 1 статті 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Виходячи з приписів частин 3 - 5 статті 331 ГПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача в виникненні спору (1); стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан (2); стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (3). Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Таким чином, вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси обох сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача в виникненні спору, наявність інфляційних процесів в економіці держави та інші обставини справи, зокрема, наявну загрозу банкрутства юридичної особи, відсутність коштів на її банківських рахунках та майна, на яке можливо було б звернути стягнення тощо.

В основу судового рішення про надання відстрочки виконання рішення суду має бути покладено обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим його виконання. При цьому господарський суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника в разі виконання рішення в установлений строк чи попередньо встановленим способом, а також такі ж наслідки і для стягувача в випадку затримки виконання рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чижов проти України" (заява № 6962/02) зазначено, що на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка в виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У рішенні Конституційного Суду України від 26.06.2013 у справі № 5-рп/2013 зазначено, що розстрочка (відстрочка) виконання рішення суду має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників.

Таким чином, необхідною умовою задоволення заяви про надання відстрочки виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати доводи та заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку відстрочення виконання судового рішення.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши аргументи відповідача, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення його клопотання та відстрочення виконання судового рішення, оскільки ним не доведено на підставі належних, допустимих, достовірних, вірогідних доказів, у розумінні статей 76-79 ГПК України, існування обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Зазначення відповідачем про його складний фінансовий стан, зокрема відсутність достатніх коштів на банківських рахунках достатніх для розрахунку за товар отриманий ще в вересні 2019 року, документально не підтверджено, відтак не може бути враховано судом при вирішенні даного клопотання.

Керуючись принципом пропорційності, виходячи з балансу майнових інтересів обох сторін, за наявності вини в порушенні договірних зобов`язань, прострочення виконання якого до цього часу триває, за недоведеністю наявності фактичних обставин, що ускладнюють виконання судового рішення, суд відмовив відповідачу в відстроченні його виконання.

При ухваленні рішення в справі, суд, у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи зокрема відносяться витрати понесені учасником справи на отримання професійної правничої допомоги.

Згідно зі статтею 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (1); розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (2).

За статтею 129 ГПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити в зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), що подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За приписами частини 3 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Частинами 3 - 6 статті 126 ГПК України визначено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) (1); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) (2); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (3); ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (4).

Виходячи з аналізу вказаних статей для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу суд повинен враховувати критерії складності справи, обсяг наданих адвокатом послуг, кваліфікації і досвіду адвоката, ціну позову, керуватися принципами розумності та справедливості.

У позовній заяві позивач повідомив, що розмір витрат на правову допомогу в межах даної справи становить 3000грн, що включає: вартість усної консультації з вивченням документів та правовим аналізом договору поставки №588 від 01.01.2019, видаткової накладної №40027905 від 12.09.2019 та довіреності №315 від 10.09.2019 (1); складання позовної заяви з додатками (2).

На підтвердження заявленого розміру витрат на правову допомогу надав до матеріалів справи: договір про надання правової допомоги №08/01-20 від 08.01.2020, укладений між ТОВ «Чернігівторг» та адвокатом Малишенко Олександром Миколайовичем, який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю ЧН №000093, виданого на підставі рішення Ради адвокатів Чернігівської області №42 від 13.01.2017; акт б/н від 23.12.2020 приймання-передачі наданих послуг за цим Договором, а також платіжне доручення №23107 від 23.12.2020 на суму 3000грн.

Європейський суд з прав людини в справі East/WestAllianceLimited проти України зазначив, що угода щодо гонорару адвоката не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Тобто, судові витрати на професійну правничу допомогу повинні бути фактичними, неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

Господарський суд, беручи до уваги ступінь складності справи, характер та обсяг наданих адвокатом послуг, та керуючись частиною 4 статті 129 ГПК України за відсутності мотивованих заперечень відповідача, вирішив покласти на останнього відшкодування документально підтверджених витрат позивача на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 2702,70грн.

Згідно з частиною 1 статті 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам. Таким чином, з огляду на те, що позов підлягає частковому задоволенню, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3256,49грн покладаються на відповідача. При цьому, суд вважає за доцільне зазначити про відсутність підстав для повернення позивачу надмірно перерахованих коштів в якості судового збору до Державного бюджету України за платіжним дорученням №23108 від 23.12.2020 у сумі 45,01грн за відсутності письмової заяви позивача, з огляду на приписи частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 42, 46, 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 178, 184, 233, 236, 238, 241, 247 - 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В :

1. Відмовити в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Крес-Систем» () про відстрочку виконання рішення в справі №927/28/21.

2. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівторг» (юридична адреса: вул. Ділова, 5, корпус 2, м. Київ, 03150; поштова адреса: вул. 77 Гвардійської дивізії, 1, м. Чернігів, 14034; ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Крес-Систем» (вул. Гетьмана Полуботка, 6А, м. Чернігів, 14000, ) про стягнення 240980,90грн, задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Крес-Систем» (вул. Гетьмана Полуботка, 6А, м. Чернігів, 14000, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівторг» (юридична адреса: вул. Ділова, 5, корпус 2, м. Київ, 03150; поштова адреса: вул. 77 Гвардійської дивізії, 1, м. Чернігів, 14034; ) 152949,42грн основного боргу, 13354,79грн пені, 38237,36грн штрафу, 5405,61грн трьох відсотків річних, 7156,85грн інфляційних втрат, 2702,70грн витрати на правову допомогу та 3256,49грн судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили

4. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови в відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду, відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається в порядку визначеному статтею 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя А.В. Романенко