РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.03.2021Справа № 910/17015/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., за участю секретаря судового засідання Волкової Д.Р., розглянувши у судовому засіданні матеріали справи

За позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович

про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

Представники учасників справи:

від позивача: Шмуйло А.Д.;

від відповідача: не з`явився;

від третьої особи: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

03.11.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про визнання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Русланом Олеговичем 23.11.2017 та зареєстрованого в реєстрі за №22671, таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оскаржуваний виконавчий напис вчинено із порушенням норм чинного законодавства та порушує охоронювані законом права та інтереси позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 відкрито провадження у справі №910/17015/20, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича; підготовче засідання призначено на 09.12.2020.

19.11.2020 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що оспорюваний виконавчий напис було вчинено відповідно до норм законодавства України, а банком були подані всі необхідні документи для вчинення виконавчого напису.

09.12.2020 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, яку суд долучив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 09.12.2020 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та відкладення підготовчого засідання на 13.01.2021.

Підготовче засідання, призначене на 13.01.2021, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Спичака О.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2021 підготовче засідання у справі №910/17015/20 призначено на 17.02.2021.

У підготовчому засіданні 17.02.2021 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 10.03.2021.

Представник позивача у судовому засіданні 10.03.2021 надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 10.03.2021 не з`явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується інформацією з офіційного сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, з якої вбачається, що ухвала суду була отримана відповідачем 01.03.2021 (за ідентифікатором пошуку 380).

Представник третьої особи у судове засідання 10.03.2021 не з`явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується інформацією з офіційного сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, з якої вбачається, що ухвала суду була отримана третьою особою 24.02.2021 (за ідентифікатором пошуку 398).

У судовому засіданні 10.03.2021 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

16.05.2012 Фізична особа-підприємець Кондратюк Володимир Іванович (клієнт) звернувся до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (банк) із заявою про відкриття поточного рахунку та карткою зі зразками підписів і відбитка печатки, відповідно до якої клієнт погоджується із Умовами та Правилами надання банківських послуг (що розміщені на сайті банку http://privatbank.ua), Тарифами банку, які разом із цією заявою складають договір банківського обслуговування.

На підставі вказаної заяви банком було відкрито клієнту поточний рахунок НОМЕР_1 та встановлено кредитний ліміт, про розмір якого банк зобов`язався повідомляти клієнта в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв`язку банку і клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms-повідомлення, інші), що визначено і врегульовано "Умовами та правилами надання банківських послуг".

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що 16.05.2012 позивач за допомогою системи клієнт-банк/інтернет клієнт-банк Приват24 подав заявку на встановлення кредитного ліміту на поточний рахунок та погодився з Умовами та Правилами надання послуг «Кредитний ліміт» на поточний рахунок (вказані обставини не заперечувались позивачем).

Як вбачається з Розрахунку заборгованості за Договором б/н від 16.05.2012 (станом на 05.09.2017), який долучено позивачем до позовної заяви, заборгованість позивача за кредитом становить 7989,63 грн, заборгованість за процентами - 18702,84 грн, заборгованість з комісії - 1582,02 грн, пеня - 13963,60 грн.

05.10.2017 відповідач направив позивачу письмову вимогу про усунення порушень за Договором б/н від 16.02.2012, в якій вимагав сплатити вищевказану заборгованість.

Судом встановлено, що банк звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича з заявою вих. №б/н від 31.10.2017, в якій повідомив, що заборгованість позивача за кредитом становить 7989,63 грн, заборгованість за процентами - 18702,84 грн, заборгованість з комісії - 1582,02 грн, пеня - 13963,60 грн.

У вказаній заяві банк просив нотаріуса вчинити виконавчий напис на копії Кредитного договору б/н від 16.05.2012 для стягнення боргу, а саме: заборгованість позивача за кредитом - 7989,63 грн, заборгованість за процентами - 18702,84 грн, заборгованість з комісії - 1582,02 грн, пеня за період з 25.09.2015 по 05.09.2017 - 7724,41 грн.

До заяви було додано:

1) кредитний договір (копія);

2) засвідчена виписка з особового рахунку боржника (копія);

3) вимога про усунення порушень за кредитним договором (копія);

4) розрахунковий документ про оплату послуг поштового зв`язку (копія);

5) опис вкладення в цінний лист (копія);

6) довіреність представника банку (копія);

7) паспорт представника банку (копія).

Судом встановлено, що 23.11.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Русланом Олеговичем (на підставі ст.ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» та п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів) вчинено виконавчий напис (зареєстрований в реєстрі за №22671), яким запропоновано стягнути на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» з Фізичної особи-підприємця Кондратюка Володимира Івановича заборгованість за Договором б/н від 16.05.2012. Строк, за який провадиться стягнення - 1938 днів, а саме з 16.05.2012 по 05.09.2017. Сума, що підлягає стягненню, складає 35998,90 грн: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 7989,63 грн; заборгованість за відсотками у розмірі 18702,84 грн; заборгованість з комісії у розмірі 1582,02 грн; заборгованість з пені за період з 25.09.2015 по 05.09.2017 у розмірі 7724,41 грн.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач, зокрема, вказує на те, що виконавчий напис було вчинено за відсутності належних документів, оскільки нотаріусу банком була подана копія кредитного договору, а не його оригінал. При цьому, Пам`ятка клієнта,Умови та правила надання банківських послуг, діючі Тарифи, які є невід`ємною частиною кредитного договору, нотаріусу не надавались.

Крім того, позивач зазначає, що надані нотаріусу документи не містять відомостей щодо строків виконання основного зобов`язання; нотаріус не звернув уваги, що банк просив стягнути пеню майже за 2 роки; було відсутнє повідомлення про вручення поштового відправлення (вимоги) позивачем.

Також, позивач зауважив, що рішенням Господарського суду Київської області від 18.11.2014 у справі №911/4419/14 було стягнуто на користь банку заборгованість за Договором б/н від 16.05.2012, а саме: 7989,63 грн заборгованості за кредитом, 4894,98 грн заборгованості за процентами, 1150,56 грн заборгованості зі сплати комісії за користування кредитом та 2172,36 грн пені.

Отже, на думку позивача, вчинений оспорюваний виконавчий напис запровадив подвійне стягнення з нього заборгованості за Договором б/н від 16.05.2012

За таких обставин позивач просить суд визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Русланом Олеговичем 23.11.2017 та зареєстрований в реєстрі за №22671, таким, що не підлягає виконанню.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначив, що оспорюваний виконавчий напис було вчинено відповідно до норм законодавства України, а банком були подані всі необхідні документи для вчинення виконавчого напису.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до норм статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору банківського обслуговування, суд приходить до висновку про його змішану правову природу, а саме, про те, що договір містить елементи договору банківського рахунку та кредитного договору.

Згідно з частиною 1 статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам (частини 1 та 2 стаття 1067 Цивільного кодексу України).

У відповідності до норм частини 1 та 2 статті 1069 Цивільного кодексу України якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»).

Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Відповідно до ст. 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 87 Закону України «Про нотаріат»).

Згідно з ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Відповідно до розділу 3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріуса України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012, встановлені умови за яких вчиняються виконавчі написи нотаріуса, а саме: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Для вчинення виконавчого напису необхідно здійснити перевірку наявності певних умов, за яких може бути вчинена ця нотаріальна дія.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172.

Необхідно з`ясувати, чи передбачена заборгованість, щодо якої потрібно вчинити виконавчий напис, в Переліку документів.

Відповідно до п. 2 вказаного Переліку, для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями додаються:

а) оригінал кредитного договору;

б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів.

Як встановлено судом, банк звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича з заявою вих. №б/н від 31.10.2017, в якій повідомив, що заборгованість позивача за кредитом становить 7989,63 грн, заборгованість за процентами - 18702,84 грн, заборгованість з комісії - 1582,02 грн, пеня - 13963,60 грн.

У вказаній заяві банк просив нотаріуса вчинити виконавчий напис на копії Кредитного договору б/н від 16.05.2012 для стягнення боргу, а саме: заборгованість позивача за кредитом - 7989,63 грн, заборгованість за процентами - 18702,84 грн, заборгованість з комісії - 1582,02 грн, пеня за період з 25.09.2015 по 05.09.2017 - 7724,41 грн.

До заяви було додано: 1) кредитний договір (копія); 2) засвідчена виписка з особового рахунку боржника (копія); 3) вимога про усунення порушень за кредитним договором (копія); 4) розрахунковий документ про оплату послуг поштового зв`язку (копія); 5) опис вкладення в цінний лист (копія); 6) довіреність представника банку (копія); 7) паспорт представника банку (копія).

Доказів того, що банком було надано приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Швецю Руслану Олеговичу саме оригінал Договору б/н від 16.05.2012 матеріали справи не містять та відповідачем суду належними та допустимими доказами не доведено.

Крім того, як встановлено судом, кредитним договором в даному випадку є сукупність документів, а саме: заява про відкриття поточного рахунку та картка зі зразками підписів і відбитка печатки (відповідно до якої клієнт погоджується із Умовами та Правилами надання банківських послуг (що розміщені на сайті банку http://privatbank.ua), Тарифами банку, які разом із цією заявою складають договір банківського обслуговування), заявка на встановлення кредитного ліміту, яка подається клієнтом за допомогою системи клієнт-банк/інтернет клієнт-банк Приват24, якою клієнт погоджується з Умовами та Правилами надання послуг «Кредитний ліміт».

Матеріали справи не містять, а відповідачем не надано суду доказів того, що приватному нотаріусу були подані всі вище вказані документи, які у своїй сукупності і є кредитним договором.

Натомість, як вбачається з копій документів, які були надіслані приватним нотаріусом на запит позивача (копії наявні в матеріалах справи), банком було надано приватному нотаріусу лише Заяву про відкриття поточного рахунку та картку зі зразками підписів та відбитка печатки.

Суд зазначає, що Заява про відкриття поточного рахунку та картка зі зразками підписів та відбитка печатки не є кредитним договором, оскільки кредитні правовідносини між сторонами виникають виключно після того, як клієнт подає банку заявку на встановлення кредитного ліміту (подається клієнтом за допомогою системи клієнт-банк/інтернет клієнт-банк Приват24) та користується кредитним лімітом.

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що банком було надано приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Швецю Руслану Олеговичу засвідчену банком виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

При цьому, наявна в матеріалах справи копія Розрахунку заборгованості за договором (надіслана нотаріусом на запит позивача) не є такою випискою з банківського рахунку позивача (клієнта) та не містить інформації щодо строків погашення заборгованості.

Крім того, поданий відповідачем для вчинення виконавчого напису документ під назвою «Розрахунок заборгованості» не є випискою з рахунку боржника в розумінні чинного законодавства, зокрема, пунктом 5.5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003р. №254, згідно якого, виписка з особового рахунку має містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що стягувачем (банком) не було подано нотаріусу усі передбачені постановою КМУ №1172 від 29.06.1999 та вищевказаним Переліком документи.

Крім того, суд зазначає, що Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22.02.2017, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14, визнав незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" зокрема в частині пункту 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Згідно з пунктом 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 "Про судове рішення в адміністративній справі", визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта.

Київський апеляційний адміністративний суд, взявши до уваги зазначений пункт 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 "Про судове рішення в адміністративній справі", дійшов висновку про необхідність визнання нечинною Постанови Кабінету міністрів України № 662 від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині, з моменту її прийняття.

З огляду на викладене до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" № 1172 в редакції від 29.11.2001.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.01.2019 у справі №910/13233/17.

Так, пунктом 1 зазначеного Переліку в редакції від 29.11.2001 передбачено, що для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, нотаріусу подаються:

а) оригінал нотаріально посвідченої угоди;

б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Також, підпунктом 5.1. пункту 5 глави 16 "Вчинення виконавчих написів" розділу ІІ "Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій" Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 (в редакції чинній станом на 23.11.2017 - дату вчинення оспорюваного виконавчого напису) встановлено, що виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість.

Якщо виконавчий напис не вміщується на документі, що встановлює заборгованість, він може бути продовжений чи викладений повністю на прикріпленому до документа спеціальному бланку нотаріальних документів (підпункт 5.2. пункту 5 глави 16 Порядку № 296/5 від 22.02.2012).

Отже, станом на 23.11.2017 - дату вчинення спірного виконавчого напису нотаріуса чинне законодавство передбачало можливість вчинення виконавчого напису лише за умови подання оригіналу нотаріально посвідченого договору чи його дублікату, що має силу оригіналу. Вчинення виконавчого напису на підставі копій договорів чинним законодавством не передбачалось.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису за відсутності надання йому особою, яка звертається із відповідною заявою про вчинення виконавчого напису, необхідних оригіналів договорів чи їх дублікатів має наслідком визнання такого виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Як вбачається з матеріалів справи, Договір б/н від 16.05.2012 сторонами нотаріально посвідчено не було, а тому виконавчий напис за реєстровим номером №22671 було вчинено без нотаріального посвідченої угоди, всупереч нормам, передбаченим постановою Кабінету Міністрів України №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (в редакції від 29.11.2001).

Безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору зі сторони боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не лише кредитора, а й самого боржника, або ж безумовно підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліку документів за якими стягнення проводиться у безспірному порядку.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості, як такого.

З огляду на наведене захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум. Це право існує, поки суд не встановить зворотного.

Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Судом встановлено, що Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до Господарського суду Київської області з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Кондратюка Володимира Івановича заборгованості за Договором б/н від 16.05.2012, а саме: 7989,63 грн заборгованості за кредитом, 4894,98 грн заборгованості за процентами, 1150,56 грн заборгованості зі сплати комісії за користування кредитом та 2172,36 грн пені (справа №911/4419/14).

Рішенням Господарського суду Київської області від 18.11.2014 у справі №911/4419/14, яке набрало законної сили 02.12.2014, позов Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» задоволено повністю.

Відповідно до ст. 61Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Таким чином, у склад заборгованості, що стягнена за оспорюваним виконавчим написом входить частина заборгованості, що стягнута рішенням Господарського суду Київської області від 18.11.2014 у справі №911/4419/14.

Наведене свідчить про те, що вчинення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Русланом Олеговичем виконавчого напису №22671 від 23.11.2017 здійснено з недотриманням положень, закріплених у ст. 61 Конституції України, щодо заборони подвійної відповідальності за одне і те саме порушення.

Крім того, суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц дійшла висновків про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно із частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, а не у вигляді стягнення процентів.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зазначено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, і права та інтереси позивача в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 Цивільного кодексу України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Отже, з часу ухвалення Господарським судом Київської області рішення від 18.11.2014 у справі №911/4419/14 про повне стягнення заборгованості за кредитним договором банк втратив право провадити нарахування процентів по кредитному договору, укладеного з позивачем. Відтак сума процентів за користування кредитом, зазначена у виконавчому написі, не може також вважатися безспірною.

За наведених обставин суд вважає, що борг, стягнутий за виконавчим написом нотаріуса є оспорюваним.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача у зв`язку з задоволенням позову у повному обсязі.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Русланом Олеговичем 23.11.2017 та зареєстрований в реєстрі за №22671, таким, що не підлягає виконанню.

3. Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ідентифікаційний код: 14360570) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 18.03.2021

Суддя О.М. Спичак