ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року м. ОдесаСправа № 916/2070/19
Південно західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Філінюка І.Г.

суддів Поліщук Л.В., Будішевської Л.О.

секретар судового засідання Чеголя Є.О.

за участю представників сторін:

за допомогою комплексу «EasyCon» з`явився представник:

від АТ «НАК «Нафтогаз України» - адвокат Пронюк В.Я., довіреність № 14-340 від 22.12.2020;

До Південно-західного апеляційного господарського суду з`явився представник Комунального виробничо - експлуатаційного підприємства «Подільськтеплокомуненерго» - адвокат Бочева Л.А., довіреність, №467 від 04.09.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду Одеської області від 30.12.2020

по справі № 916/2070/19

за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до відповідача Комунального виробничо-експлуатаційного підприємства «Подільськтеплокомуненерго»

про стягнення 2 261 954,02 грн.

суддя суду першої інстанції: Смелянець Г.Є.

місце винесення рішення: м. Одеса, господарський суд Одеської області

повний текст рішення складено 11.01.2021

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до Комунального виробничого експлуатаційного підприємства «Подільськтеплокомуненерго» про стягнення боргу у загальній сумі 2 261 954,02 грн., з яких: 960 800,31 грн. - пені, 380 270,52 грн. - 3% річних та 920 883,19 грн. - інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором постачання природного газу № 8004/1718-ТЕ-23 від 01.09.2017 щодо своєчасної оплати переданого газу.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 30.12.2020 позов позовну заяву Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задовольнити частково.

Стягнуто з Комунального виробничого експлуатаційного підприємства «Подільськтеплокомуненерго» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» пеню у сумі 96 080,03 грн. 03 коп., 3% річних у сумі 286 277,22 грн., інфляційні втрати у сумі 695 708,94 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 29 141,79 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Обґрунтування рішення суду першої інстанції.

Місцевим господарським судом встановлено, що природний газ, який поставлений позивачем на виконання умов договору на суму 27 900 053,09 грн., оплачений відповідачем у повному обсязі, але із порушенням строків оплати.

Перевіривши розрахунок пені, який здійснений позивачем та згідно з яким розмір нарахованої відповідачу пені становить 960 800, 31 грн., господарським судом встановлено відповідність цього розрахунку обставинам справи щодо прострочення відповідача та умовам пункту 8.2. та пункту 8.3. договору у редакції додаткової угоди №1 від 25.01.2018 до договору, а саме: нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови КМУ від 04.03.2002 №256.

Водночас, суд першої інстанції з урахуванням клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, враховано важкий фінансовий стан відповідача зменшив розмір пені на 90 %, що становить 96 080, 03 грн.

Також, в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції вказано, що перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, доданий позивачем до позовної заяви, згідно з яким розмір 3% річних становить 380 270,52 грн., та розмір інфляційних втрат становить 920 883, 19 грн., господарським судом встановлено, що вказаний розрахунок здійснений позивачем без врахування суми оплат, проведених відповідно до постанови КМУ від 04.03.2002 №256 в розмірі 9 961 465, 23 грн.

Отже, враховуючи вказівки, викладені у Постанові Верховного Суду від 18.06.2020 у даній справі, господарським судом здійснений розрахунок 3% річних та інфляційних втрат із врахуванням проведених відповідачем оплат в розмірі 9 961 465, 23 грн. При цьому, під час розрахунку, проведені відповідачем оплати в розмірі 9 961 465, 23 грн. враховані судом саме за період, який визначений самим позивачем при нарахуванні відповідачу пені.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що розмір 3 % річних становить 286 277, 22 грн., а розмір інфляційних втрат становить 695 708, 94 грн.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить рішення Господарського суду Одеської області від 30.12.2020 у справі №916/2070/19 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 864 720, 28 грн.; 3% річних у сумі 93993, 30 грн., інфляційних втрат у сумі 225174, 25 грн. скасувати та прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» щодо стягнення пені у сумі 864720, 28 грн.; 3% річних у сумі 93993, 30 грн.; інфляційних втрат у сумі 225174, 25 грн., у стягненні якої було відмовлено задовольнити та судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги у розмірі 26637, 88 грн. покласти на відповідача.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

Акціонерне товариство ««Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» в обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного судового рішення підставою для відмови в задоволенні позовних вимог було зазначено, що Постанова Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002 (далі Порядок №256) змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що складись між сторонами на підставі укладеного між ними договору, оскільки має імперативно регулюючий характер.

Проте, на думку скаржника судом першої інстанції не було враховане те, що вказана постанова КМУ лише визначає, відповідно до ст. 102 Бюджетного кодексу України, механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Отже, на думку скаржника АТ «НАК «Нафтогаз України» немає будь-якого впливу на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату природного газу.

Також, скаржником в апеляційній скарзі зазначається, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги той факт, що між позивачем та відповідачем не уклададися будь-які договори щодо здійснення розрахунків (спільні протокольні рішення), визначених Порядком №256.

Таким чином, на думку скаржника, місцевим судом не було взято до уваги, що Порядком №256 регламентують виключно порядок розпорядження коштами з цільовим призначенням, що надходять на рахунки газопостачальних та газорозподільних компаній, як реалізація державних соціальних гарантій певним категоріям громадян і не передбачають обов`язку зміни умов договірних зобов`язань сторін.

АТ «НАК «Нафтогаз України» вказує в апеляційній скарзі, що Верховний Суд неодноразово розглядав питання щодо застосування у подібних правовідносинах положень Постанови Кабінету міністрів України №256 від 04.03.2002, а саме: у справі №910/3657/18; у справі №916/2286/18; у справі №925/74/19; у справі №903/918/19.

Отже, на думку скаржника, висновок місцевого суду про те, що погашення заборгованості у порядку, визначеному Порядком №256, змінює порядок та строки розрахунків є необґрунтованим, безпідставним та таким, що протирічить положенням самого Порядку №256. В той же час, 3% річних та інфляційні втрати нараховані позивачем у відповідності до умов Договору та чинного законодавства.

Також, АТ «НАК «Нафтогаз України» в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції під час вирішення питання щодо зменшення пені (неустойки) повинен був об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення. Зазначеного суд першої інстанції не здійснив, чим і порушив права позивача, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню в цій частині.

Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі.

08.02.2021 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Комунального виробничого експлуатаційного підприємства «Подільськтеплокомунеенерго» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на те, що судом першої інстанції в повному обсязі було досліджено всі матеріали справи та оскаржуване рішення було прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, просить залишити рішення Господарського суду Одеської області від 30.12.2020 у справі №916/2070/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу АТ «НАК «Нафтогаз України» - залишити без задоволення.

Процесуальний рух справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.02.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Одеської області від 30.12.2020 у справі №916/2070/19. Призначено справу №916/2070/19 до розгляду на 16.03.2021 о 14:00 год.

16.03.2021 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду електронною поштою надійшло клопотання від Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.02.2021 в задоволенні клопотання Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, яке призначено на 16.03.2021 о 14:00 год. по справі №916/2070/19 - відмовлено.

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.03.2021 заяву представника Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» адвоката Пронюк Владислава Ярославовича про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів, за допомогою комплексу «EasyCon» по справі №916/2070/19, розгляд якої призначено на 16.03.2021 о 14:00 год. - задоволено.

В судовому засіданні 16.03.2021 представник Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» надав пояснення, в яких підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити останню.

Представник Комунального виробничо-експлуатаційного підприємства «Подільськтеплокомуненерго» 16.03.2021 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду Одеської області залишити без змін.

16.03.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови у даній справі.

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи і їх повноту, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин:

01.09.2017 між Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (Постачальник) та Комунальним виробничим експлуатаційним підприємством «Подільськтеплокомуненерго» (Споживач) було укладено договір №8004/1718-ТЕ-23 постачання природного газу, згідно з яким постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

Згідно до п.1.1., 1.2. договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Відповідно до п.2.1. договору постачальник передає споживачу з 01.10.2017 по 31.03.2018 (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 5508,0 тис. куб. м., в тому числі по місяцях:

МісяцьОбсягМісяцьОбсяг
жовтень480,0січень1170,0
листопад860,0лютий1070,0
грудень960,0березень968,0
IV кв. 2017 р.2300,0I кв. 2018р. 3208,0

Пунктом. 2.4. договору встановлено, що підписаний сторонами акт приймання-передачі природного газу, відповідно до п.3.7. договору, вважається узгодженням сторонами загального обсягу переданого газу у відповідному місяці постачання газу.

Відповідно до п. 3.7. договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

Згідно з п.5.2. договору ціна за 1000 куб. метрів на дату укладання договору становить 4 942 грн., крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість 5 930,40 грн.

Умовами п. 6.1. договору визначено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладання договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам та надання пільг, субсидій та компенсацій спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.

Відповідно до п. 8.1. договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством та цим договором.

Згідно з п.п.8.2., 8.3. договору у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4%, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови КМУ від 11.01.2005 №20. Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3. цього договору, укладення договорів про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови КМУ від 11.01.2005 №20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до ст. 625 ЦК України, нараховані на всю суму заборгованості за цим договором.

Відповідно до п. 12.1. договору він набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2017 до 31.03.2018 (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

25.01.2018 між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до вищевказаного договору, відповідно до якої Сторони уклали цю додаткову угоду про таке:

- абзац третій пункту 6.1. договору викласти в наступній редакції: «Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладання договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором».

- пункт 8.2. та пункт 8.3. договору викласти в наступній редакції: «У разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови КМУ від 04.03.2002 №256. Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3. цього договору, підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, нараховані на всю суму заборгованості за цим договором».

Також місцевим господарським судом встановлено, що на виконання умов договору №8004/1718-ТЕ-23 від 01.09.2017 позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 27 900 053,09 грн. що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання передачі природного газу від 31.10.2017 на загальну суму 1 330 378, 49 грн., від 30.11.2017 на загальну суму 4 119 267,70 грн., від 31.12.2017 на загальну суму 5 165 010, 72 грн., від 31.01.2018 на загальну суму 6 037 479, 30 грн., від 28.02.2018 на загальну суму 5 425 485, 74 грн., від 31.03.2018 на загальну суму 5 822 431, 14 грн.

При цьому, в підтвердження проведення відповідачем оплат за поставлений позивачем за період з жовтня 2017 року по березень 2018 року природний газ в сумі 27900053,09 грн., позивач надав суду сальдо по підприємству КВЕП «Подільськтеплокомуненерго» та виписку по операцій по підприємству КВЕП «Подільськтеплокомуненерго» з 01.09.2017 по 31.05.2019.

Також, відповідачем надано суду платіжні доручення про перерахування коштів та виписку по рахунку КВЕП «Подільськтеплокомуненерго», що підтверджують обставини щодо оплати частини заборгованості в сумі 9 961 465,23 грн. за рахунок бюджетних коштів, наданих відповідачу на підставі постанови Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002.

Отримання державних коштів для компенсації пільг та субсидій за договором від Управління соціального захисту населення Подільської міської ради, підтверджуються також актами звірки розрахунків КВЕП «Подільськтеплокомуненерго» та розпорядником коштів державного (місцевого бюджету) УСЗН Подільської МР.

Внаслідок, несвоєчасної оплати заборгованості за переданий газ, позивачем нараховано відповідачу пеню в сумі 960 800, 31 грн., 3% річних у сумі 380 270, 52 грн. та інфляційні втрати у сумі 920 883,19 грн.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи рішенням Господарського суду Одеської області від 12.11.2019, залишеним без змін Постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 18.02.2020, позовні вимоги АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задоволено частково. З КВЕП «Подільськтеплокомуненерго» на користь АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» стягнуто інфляційні нарахування в сумі 920 883,19 грн., 3% річних в сумі 380 270,52 грн., пеню в сумі 96 080,03грн. та судовий збір в сумі 33 929,31 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.06.2020 касаційні скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Комунального виробничого експлуатаційного підприємства «Подільськтеплокомуненерго» задоволені частково. Рішення Господарського суду Одеської області від 12.11.2019 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 у справі № 916/2070/19 скасовано. Справу № 916/2070/19 передано на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

У Постанові Верховного суду у даній справі наявні вказівки, які в силу вимог ч.1 ст.316 ГПК України є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, та згідно з якими суди попередніх інстанцій встановили, що між сторонами договору були проведені розрахунки за надані послуги частково у спосіб визначений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, тобто сторонами було змінено порядок і строки виконання відповідачем грошових зобов`язань, які зазначені у договорі, однак визнали вимоги позивача про стягнення з відповідача сум інфляційних втрат та 3% річних на грошові кошти, які були сплачені у визначений постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 спосіб обґрунтованими. Судами попередніх інстанцій зазначено, що частина заборгованості за отриманий згідно з договором природний газ оплачена відповідачем за рахунок власних коштів, при цьому первинні документи, що підтверджують факт оплати судами не досліджувалось, обставини за рахунок яких коштів погашена відповідна частина заборгованості не встановлювались.

Щодо зменшення розміру пені, судом необхідно було встановити наявність у позивача правових підстав для нарахування штрафних санкцій у вигляді пені на суму заборгованості, для чого необхідно встановити обставини, за рахунок яких коштів відбулося погашення відповідної частини заборгованості, однак зазначені обставини не були встановлені судами попередніх інстанцій під час розгляду справи № 916/2070/19.

Позиція Південно західного апеляційного господарського суду.

Перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Предметом позову у цій справі є вимога позивача про стягнення з відповідача пені, річних та інфляційних втрат у зв`язку з порушенням останнім строків оплати за поставлений природний газ.

Згідно із частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу приписів статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статей 610, 612 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами. Постачання природного газу здійснюється за цінами, що вільно встановлюються між постачальником та споживачем, крім випадків, передбачених цим Законом. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.

Згідно статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч.ч. 1, 2 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно до статті 193 ГК України, яка цілком кореспондується зі ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Так, природний газ, який поставлений позивачем на виконання умов договору на суму 27 900 053,09 грн., оплачений відповідачем у повному обсязі, але із порушенням строків оплати.

Більш того, частина грошових коштів в розмірі 9 961 465,23 грн. оплачені відповідачем за рахунок бюджетних коштів, наданих на підставі постанови Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002.

Щодо заявленої до стягнення пені, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до п. 8.2. Договору у разі прострочення Споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього Договору він зобов`язується сплатити Постачальнику крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до статей 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статею 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Зі ст. 230 Господарського кодексу України випливає, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, розрахунок пені, який здійснений позивачем та згідно з яким розмір нарахованої відповідачу пені становить 960 800, 31 грн., розрахунок відповідає обставинам справи щодо прострочення відповідача та умовам пункту 8.2. та пункту 8.3. договору у редакції додаткової угоди №1 від 25.01.2018 до договору, а саме: нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови КМУ від 04.03.2002 №256.

Водночас, відповідач надав до суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру пені, просить суд зменшити нараховані суми штрафних санкції, посилаючись на специфіку діяльності підприємства відповідача, на якого покладено обов`язок безперебійного постачання теплової енергії споживачам протягом опалюваного сезону, низьку платоспроможність значної кількості споживачів теплової енергії, особливо фізичних осіб, які отримають відстрочку на оплату послуг теплової енергії, що призводить до відсутності у відповідача достатніх коштів на сплату своїх договірних відносин.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про зменшення нарахованої суми пені на 90% від розрахованої позивачем, та в цій частині відхиляє доводи апеляційної скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» відповідно до наступного.

Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленого до стягнення штрафу є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення штрафу.

Як вірно прийнято до уваги місцевим господарським судом факту сплати відповідачем всього розміру вартості поставленого позивачем природного газу, а також враховуючи бюджетні кошти, які надходили незалежно від волі відповідача, що не заперечується позивачем.

Також, враховано важкий фінансовий стан відповідача, який підтверджується, зокрема, виписками по рахункам відповідача, з яких вбачається розмір залишкових коштів у відповідача; збитковість діяльності відповідача, що підтверджується звітом про фінансові результати відповідача за 3 квартал 2019 та звітом про фінансові результати за І півріччя 2019р. та розрахунком обсягу заборгованості перед відповідачем в сумі 21061544 грн. за минулі періоди в різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, що вироблялись, транспортувались та постачались відповідачем населенню.

Колегія суддів апеляційної інстанції також враховує, що відповідач не є кінцевим споживачем теплової енергії, а є підприємством, яке використовує отриманий природний газ для виробництва та забезпечення безперебійного постачання теплової енергії споживачам; здійснення оплати поставленого позивачем природного газу значною мірою залежить від розрахунків споживачів з відповідачем за спожиту теплову енергію; негативна ситуація, що існує в країні у сфері оплати з житлово-комунальних послуг, є загальновідомою обставиною; водночас відповідачу потрібні грошові кошти, зокрема, на підтримання технологічного процесу виробництва теплової енергії з метою забезпечення своєчасного та належного надання відповідних послуг.

Колегія суддів зазначає, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції не може взяти до уваги посилання позивача в апеляційній скарзі на неправильне застосування судом першої інстанцій норми, закріпленої у статті 233 Господарського кодексу України, оскільки суд з`ясував обставини, передбачені зазначеною нормою, з урахуванням наявних у справі доказів.

Водночас колегія суддів приймає до уваги:

- лист Міністерства розвитку громад та територій України від 22.12.2020 №17/10.1/20378-20, де на виконання завдань визначених у листі Секретаріату Кабінету Міністрів України від 25.11.2020р. №39393/0/2-20, першочерговим до розгляду та прийняття Верховною Радою України є проект Законів України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії теплопостачальних та теплорегулюючих організацій, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» (реєстр № 3508), яким передбачується реструктуризувати борги підприємств тепло-, водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії, утворені станом на 01.05.2020, та списати штрафні санкції, нараховані на зазначений борг, оскільки вони не мають джерел для відшкодування, а також зупинити виконавчі провадження та зняти арешти за позовами енергопостачальниюв з однозначним виконанням мораторію на нарахування та стягнення ними штрафних санкцій на заборгованість, утворену після 1 травня 2020 року по категорії «населення»; створити законодавчі підстави для узгодження та компенсації різниці між фактичними витратами та встановленими тарифами, що виникли з 01.01.2016 року. (Том 4, а.с. 93-96);

- звернення Комунального виробничо-експлуатаційного підприємства «Подільськтеплокомуненерго» до Кабінету Міністрів України щодо тяжкого фінансового стану підприємства.

Колегія суддів відзначає що для позивача не матиме негативних наслідків позбавлення його можливості стягнення пені на 90%, наявність збитків та погіршення фінансового становища позивача, який вже отримав повний розрахунок за газ, ним не доведено, а тому заперечення скаржника проти зменшення розміру пені колегією суддів відхиляється. Зазначена правова позиція щодо зменшення суми пені на 90% викладена в Постанові Верховного суду від 12.02.2020 у справі №916/2259/18 між тими ж сторонами, що і у даній справі.

Колегія суддів зазначає, що зменшення розміру пені та штрафу є правом суду, яке було ним реалізоване у справі №916/2070/19 за наслідками оцінки обставин справи, які не є подібними з встановленими обставинами у справах 918/116/19, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження.

Щодо заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У постановах Верховного Суду від 07.08.2019 року у справі №905/1306/18, від 09.10.2019 року у справі № 904/4083/18 зазначена правова позиція, відповідно до якої нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.

Частково відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних та втрат від інфляції, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що відсутні правові підстави для нарахування 3% річних та втрат від інфляції на суми коштів, перерахованих відповідно до Постанови КМУ № 256 від 04.03.2002.

Судом першої інстанції враховано вказівки, викладені у Постанові Верховного суду від 18.06.2020 у даній справі та здійснений розрахунок 3% річних та інфляційних втрат із врахуванням проведених відповідачем оплат в розмірі 9 961 465, 23 грн.

Під час розрахунку, проведені відповідачем оплати в розмірі 9 961 465, 23 грн. враховані судом саме за період, який визначений самим позивачем при нарахуванні відповідачу пені.

Таким чином, розмір 3 % річних становить 286 277, 22 грн., а саме: за жовтень 2017р. 2 121, 44 грн., за листопад 3 789, 07 грн., за грудень 19 252, 22 грн., за січень 33 428, 64 грн., за лютий 61030,08 грн., за березень - 166 655, 77 грн.

Також, господарським судом здійснений розрахунок інфляційних втрат, згідно з яким розмір інфляційних втрат становить 695 708, 94 грн., а саме: за жовтень 2017р. 2 592, 63грн., за листопад 15 096,42 грн., за грудень 54 229 грн., за січень 71 622, 46грн., за лютий 109 715, 07 грн., за березень 442 452, 73 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» щодо неправомірного зменшення означених сум відповідно до наступного.

Положеннями частин 1 - 3 статті 12 Господарського кодексу України передбачено, що держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій є одним із основних засобів регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.

З 01.01.2018 механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату, зокрема і природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання) за рахунок субвенцій з державного бюджету визначався Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002 (далі по тексту - Порядок № 256).

Отже, з 01.01.2018 розрахунки за природний газ, спожитий категорією населення, яке має пільги та субсидії, здійснювалися між сторонами відповідно до Порядку № 256.

Згідно з пунктами 2, 4 Порядку № 256 фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення, районних бюджетах, бюджетах об`єднаних територіальних громад на зазначені цілі. Забороняється фінансування місцевих програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.

Відповідно до абзацу 1 пункту 8-1 Порядку № 256, кошти на оплату пільг і субсидій за електричну енергію, природний газ, послуги з транспортування, розподілу та постачання природного газу, тепло-, водопостачання і водовідведення, отримані від головних розпорядників місцевих бюджетів згідно з пунктом 8 цього Порядку, використовуються суб`єктами господарювання, розрахунки з якими здійснюються за рахунок таких коштів, за цільовим призначенням з урахуванням вимог цього пункту.

Відповідно до абзаців 21, 22, 25, 28 пункту 8-1 Порядку № 256 для проведення розрахунків відповідно до цього пункту всі учасники відкривають поточні рахунки із спеціальним режимом використання в органах казначейства. Розрахункове обслуговування таких рахунків здійснюється на умовах, визначених договором, що укладається між органами Казначейства та учасниками розрахунків. Усі учасники розрахунків, що проводяться згідно із цим пунктом, у графі «Призначення платежу» платіжних доручень додатково зазначають «постанова Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 р. N 256» та вказують вид послуги (енергоносія), за який проводиться розрахунок. Казначейство не пізніше ніж протягом наступного операційного дня після надходження платіжних доручень учасників розрахунків, передбачених цим пунктом, здійснює їх виконання.

Отже, відшкодування коштів на пільги, субсидії здійснюється із Державного бюджету України за спеціальною процедурою. При цьому, такі кошти не є коштами суб`єкта господарювання, а безпосередньо перераховуються на рахунок газопостачальної організації.

Тобто держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населення, яке користується субсидіями та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу (ПЕК), визначений Порядком фінансування видатків, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов`язаних із газопостачанням населення, яке користується житловими субсидіями та має пільги з оплати комунальних послуг.

Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами у цій частині (стосовно розміру пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг і субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти.

Таким чином, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства.

Аналогічні висновки викладені в постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 10.07.2019 у справі № 913/334/18, від 24.09.2019 у справі № 927/894/18.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що розрахунок між сторонами частково проводився в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002, якою запроваджено новий механізм фінансування субвенцій на надання пільг та субсидій населенню, тобто в іншому порядку, ніж той, що був передбачений сторонами у договорі.

Згідно з частиною 3 статті 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

При цьому положення норм постанов Кабінету Міністрів України є обов`язковими для учасників розрахунків, виходячи з їх змісту. Отже, строки та порядок здійснення розрахунків за природний газ, у тому числі за його транспортування, визначаються саме нормами наведеної постанови.

Саме такі висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду 21.01.2021 у справі №927/704/19 та від 11.11.2019 у справі № 927/587/18.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для нарахування 3% річних та втрат від інфляції на суми коштів, перерахованих відповідно до Постанови КМУ № 256 від 04.03.2002, а відтак позивач неправомірно здійснив нарахування 3% річних та втрат від інфляції на такі суми.

Щодо посилання скаржника. що суд першої інстанції не врахував висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22.11.2019 у справі № 916/2286/18, від 28.11.2019 у справі № 925/74/19, колегія суддів в цій частині звертається до позиції Верховного Суду викладену у постанові від 21.01.2021 у справі № 927/704/19 та зазначає наступне.

У постановах від 22.11.2019 у справі № 916/2286/18 та від 28.11.2019 у справі №925/74/19 Верховний Суд вказав, що суди попередніх інстанцій обмежилися посиланням на застосування до спірних правовідносин положень Порядку від 04.03.2002 № 256, згідно з яким, як зауважили суди, змінено умови договору у частині порядку та строків розрахунку за природний газ, і не навели правового обґрунтування такого висновку із зазначенням відповідної норми та встановлених відповідних обставин справи. Крім того, суд касаційної інстанції зазначив, що господарські суди не спростували доводів Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» стосовно застосування положень Порядку від 04.03.2002 № 256 у цій справі. Наведені обставини, серед іншого, стали підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та передачі справи на новий розгляд. Разом з тим Верховний Суд у згаданих постановах також не викладав власної правової позиції щодо застосування статті 625 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Будь-яких підстав для скасування рішення господарського суду за результатами його апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено.

За вказаних обставин оскаржуване рішення господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на скаржника.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 30.12.2020 у справі № 916/2070/19 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у строки, передбачені статтею 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 18.03.2021.

Головуючий суддя Філінюк І.Г.

Суддя Поліщук Л.В.

Суддя Будішевська Л.О.