РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.03.2021Справа № 910/10222/19

За позовом Заступника керівника Київської міської прокуратури (м. Київ) в інтересах держави в особі:

1. Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву (м. Київ)

2. Міністерства культури України (м. Київ)

до 1. Державного підприємства "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка"

(м. Київ)

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Квітуча волошкова галявина" (м. Київ)

про визнання недійсним договору оренди

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники учасників судового процесу:

Від прокуратури: Вакулюк Д.С.

Від позивача-1: не з`явився

Від позивача-2: не з`явився

Від відповідача-1: Горупа С.М.

Від відповідача-2: Білоусько І.В.; Новік В.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник прокурора міста Києва звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву (м. Київ), Міністерства культури України до Державного підприємства "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка", Товариства з обмеженою відповідальністю "Квітуча волошкова галявина" про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна від 18.07.18. № 149, укладеного між відповідачами.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне:

- надання житлових приміщень в гуртожитках (кімнатах) в оренду юридичним особам для здійснення комерційної діяльності суперечить вимогам ст. ст. 4, 127, 128 Житлового кодексу України та Примірному положенню про користування гуртожитками;

- спірний договір оренди житлових приміщень є прихованою угодою оренди державного майна - нежитлових приміщень готелю;

- відповідачем передано в оренду нерухоме майно, площею більше 200 кв.м без погодження Міністерства культури України;

- майно повинно передаватись в оренду не відповідачем-1, а Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.19. відкрито провадження у справі № 910/10222/19, постановлено її розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 12.09.19.

Крім іншого, встановлено відповідачам строк на подачу відзиву - 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі № 910/10222/19.

30.08.19. відповідачем-1 подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві.

09.09.19. позивачем-1 подано письмові пояснення по суті спору, відповідно до яких Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву просить суд врахувати дані пояснення та прийняти об`єктивне, законне та справедливе рішення.

10.09.19. прокуратурою подано відповідь на відзив відповідача-1.

10.09.19. відповідачем-2 подано клопотання:

- про зупинення провадження в даній справі до вирішення Великою Палатою Верховного суду справи № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19).

- про витребування від Київської місцевої прокуратури № 10 інформації.

За результатами судового засідання 12.09.19. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 26.09.19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.09.19. відзив відповідача-2 повернуто останньому без розгляду.

12.09.19. позивачем-2 подано письмові пояснення по суті спору, в яких Міністерство культури України не погоджується з твердженням прокуратури стосовно неналежного здійснення ним як органом державної влади повноважень щодо захисту інтересів держави.

24.09.19. відповідачем-1 подано заперечення та клопотання про повернення доказів позивачу, визнання їх неналежними, недопустимими, недостовірними та недостатніми.

25.09.19. відповідачем-2 подано клопотання про поновлення строку на подачу відзиву, разом з відзивом.

26.09.19. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено:

- ухвалу про поновлення відповідачу-2 строку на подання відзиву та долучено його до матеріалів справи;

- ухвалу про оголошення перерви до 08.10.19.

02.10.19. прокуратурою подано відповідь на відзив відповідача-2.

08.10.19. прокуратурою подано заперечення на клопотання відповідача-1 від 24.09.19.

08.10.19. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено:

- ухвалу про відмову в задоволенні клопотання відповідача-1 від 24.09.19.

- ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на тридцять днів та оголошення перерви до 05.11.19.

05.11.19. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено:

- ухвалу про залишення, за клопотанням відповідача-2, без розгляду клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Квітуча волошкова галявина" від 10.09.19. про зупинення провадження у справі;

- про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 19.11.19.

В судовому засіданні 19.11.19. без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про оголошення перерви до 10.12.19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.12.19. зупинено провадження у справі № 910/10222/19 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 912/2385/18.

03.06.20. від Прокуратури міста Києва надійшло клопотання про поновлення провадження у справі № 910/10222/19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.07.20., з підстав, викладених в означеній ухвалі, було поновлено провадження у справі № 910/10222/19 та призначено справу до розгляду на 01.09.20.

13.08.20. прокуратурою подано письмові пояснення по справі.

01.09.20. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про оголошення перерви до 24.09.20.

23.09.20. відповідачем-1 подано клопотання про залишення позову без розгляду.

В судовому засіданні 24.09.20. судом встановлено, що змінено найменування Прокуратури міста Києва на Київську міську прокуратуру.

В судовому засіданні 24.09.20. суд встановив, що для правильного вирішення даного спору вбачається за необхідне встановити фактичні обставини справи, врахувавши право сторін подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.09.20. суд постановив повернутися до розгляду справи № 910/10222/19 у підготовчому провадженні та продовжити підготовче засідання у цьому ж судовому засіданні.

29.04.20. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 13.10.20.

13.10.20. прокуратурою подано заперечення на клопотання відповідача-1 про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.10.20. частково задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Квітуча волошкова галявина" про витребування доказів задовольнити частково, в порядку ст. 81 ГПК України витребувано від Київської місцевої прокуратури № 10 відомості щодо наявності кримінального провадження № 0009011 від 28.07.17., його стану, результатів, з наданням всіх відповідних документів, в тому числі, але не виключно, витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань; встановлено строк для надання витребуваних доказів; в іншій частині в задоволенні клопотання відмовлено; та відкладено підготовче засідання у справі на 10.11.20.

10.11.20. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвали про відмову в задоволенні клопотання відпровідача-1 про залишення позову без розгляду, яке викладене у письмових поясненнях від 23.09.20. та про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 01.12.20.

26.11.20. прокуратурою подано документи на виконання вимог ухвали суду від 13.10.20.

01.12.20. прокуратурою подано пояснення по справі.

01.12.20. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 17.12.20.

17.12.20. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 04.02.21.

04.02.21. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про оголошення перерви в судовому засіданні до 16.02.21. на стадії дослідження доказів.

16.02.21. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про оголошення перерви в судовому засіданні до 04.03.21. на стадії дослідження доказів.

23.02.21. представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Квітуча волошкова галявина" подано клопотання про поновлення процесуального строку для подання доказів та долучення їх до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.21. відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Квітуча волошкова галявина" в поновленні процесуального строку на подачу доказів, залишено без розгляду та повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "Квітуча волошкова галявина" клопотання про долучення доказів № б/н від 22.02.21. та додані до нього докази.

03.03.21. прокурором подано заперечення на клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Квітуча волошкова галявина" подано клопотання про поновлення процесуального строку для подання доказів та долучення їх до матеріалів справи.

В судовому засіданні 04.03.21. суд залишив без розгляду заперечення прокуратури від 03.03.21., оскільки ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.21. відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Квітуча волошкова галявина" в поновленні процесуального строку на подачу доказів, залишено без розгляду та повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "Квітуча волошкова галявина" клопотання про долучення доказів № б/н від 22.02.21. та додані до нього докази.

Прокурор в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, та просила суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідачів заперечили проти позовних вимог, та просили суд відмовити в їх задоволенні.

Представники позивачів у судове засідання 04.03.21. не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

Позивач-1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином в судовому засіданні 16.02.21., що підтверджується протоколом та розпискою.

Позивач-2 про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином ухвалою від 16.02.21. в порядку ст. ст. 120-121 Господарського процесуального кодексу України, яка вручена позивачу 19.02.21. відповідно до рекомендованого повідомлення № 700.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 04.03.21. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

18.07.18. між Державним підприємством "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кіностудія художніх фільмів ім. О. Довженко" (Орендар) було укладено Договір оренди житлових приміщень № 149 (далі - Договір), за умовами якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно - житлові приміщення, розміщені у будинку готелю-гуртожитку, розташованого за адресою: вул. О. Довженка, 16, м. Київ: група приміщень першого поверху № 6, квартири № 104, № 112, другого поверху № 201, № 202, № 203, № 204, третього поверху № 301, № 302, № 303, № 304, четвертого поверху № 401, № 402, № 403, № 404, п`ятого поверху № 501, № 502, № 503, № 504, шостого поверху № 601, № 602, № 603, № 604, сьомого поверху № 701, № 702, № 703, № 704, № 705, № 712, восьмого поверху № 801, № 802, № 803, № 804, № 805, № 806, № 807, № 808, № 809, № 810, № 811, № 812, дев`ятого поверху № 901, № 902, № 903, № 904, № 905, № 906, № 907, № 908, № 909, № 910, № 911, № 912, загальною площею 1303,8 кв.м (далі - Майно), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на 30.06.18. і становить 19.854.300,00 грн (п. 1.1. Договору).

Згідно з п. 1.2. Договору Майно передається в оренду з метою розміщення професійних творчих працівників, задіяних у сфері кіновиробництва та відеозйомок.

Договір укладено строком на 10 років, що діє з 18.07.18. до 18.07.28. включно (п. 10.1. Договору).

18.07.18. сторонами укладено Додаткову угоду № 1, якою доповнено розділ 6 Договору пунктом 6.4.

01.09.18. сторонами укладено Додаткову угоду № 2, якою внесено зміни до Договору та викладено пункти 2.1., 3.1. Договору в новій редакції.

Відповідно до п. 2.1. (в редакції Додаткової угоди № 2) Договору Орендар вступає в строкове платне користування Майном з дати підписання Сторонами Акту приймання-передачі Майна.

01.09.18. сторонами було складено і підписано Акт приймання-передачі орендованого майна, відповідно до якого Орендодавець, згідно з Договором оренди житлових приміщень № 149 від 18.07.18. передає, а Орендар приймає в строкове платне користування майно, житлові приміщення, розміщені у будинку готелю-гуртожитку, розташованого за адресою: вул. О. Довженка, 16, м. Київ: група приміщень першого поверху № 6, квартири № 104, № 112, другого поверху № 201, № 202, № 203, № 204, третього поверху № 301, № 302, № 303, № 304, четвертого поверху № 401, № 402, № 403, № 404, п`ятого поверху № 501, № 502, № 503, № 504, шостого поверху № 601, № 602, № 603, № 604, сьомого поверху № 701, № 702, № 703, № 704, № 705, № 712, восьмого поверху № 801, № 802, № 803, № 804, № 805, № 806, № 807, № 808, № 809, № 810, № 811, № 812, дев`ятого поверху № 901, № 902, № 903, № 904, № 905, № 906, № 907, № 908, № 909, № 910, № 911, № 912, загальною площею 1303,8 кв.м.

Як вказує прокурор, означений Договір оренди житлових приміщень є прихованою угодою оренди державного майна - нежитлових приміщень готелю загальною площею 1303,8 кв.м та підлягає визнанню недійсним у судовому порядку з таких підстав:

- ДП "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" фактично передало в оренду товариству нерухоме майно (по суті готель), яке є нежитловими приміщеннями, для передачі їх в суборенду іншим особам з метою отримання прибутку, що свідчить про укладення договору оренди саме нежитлових приміщень готелю по вул. Довженка, 16 у м. Києві;

- ДП "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" є неналежним орендодавцем означеного майна, оскільки функції орендодавця має виконувати РВ ФДМ України по м. Києву (так як площа майна перевищує 200 кв.м);

- ДП "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" незаконно розпорядилось державним нерухомим майном, передавши його без погодження уповноваженого органу управління майном - Міністерства культури України.

Наведене, на думку прокуратури, свідчить про порушення вимог ст. 203 Цивільного кодексу України та є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України.

ДП "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" заперечує проти позову та вказує, що:

- висновок прокуратури про те, що оспорюваний Договір є прихованою угодою оренди державного майна - нежитлових приміщень готелю є помилковим та спростовується матеріалами справи;

- висновок про те, що ДП "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" незаконно розпорядилось державним нерухомим майном, передавши його без погодження уповноваженого органу управління майном - Міністерства культури України, зроблений за неповно з`ясованих обставин;

- РВ ФДМ України по м. Києву не являється орендодавцем державного майна житлового фонду;

- відсутні підстави для здійснення представництва інтересів держави прокурором.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

За змістом ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; інші юридичні факти.

Статтею 4 Житлового кодексу Української РСР (далі - Житловий кодекс) визначено, що жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає:

жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд);

жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд);

жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів);

жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд);

квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду.

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Житлового кодексу, державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

У ст. 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" міститься визначення, що управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 названого Закону об`єктами управління державної власності є:

майно, яке передане казенним підприємствам в оперативне управління;

майно, яке передане державним комерційним підприємствам (далі - державні підприємства), установам та організаціям;

майно, яке передане державним господарським об`єднанням;

корпоративні права, що належать державі у статутних капіталах господарських організацій (далі - корпоративні права держави);

державне майно, що забезпечує діяльність Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України;

державне майно, передане в оренду, лізинг, концесію;

державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних капіталів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій;

державне майно, передане в безстрокове безоплатне користування Національній академії наук України, галузевим академіям наук;

безхазяйне та конфісковане майно, що переходить у державну власність за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 4 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" передбачено, що суб`єктами управління об`єктами державної власності є, серед інших, міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління); Фонд державного майна України.

Стаття 6 ЗУ "Про управління об`єктами державної власності" окреслює повноваження уповноважених органів управління. Уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань надають орендодавцям об`єктів державної власності згоду на оренду державного майна і пропозиції щодо умов договору оренди, які мають забезпечувати ефективне використання орендованого майна та здійснення на орендованих підприємствах технічної політики в контексті завдань галузі (п. 30 ч. 1 ст. 6 Закону).

Водночас, Фонд державного майна України відповідно до законодавства щодо нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного державного майна виступає орендодавцем цілісних майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів (підп. а) п. 2 ч. 1 статті 7 ЗУ "Про управління об`єктами державної власності").

Пунктом 4) ч. 1 ст. 5 ЗУ "Про Фонд державного майна" визначено повноваження Фонду державного майна України у сфері оренди державного майна, відповідно до якого Фонд, зокрема, виступає орендодавцем цілісних (єдиних) майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного капіталу господарських товариств у процесі приватизації (корпоратизації), що перебувають у державній власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Житлового кодексу державне управління в галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду здійснюється Радою Міністрів СРСР, Радою Міністрів Української РСР, виконавчими комітетами місцевих Рад народних депутатів, міністерствами, державними комітетами і відомствами, а також спеціально уповноваженими на те державними органами відповідно до законодавства Союзу РСР і Української РСР. Спеціально уповноваженим органом, що здійснює державне управління в галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду в Українській РСР, є Міністерство житлово-комунального господарства Української РСР.

Статтею 18 Житлового кодексу встановлено, що управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

Згідно з абз. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (чинного станом на дату укладання оспорюваного договору) об`єктами оренди за цим Законом є, зокрема, нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва є орендодавцями щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю.

Відповідно до загальних положень про право власності, встановлених главою 23 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтями 324-327 Цивільного кодексу визначено об`єкти та суб`єктів права власності Українського народу, права приватної власності, права державної власності, права комунальної власності.

Основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління (ст. 133 Господарського кодексу України).

Стаття 136 Господарського кодексу України визначає право господарського відання речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до частини другої статті 135 Господарського кодексу України власник має право особисто або через уповноважені ним органи з метою здійснення підприємницької діяльності засновувати господарські організації, закріплюючи за ними належне йому майно, зокрема, на праві господарського відання.

Частиною першою статті 134 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб`єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб`єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом.

Держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб`єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління (частина п`ята статті 22 Господарського кодексу України). Так, майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання (частина друга статті 74 Господарського кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що будинок готелю-гуртожитку (літ. А) загальною площею 4341,5 кв.м в м. Києві по вул. О. Довженка, будинок 16, є об`єктом житлової нерухомості державної форми власності, управління яким здійснює Міністерство культури України; та закріплено за Державним підприємством "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" на праві господарського відання.

Наведеним повністю спростовуються доводи прокурора про те, що орендодавцем нерухомого майна - будинку готелю-гуртожитку (літ. А) загальною площею 4341,5 кв.м в м. Києві по вул. О. Довженка, будинок 16, має виступати Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву.

Щодо висновків прокурора про те, що укладений 18.07.18. між Державним підприємством "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кіностудія художніх фільмів ім. О. Довженко" Договір оренди житлових приміщень № 149 є прихованою угодою оренди державного майна - нежитлових приміщень готелю, укладеним для передачі їх в суборенду іншим особам з метою отримання прибутку, що свідчить про укладення договору оренди саме нежитлових приміщень готелю по вул. Довженка, 16 у м. Києві, суд зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як передбачено ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно з чч. 1, 6 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України).

Статтею 235 Цивільного кодексу України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як стверджує прокурор, удаваність Договору полягає в тому, що насправді в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю "Кіностудія художніх фільмів ім. О. Довженко" були передані саме нежитлові приміщення.

Проте, вказане спростовується зібраними в матеріалах справи доказами, зокрема, інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Актом приймання в експлуатацію Державною приймальною комісією закінченого будівництвом (реконструкцією) будівлі (споруди) житлово-громадського призначення від 30.09.77. та технічною документацією щодо будинку готелю-гуртожитку (літ. А) загальною площею 4341,5 кв.м в м. Києві по вул. О. Довженка, будинок 16.

Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що спосіб використання житлових приміщень не є підставою для визнання їх нежитловими в межах заявлених позовних вимог.

Так, ст. 8 Житлового кодексу передбачає переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі, а саме:

Переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 цього Кодексу.

Переведення жилих будинків і жилих приміщень відомчого і громадського житлового фонду в нежилі провадиться за пропозиціями відповідних міністерств, державних комітетів, відомств і центральних органів громадських організацій.

Переведення жилих будинків і жилих приміщень, що належать колгоспам, у нежилі здійснюється за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених.

Переведення жилих будинків житлово-будівельних кооперативів у нежилі не допускається.

Водночас, доводи прокурора про те, що орендовані ТОВ "Кіностудія художніх фільмів ім. О. Довженко" приміщення в будинку готелю-гуртожитку (літ. А) загальною площею 4341,5 кв.м в м. Києві по вул. О. Довженка, будинок 16, мають бути оцінені судом як нежитлові, не ґрунтуються на нормах законодавства України. Суд наголошує на відсутності в нього повноважень змінювати статус нерухомого майна, з огляду на наступне.

За приписами статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як зазначено у пункті 4.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 05.10.05. № 6-рп/2005, розглядаючи положення частини четвертої статті 5 Конституції України "ніхто не може узурпувати державну владу" у системному зв`язку з положеннями частин другої, третьої цієї статті, іншими положеннями Основного Закону України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що узурпація державної влади означає неконституційне або незаконне її захоплення органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, громадянами чи їх об`єднаннями тощо. Гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19).

Про це йдеться і в Рішенні Конституційного Суду України від 24.06.99. № 6-рп/99 (абзац перший пункту 2 мотивувальної частини).

Зміст наведених правових норм і Рішення Конституційного Суду України у їх системному зв`язку дає підстави для висновку, що виключно визначеним законом органом (посадовою особою) і ніяким іншим органом або посадовою особою не можуть здійснюватись повноваження і прийматись рішення, які згідно Конституції України належать до компетенції вказаного органу, в тому числі і судами, які не відносяться до гілок законодавчої або виконавчої влади.

З огляду на положення Конституції України, Господарського процесуального кодексу України щодо компетенції господарського суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Вказана правова позиція знайшла своє відображення і в практиці Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11.09.18. у справі № 712/10864/16-а (провадження № 11-518апп18).

З наведених підстав суд відхиляє доводи прокурора про те, що укладений 18.07.18. між Державним підприємством "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кіностудія художніх фільмів ім. О. Довженко" Договір оренди житлових приміщень № 149 є прихованою угодою оренди державного майна - нежитлових приміщень готелю, і насправді відбулось укладення договору оренди саме нежитлових приміщень готелю по вул. Довженка, 16 у м. Києві.

Також, суд відхиляє твердження прокурора про те, що укладення оспорюваного Договору оренди між Державним підприємством "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кіностудія художніх фільмів ім. О. Довженко" відбулось без погодження з уповноваженим органом управління, яким є Міністерство культури України, виходячи з такого.

Пунктом 4.1. Статуту Державного підприємства "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" (далі - Статут) встановлено, що майно Підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання.

Підприємство має право здавати в оренду в установленому законодавством порядку підприємствам, установам і організаціям, а також громадянам нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно (устаткування, транспортні засоби, інвентар та інші матеріальні цінності, які йому належать), а також списувати його з балансу (п. 4.11. Статуту).

Згідно з п. 6.1. Статуту Підприємство має право, зокрема, обирати предмет договору, визначати зобов`язання, будь-які інші умови господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству.

Відповідно до п. 8.2. Статуту управління Підприємством здійснюється його генеральним директором, який підзвітний Уповноваженому органу управління .

Пунктом 7.8. Статуту передбачено, що генеральний директор Підприємства, серед іншого, укладає договори, видає довіреності, відкриває в установах банків та в органах Державної казначейської служби України розрахунковий та інші рахунки.

Як встановлено розділом 8 Статуту, Уповноважений орган управління відповідно до покладених на нього завдань, в тому числі, надає згоду на відчуження, оренду, передачу та списання майна Підприємства.

Листом № 319/1 від 18.07.18. Державне підприємство "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" повідомило Міністерство культури України про отримання звернення ТОВ "Кіностудія художніх фільмів ім. О. Довженко" з проханням надати в оренду житлові приміщення в будівлі готелю-гуртожитку. ДП "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" підготувало договір оренди житлових приміщень та відповідно до Статуту просило погодити даний Договір, який було направлено додатком до листа (з листком розрахунком та актом приймання-передачі).

У відповідь на лист ДП "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" № 319/1 від 18.07.18. Міністерство культури України своїм листом № 3896/11-3/13-18 від 23.08.18. за підписом Заступника Міністра Т. Мазур, не висловило будь-яких заперечень щодо укладення договору оренди житлових приміщень з ТОВ "Кіностудія художніх фільмів ім. О. Довженко", його умов, ціни тощо, та зазначило, що укладання договорів на підприємстві віднесено до повноважень генерального директора.

З огляду на відсутність встановленої форми погодження Уповноваженим органом управління на оренду майна Підприємства, останнім правомірно розцінено зміст листа Міністерства культури України № 3896/11-3/13-18 від 23.08.18. як належне погодження на укладання Договору, який було направлено Міністерству листом № 319/1 від 18.07.18.

Підстави недійсності правочинів передбачені, зокрема, ст. 215 Цивільного кодексу України. Так, встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є також правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, яка, зокрема, передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В обґрунтування недійсності Договору оренди житлових приміщень № 149 від 18.07.18. прокурор вказує на його укладання неналежним орендодавцем, без погодження з органом управління та всупереч вимогам Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Оскільки судом встановлено, що Державне підприємство "Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка" є належним орендодавцем спірного майна, укладення Договору відбулося за погодження належним органом управління та з дотриманням норм Закону України "Про оренду державного та комунального майна), заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, а отже, не підлягають задоволенню.

Суд відхиляє інші доводи і твердження сторін як такі, що не впливають на результат вирішення даного спору із заявлених прокурором підстав. Зокрема, суд не приймає і не оцінює надані матеріали кримінальних проваджень, в тому числі протоколи допитів, розрахункові документи, документи щодо обліку та фінансової звітності тощо як такі, що не відносяться до суті даного спору, не є підставами для недійсності правочинів у розумінні ст.ст. 203, 215 ГПК України, а також не досліджувались і не оцінювались компетентним судом.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 ст. 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 10.02.10. в справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04 зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.94., серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01.07.03.). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27.09.01.).

В рішенні від 18.07.06. у справі "Проніна проти України", заява № 63566/00 Суд зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94.

Враховуючи висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог, у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, 219, 220, 232, 233, 236-238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 11.03.21.

Суддя Т.М. Ващенко