ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2021 р. Справа №914/1059/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Желік М.Б.

суддів Орищин Г.В.

Галушко Н.А.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Селютіної Майї Ростиславівни б/н від 09.12.2020 (вх. № 01-05/3723/20 від 17.12.2020)

на рішення Господарського суду Львівської області від 27.10.2020 (повний текст складено 06.11.2020, суддя Петрашко М.М.)

та додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 16.11.2020 (повний текст додаткового рішення складено 24.11.2020, суддя Петрашко М.М.)

у справі №914/1059/20

за позовом: Фізичної особи-підприємця Капший Маргарити Степанівни

до відповідача Фізичної особи-підприємця Селютіної Майї Ростиславівни

про стягнення 47198,96 грн.

ВСТАНОВИВ

Рішенням Господарського суду Львівської області від 27.10.2020 у справі №914/1059/20 позов задоволено частково, стягнуто з Фізичної особи-підприємця Селютіної Майї Ростиславівни на користь Фізичної особи-підприємця Капший Маргарити Степанівни 45000,00 грн. - основного боргу, 471,94 грн. - інфляційних втрат, 833,66 грн. - 3% річних, 738,90 грн. - пені, 90,00 грн. - штрафу та 2099,13 грн. - судового збору, у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Додатковим рішенням Господарського суду Львівської області від 16.11.2020 у справі №914/1059/20 стягнуто з Фізичної особи-підприємця Селютіної Майї Ростиславівни на користь Фізичної особи-підприємця Капший Маргарити Степанівни судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 8500,00 грн., в решті заявлених вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями скаржник звернувся до Західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Львівської області із апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, рішення Господарського суду Львівської області від 27.10.2020 у справі №914/1059/20 та додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 16.11.2020 у справі №914/1059/20 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю, стягнути з ФОП Капший М.С. на користь ФОП Селютіної М.Р. 3153,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до супровідного листа Господарського суду Львівської області від 15.12.2020 №914/1059/20/1/20 апеляційна скарга з доданими документами та матеріали справи №914/1059/20 надійшли на адресу Західного апеляційного господарського суду 17.12.2020.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2020 справу №914/1059/20 розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Желіка М.Б., суддів Орищин Г.В., Галушко Н.А.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 22.12.2020 апеляційну скаргу залишено без руху. Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 11.01.2021 відкрито апеляційне провадження, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку письмового призначення без повідомлення (виклику) учасників справи, позивачу встановлено строк на подання відзиву до 10.02.2021.

08.02.2021 на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Фізична особа-підприємець Капший Маргарита Степанівна звернулась до Господарського суду Львівської області із позовом до Фізичної особи-підприємця Селютіної Майї Ростиславівни про стягнення 47198,96 грн., з яких 45000,00 грн. - основний борг, 536,40 грн. - інфляційні втрати, 833,66 грн. - 3% річних, 738,90 грн. - пеня та 90,00 грн. - штраф.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням договору оренди нежитлових приміщень в частині здійснення оплати за період з квітня 2019 року по січень 2020 року в розмірі 45000,00 грн.

Відповідачка, заперечуючи проти позовних вимог, зазначала, що жодних боргових зобов`язань перед ФОП Капший М.С., в тому числі і за період з 2019 року по 2020 рік вона не має, за цей період між сторонами не укладався договір оренди, ні договір, ні акт прийому-передачі приміщення відповідачка не підписувала, однак, грошові кошти за оренду приміщення в розмірі 15000,00 грн. щомісяця передавалися ФОП Капший М.С. без будь-яких офіційних документів.

Ухвалюючи оскаржене рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 45000,00 грн. за період з квітня 2019 року по січень 2020 року є обґрунтованою, підтверджена матеріалами справи, не спростована відповідачем та підлягає задоволенню. Також, перевіривши розрахунок пені та штрафу, інфляційних втрат, 3% річних суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 738,90 грн. - пені та 90,00 грн. - штрафу, 833,66 грн. - 3% річних є обґрунтованими та підлягають задоволенню, водночас, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 471,94 грн., а не 536,40 грн. інфляційних втрат.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що оскаржені рішення винесено з порушенням норм матеріального і процесуального права, суд не у повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для вирішення справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Так, скаржниця зазначає, що у 2019 році між сторонами не підписувалось ні договору оренди, ні актів прийому-передачі приміщення до нього. Попередні договори оренди приміщення були строкові і втратили свою чинність як і акти прийму передачі приміщення.

Сторона відповідача подавала суду першої інстанції договір оренди приміщення за адресою АДРЕСА_1 за 2016 рік як доказ того, що існував інший договір з підписами обох сторін на кожній сторінці. Натомість позивач надав непрошиті та ніким не підписані сторінки невідомого відповідачці надрукованого тексту, які видає за договір оренди 2019 року. Аркуш, на якому розміщені реквізити сторін та підписи, схожі із підписами сторін, не містять жодної прив`язки до договору, як і акт прийому-передачі приміщення - без дати та без жодного посилання на договір, до якого він відноситься.

Разом з тим, суд безпідставно вирішив, що договір укладено сторонами в 2019 році, а акт прийому-передачі приміщення взяв до уваги той, що був наданий стороною відповідача.

Реальні причини конфлікту полягають у тому, що орендар у 2019 році збільшив орендну плату до 15000,00 грн. за кожен місяць, проте, відмовився офіційно зазначити цю суму у договорі аби уникнути сплати податків. Таким чином сторони, не дійшовши згоди щодо істотних сторін договору, не підписали договору оренди у 2019 році, натомість, оплата відбувалась фактично щомісяця до виїзду з приміщення у 2020 році.

Апелянтка наголошує, що повністю та вчасно розрахувалась за всі місяці фактичного користування приміщенням.

На погляд відповідача, суд першої інстанції не надав належної уваги показам свідка та безпідставно не задовольнив клопотання відповідача про виклик в судове засідання особисто Фізичної особи-підприємця Капший Маргарити Степанівни, розглянув справу без належного допиту та присутності ФОП Капший М.С., при тому, що сторона відповідача заперечувала сам факт підписання договору.

Скаржниця вважає, що як наслідок прийняття незаконного рішення від 27.10.2020 підлягає скасуванню і додаткове рішення від 16.11.2020, крім того, звертає увагу на закріплений у ч.4 ст.126 ГПК України принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач вказує, що показання свідка не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки обставини, про які зазначає свідок, стосуються договірних відносин, учасником яких він не був, свідок надала показання зі слів відповідача, показання свідка стосуються договірних відносин між сторонами, відображених у договорі оренди та акті приймання-передачі, які є доказами долученими до матеріалів справи. Також позивач вважає твердження відповідачки щодо непідписання договору суперечливими, адже одночасно, скаржниця не заперечує фактичного використання приміщення протягом 2019-2020 років. Позивач зауважує, що відповідач не могла за відсутності належної правової підстави здійснювати користування належним позивачу приміщенням, враховуючи, що попередній договір припинив свою дію. Доводи про передачу 15 000,00 грн. щомісячно третім особам для позивача в якості плати за оренду не заслуговують на увагу як такі, що не підтверджені жодними доказами.

Як вбачається із матеріалів справи, 01.03.2019 між Фізичною особою-підприємцем Капший Маргаритою Степанівною (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Селютіною Майєю Ростиславівною (орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень, відповідно до умов якого орендодавець зобов`язується передати орендареві у строкове платне користування, а орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування приміщення, що визначене у цьому договорі (надалі іменується «орендоване приміщення»), та зобов`язується сплачувати орендодавцеві орендну плату. Адреса орендованого приміщення: АДРЕСА_1

Пунктом 2.2.1. договору передбачено, що орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасно сплачувати орендну плату відповідно до вимог цього договору та додатків/додаткових угод до нього. В разі затримання виплати орендної плати більше ніж на 20 календарних днів, орендодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку та вимагати сплати пені згідно пункту 6.2.1. даного договору.

Згідно із пунктом 3.3.2. договору, орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Пунктом 4.1. договору передбачено, за користування даним приміщенням орендар сплачує орендну плату яка встановлюється у розмірі 4500,00 грн. (чотири тисячі п`ятсот гривень), за кожен місяць оренди.

Відповідно до пункту 4.3. договору, орендна плата сплачується орендарем у готівковій формі не пізніше 26-го числа кожного поточного місяця. За згодою сторін орендна плата виплачена орендодавцю за перший і останній місяць оренди. Сума 9000,00 грн.

Згідно із пунктом 5.1. договору, після закінчення строку оренди, визначеного цим договором, орендар зобов`язаний передати орендодавцю орендоване приміщення протягом трьох днів з моменту закінчення строку оренди, що оформлюється актом здачі-приймання.

Пунктом 5.3. договору передбачено, що орендоване приміщення вважається фактично переданим орендодавцю з моменту підписання акту здачі-приймання. У момент підписання цього акту орендар передає орендодавцеві ключі від орендованого приміщення.

Відповідно до пункту 5.6. договору, оплата оренди орендарем здійснюється по день фактичного звільнення приміщення.

Згідно із пунктом 6.2.1. договору, при порушенні строків сплати орендної плати орендар сплачує орендодавцю пеню у розмірі 0,01% від місячної орендної плати за кожен день такого прострочення.

Пунктом 6.3. договору передбачено, що у випадку неповернення орендарем орендованого приміщення в зазначений цим договором строк орендар сплачує орендодавцю штраф у розмірі 2% від місячної орендної плати.

Відповідно до пункту 11.1. договору, договір набуває чинності з дати його укладення і діє до 28 числа місяця лютого 2020 р. (включно). Якщо на дату закінчення строку дії цього договору які-небудь із зобов`язань сторін невиконані, вони залишаються чинними до їх повного виконання.

В матеріалах справи наявний акт приймання-передачі приміщення за адресою АДРЕСА_1, підписаний сторонами договору.

Вказаний акт не містить дати передачі-приймання приміщення, однак, сторонами не заперечується фактичне використання приміщення протягом спірного періоду - з квітня 2019 року по січень 2020 року.

Слід зазначити, що акт приймання-передачі приміщення за адресою АДРЕСА_1, доданий відповідачем разом із договором оренди нежитлових приміщень від 12 березня 2016 року до відзиву на позов, також не містить дати передачі-приймання приміщення (а/с 75, том 1).

Договір оренди від 01.03.2019 та акт приймання-передачі приміщення, на які посилається позивач, містять підписи як орендодавця, так і орендаря.

Апелянт заперечує факт підписання договору, при цьому підтверджує візуальну схожість підписів сторін. Клопотання про призначення почеркознавчої експертизи відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції заявлено не було.

Щодо відсутності підписів на кожній сторінці договору слід зазначити, що загальні правила дотримання письмової форми правочину, встановлені статтями 207, 208 Цивільного кодексу України, не передбачають вимог щодо розміщення підписів сторін на кожній сторінці договору. Такі дії можуть бути здійснені за домовленістю сторін з метою мінімізування ризиків їх недобросовісної поведінки. Вказане стосується і розміщення реквізитів сторін на окремому аркуші та прошивання договору.

Слід зазначити, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доводи апелянта про здійснення щомісячної оплати в розмірі 15000,00 грн. за фактичне користування орендованим приміщенням шляхом передачі у готівковій формі особисто орендодавцю та його представникам не підтверджені належним чином у відповідності до вимог ст.ст.76, 77, 78 ГПК України.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що у відповідності до ст.87 ГПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб. На підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків. Сторони, треті особи та їх представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи. Показання свідка, що ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, не беруться судом до уваги.

Як вбачається із заяви свідка ОСОБА_1 , посвідченої 17.07.2020 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального договору Пилипенком Ю.П. та зареєстрованою в реєстрі за №942 (а/с 82, том 1), свідок є працівником відповідача та надала свідчення про те, що у 2018 році між ФОП Капший М.С. та ФОП Селютіною М.Р. існував договір оренди із умисно заниженою сумою оренди, натомість у 2019 році між ФОП Капший М.С. та ФОП Селютіною М.Р. не підписувалося ні договору оренди, ні актів прийому-передачі приміщення за адресою АДРЕСА_1. Також свідок заявляє, що орендар повністю і вчасно розрахувалась за всі місяці фактичного користування вказаним приміщенням.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що такі обставини могли бути відомі свідку лише із повідомлення роботодавця - ФОП Селютіної М.Р., а відтак в силу вимог ч.4 ст.87 ГПК України не можуть бути взяті судом до уваги.

Окрім того, у показаннях свідок зазначає, що у 2019 році неодноразово особисто передавала кошти орендодавцю, її чоловіку, іншим членам родини..

Відповідно до ч.2 ст.87 ГПК України, на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах.

Жодних письмових доказів про передачу коштів (акти, розписки, облікові документи тощо) матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач та відповідач виступали у відносинах оренди не як фізичні особи, а як суб`єкти підприємницької діяльності, проте жодних доказів про фіксування цієї господарської операції до матеріалів справи також не долучено. У відзиві на позовну заяву відповідач вказував, що у підтвердження факту передачі коштів на більшу суму, ніж ту, що зазначена у договорі, є докази відеофіксації, яка здійснювалася в приміщенні за адресою: АДРЕСА_1. Однак, жодних доказів відеофіксації відповідачем суду не надано.

Щодо доводів апелянта про розгляд справи без належного допиту та присутності ФОП Капший М.С., яку відповідач просив викликати у судове засідання та допитати її щодо фактичних обставин спору, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.3 ст.87 ГПК України сторони, треті особи та їх представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи, однак, як вбачається з тексту оскарженого рішення, представник позивача заперечував проти виклику та допиту ФОП Капший М.С., відтак суд взяв до уваги відсутність волевиявлення сторони бути допитаною в якості свідка та підставно відмовив відповідачу у задоволенні заявленого клопотання.

Відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини спору, доводи апелянта не знайшли свого відображення у матеріалах справи.

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Згідно із ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно із статтею 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Статтею 761 Цивільного кодексу України передбачено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Відповідно до ч.1 ст.762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

У відповідності із ст.193 ГК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи наведені обставини та норми законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 45000,00 грн. за період з квітня 2019 року по січень 2020 року є обґрунтованою, підтверджена матеріалами справи, не спростована відповідачем та підлягає задоволенню.

Доводів щодо стягнення пені, штрафу, інфляційних втрат та 3% річних апеляційна скарга не містить.

Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість рішення Господарського суду Львівської області від 27.10.2020 у справі №914/1059/19, правомірним є покладення судових витрат позивача на професійну правничу допомогу на відповідача у додатковому рішенні Господарського суду Львівської області від 16.11.2020.

Апелянт звернув увагу на те, що у відповідності до вимог ч.4 ст.126 ГПК України судові витрати розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до Господарського суду Львівської області із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути Фізичної особи-підприємця Селютіної Майї Ростиславівни 10000,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу. До вказаної заяви долучено копію договору про надання правової допомоги №22/04 від 22.04.2020, копії рахунків №28/04-01 від 28.04.2020р., №18/08-01 від 18.08.2020р., №15/10 від 15.10.2020р. та №27/10 від 27.10.2020р.., копії актів прийняття виконаних робіт (послуг) від 28.04.2020р., від 18.08.2020р., від 15.10.2020р. та від 27.10.2020р., копію виписки по рахунку (оплата) від 29.10.2020р.

Суд першої інстанції додатковим рішення частково задоволив вказану заяву, зменшивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу до 8500,00 грн. При цьому суд керувався тим, що відповідно до попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, розмір витрат на професійну правову допомогу адвоката складає 17000,00 грн., проте розмір відшкодування судових витрат не повинен бути непропорційним до предмета спору. Зокрема, суд врахував ціну позову, кількість та зміст поданих позивачем матеріалів з позовною заявою, які необхідно було досліджувати з метою звернення до суду з позовом.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу апелянта на те, що у відповідності до ч.5 ст.126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Представник відповідача був присутній в судовому засіданні 27.10.2021 та був достеменно повідомлений про призначення судового засідання для вирішення питання про розподіл судових витрат на 16.11.2020, що підтверджується розпискою від 27.10.2020 про повідомлення сторонам дати судового засідання, долученою до матеріалів справи. Крім того, до заяви про ухвалення додаткового рішення надано докази направлення копії зави з додатками на адресу представника відповідача листом з описом вкладення, однак, відповідач правом заперечення щодо розміру судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції не скористався, а апеляційна скарга таких доводів, окрім посилання на ч.4 ст.126 ГПК України, не містить.

Враховуючи встановлені обставини справи, зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, беручи до уваги межі перегляду оскаржуваних судових рішень, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а оскаржувані судові рішення слід залишити без змін.

В порядку положень ст. 129 ГПК України сплачений скаржником за подання апеляційної скарги судовий збір слід покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні вимог апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Селютіної Майї Ростиславівни б/н від 09.12.2020 (вх. № 01-05/3723/20 від 17.12.2020) - відмовити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 27.10.2020 та додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 16.11.2020 у справі №914/1059/20 - залишити без змін.

3. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги - покласти на скаржника.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Повний текст постанови складено 16.03.2020.

Головуючий суддя Желік М.Б.

суддя Галушко Н.А.

суддя Орищин Г.В.