РІШЕННЯ

Іменем України

11 березня 2021 року м. Чернігівсправа № 927/53/21

Господарський суд Чернігівської області у складі судді С.В.Белова, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами справу
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Ердол,

, вул. Богатирська, 9, оф.402 м. Київ, 04209,

відповідач: Дочірнє підприємство «Лугове»,

, вул. Прокопа Гацька, 26, с.Олбин, Козелецький район, Чернігівська область, 17040

предмет спору: про стягнення заборгованості за договором 197 833,88 грн

Учасники справи не викликались

Позивачем подано позов про стягнення з відповідача 197833,88 грн заборгованості, з яких 22 129,10 грн основного боргу, 7 346,06 грн пені,124 282,28 грн штрафу, 44 076,44 грн річних. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем Договору поставки нафтопродуктів № 16-07-2020, за яким позивач зобов`язався передати, а відповідач прийняти і оплатити нафтопродукти.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 18.01.2021 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі № 927/53/21, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Також вказаною ухвалою зобов`язано відповідача на підставі ст. 165 Господарського процесуального кодексу України надати відзив на позовну заяву та докази на підтвердження своєї позиції не пізніше 15 календарних днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, надіславши одночасно копію відзиву з доказами позивачу, а докази направлення надати суду.

Ухвалу про відкриття провадження у справі отримано відповідачем 21.01.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 925. Тобто, відзив відповідач мав подати не пізніше 05.02.2021 року.

22.02.2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив вих.№8 від 19.02.2021 року. Поважних причин пропущення встановленого для подання відзиву строку відповідачем не наведено.

05.03.2021 року на електронну адресу суду з накладенням електронного цифрового підпису позивачем подано відповідь на відзив.

05.03.2021 року на електронну адресу суду з накладенням електронного цифрового підпису позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог.

Відповідно до ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно ч.3 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України , якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Ухвалу про відкриття провадження у справі постановлено 18.01.2021, отже позивач мав подати заяву про збільшення вимог не пізніше 17.02.2021 року.

За приписами ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Частиною 3 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами ч. 1 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

Відповідно до ч. 8, 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За приписами ч. 4 ст. 166 Господарського процесуального кодексу України відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом.

Враховуючи вищевикладене, та приймаючи до уваги те, що відповідачем подано відзив, а позивачем - відповідь на відзив та заяву про збільшення позовних вимог після закінчення процесуального строку для їх подання, спір вирішується без їх урахування.

Відповідно до ч. 5, 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не надходило.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі, зокрема, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, господарський суд ВСТАНОВИВ:

16.07.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю Ердол (надалі постачальник) та Дочірнім підприємством Лугове (надалі покупець) укладено Договір поставки нафтопродуктів № 16-07-2020 ( а.с. 7-9).

У відповідності до п. 1.1 Договору, постачальник зобов`язується передати в погоджені сторонами строки, а покупець прийняти і оплатити на умовах, викладених в договорі, нафтопродукти.

Згідно пункту 3.1 Договору поставка товару здійснюється окремими партіями за заявками (усними або письмовими) покупця, па підставі яких постачальник виставляє рахунок-фактуру на оплату кожної партії товару. Перехід права власності па товар відбувається в момент передачі товару згідно видаткової накладної (пункт 3.2 Договору).

Пунктом 3.5 Договору сторони погодили, що приймання товару по кількості здійснюється покупцем в момент передачі партії товару.

У відповідності до п. 3.11 Договору, покупець зобов`язаний отримати поводжену кількість та оплатити вартість товару згідно Специфікації. Пунктом 4.3 Договору сторони погодили, що оплата товару здійснюється покупцем протягом 10 календарних днів з моменту передачі товару покупцю. Інші умови оплати товару можуть бути передбачені в додатковій угоді (специфікації). Покупець здійснює оплату товару на підставі виставленого постачальником рахунку-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Відповідно до пункту 5.2. Договору, в разі порушення строків оплати за товар, визначених в п. 4.3 Договору, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який вона стягується, від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Відповідно до пункту 5.4. Договору, сторони погодили, що при простроченні платежу за отриманий товар покупець сплачує штраф постачальникові у розмірі 25% від суми заборгованості. Також покупець також сплачує 36% річних як боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до пункту 5.9 Договору, нарахування штрафних санкцій (пені) відбувається до повного погашення заборгованості за товар.

16.07.2020 року згідно видаткових накладних № 65 та № 66 позивачем було поставлено відповідачу дизельне пальне в об`ємі відповідно 4320 літрів та 20030 літрів та виставлено відповідачу рахунок № 64 на суму 71 107,20 грн та рахунок № 65 на суму 329 693,80 грн.

З врахуванням положень п. 4.3 Договору відповідач мав сплатити виставлені рахунки № 64 та №65 від 16.07.2020 року до 26.07.2020 року.

22.07.2020 року згідно видаткової накладної № 92 позивачем було поставлено відповідачу дизельне пальне в об`ємі 4190 літрів та виставлено відповідачу рахунок № 89 на суму 96328,10 грн.

З врахуванням положень п. 4.3 Договору відповідач мав сплатити виставлений рахунок № 89 від 22.07.2020 року до 01.08.2020 року.

Судом враховується, що 26.07.2020 року (неділя) та 01.08.2020 року (субота) є вихідними днями.

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частиною 4 ст. 254 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення такої дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Отже, останнім днем оплати рахунку № 64 на суму 71 107,20 грн та рахунку № 65 на суму 329 693,80 грн є 27.07.2020 року, а рахунку № 89 на суму 96328,10 грн - 03.08.2020 року.

31.12.2021 року листом № 11 позивач надіслав на адресу відповідача претензію з вимогою сплатити пеню, штраф, річні та основний борг. Відповідач оплату згідно претензії не здійснив.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання:

на суму 400801,00 грн з 28.07.2020 року;

на суму 96238,10 грн з 04.08.2020 року.

На виконання зазначених зобов`язань відповідачем було сплачено:

28.09.2020 року 75 000,00 грн;

16.10.2020 року 150 000,00 грн;

05.11.2020 року 100 000,00 грн;

11.11.2020 року 150 000,00 грн.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання по рахункам № 64 та №65 від 16.07.2020 року:

на суму 400801,00 грн з 28.07.2020 року до 27.09.2020 року;

на суму 325801,00 грн з 28.07.2020 року до 15.10.2020 року;

на суму 175801,00 грн з 28.07.2020 року до 04.11.2020 року;

на суму 75801,00 грн з 28.07.2020 року до 10.11.2020 року.

Також судом встановлено, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання по рахунку № 89 від 22.07.2020 року:

на суму 96328,10 грн з 04.08.2020 року до 10.11.2020 року;

на суму 22129,10 грн з 04.08.2020 року до дня заявлення позову.

Отже, на момент винесення судом рішення заборгованість відповідача перед позивачем за спірним договором становить 22129,10 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько - господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

За своєю юридичною природою, укладений між сторонами договір є договором поставки.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (ст. 662 ЦК України).

Договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (ст. 11, 626 Цивільного кодексу України), які мають виконувались належним чином і в установлений строк відповідно до договору (ст. 526 Цивільного кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частин 1 та 3 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідач доказів оплати основного боргу за Договором в розмірі 22129,10 грн, а також доказів, які спростовують наявність боргу в заявленому до стягнення розмірі суду не надав.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем зобов`язання щодо своєчасного розрахунку за отриманий товар за Договором, беручи до уваги відсутність належних доказів погашення відповідачем наявної заборгованості, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 22129,10 грн є правомірними та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Штрафними санкціями у розумінні ст.230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 09.04.2012 у справі № 3-88гс11, від 27.04.2012 у справі № 3-24гс12 та у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17, від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17, від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16, від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17, від 09.07.2018 у справі № 903/647/17 та від 08.08.2018 у справі № 908/1843/17).

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України при укладенні договору сторони є вільними у виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що визначено чинним законодавством.

Це положення закріплює один з найважливіших принципів договірного регулювання суспільних відносин принцип свободи договору, який сключає в себе наступні складові:

1) свобода в укладенні договору, тобто відсутність будь-яких примусів, щодо того, вступати суб`єктам в договірні відносини, чи ні;

2) свобода вибору характеру договору, що укладається, а це означає, що сторони самі для себе вирішують, який саме договір їм укладати. При цьому, вони можуть укладати як договір, що передбачений чинним законодавством, так і такий, що ним не передбачений, проте відповідає загальним засадам цивільного законодавства (частина 1 статті 6 Цивільного кодексу України).

3) вільний вибір контрагента за договором, тобто сторони шукатимуть того контрагента, який максимально підходить їм за тими чи іншими ознаками.

4) вільний вибір умов договору, що означає, що сторони на власний розсуд визначають зміст цього договору, формують конкретні умови тощо.

Відповідно до пункту 5.2. Договору поставки нафтопродуктів № 16-07-2020, в разі порушення строків оплати за товар, визначених в п. 4.3 Договору, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який вона стягується, від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Позивач в позовній заяві заявляє про стягнення пені в розмірі 7346,06 грн за період прострочення з 26.07.2020 до 31.12.2020 року.

Відповідно до ч.2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Облікова ставка НБУ, що встановлена в період з 12.06.2020 року до 04.03.2021 року складає 6%. Позивач в позовній заяві заявляє про стягнення пені за період прострочення до 31.12.2020 року.

Розрахувавши пеню за формулою: сума боргу помножена облікову ставку НБУ поділено на 365 днів помножено на кількість днів прострочення заборгованості, суд встановив, що розмір пені становить 14 697,01грн, з яких:

за період з 28.07.2020 року до 27.09.2020 року (62 дня) 4 084,88 грн;

за період з 28.07.2020 року до 15.10.2020 року (80днів) 4 284,51 грн ;

за період з 28.07.2020 року до 04.11.2020 року (100днів) 2 889,88 грн;

за період з 28.07.2020 року до 10.11.2020 року (106 днів) 1 320,81 грн;

за період з 04.08.2020 року до 10.11.2020 року (99 днів) 1 567,64 грн;

за період з 04.08.2020 року до 31.12.2020 року (151 день) 549,29 грн.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги заявлені позивачем в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 7346,06 грн є обґрунтованими.

Відповідно до пункту 5.4. Договору поставки нафтопродуктів № 16-07-2020, в разі, сторони погодили, що при простроченні платежу за отриманий товар покупець сплачує штраф постачальникові у розмірі 25% від суми заборгованості. Також покупець також сплачує 36% річних як боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання.

Позивач в позовній заяві заявляє про стягнення штрафу в розмірі 124282,28 грн за період прострочення з 26.07.2020 до 31.12.2020 року та 44076,44 грн процентів річних (36%річних за кожен день прострочення).

Здійснивши перевірку розрахунків штрафу та 36% річних, заявлених позивачем, судом встановлено, що зазначені суми позивачем нараховані правомірно, у відповідності до умов Договору та вимог законодавства.

При цьому суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Частиною третьою цієї ж статті встановлено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Стаття 536 Цивільного кодексу України передбачає, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Разом з тим частина друга статті 625 Цивільного кодексу України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що у пункті 5.4 Договору сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, і встановили її в розмірі 36% річних за кожен день прострочення.

Згідно висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 12.12. 2011 року у справі № 07/238-10, від 24.12.2013 року у справі № 8/5025/1402/12, від 01.07.2014 року у справі № 5010/1575/2012-20/83, від 01.07.2014 року у справі № 11/5026/1925/2012 визначено, що застосовуючи у подібних правовідносинах положення частини третьої статті 692, частини другої статті 536 та частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно враховувати, що відсотки за користування грошовими коштами, які за умовами договору нараховуються за кожен день прострочення виконання зобов`язання, за своєю правовою природою, ураховуючи спосіб їх обчислення за кожен день прострочення, підпадають під визначення пені (частина третя статті 549 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що сторони вже нарахували пеню відповідно до пункту 5.2 Договору в розмірі облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який вона стягується, від суми заборгованості за кожен день прострочення, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, за змістом якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне і те саме правопорушення.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі№ 902/417/18.

Згідно ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення розміру процентів річних, що підлягають стягненню з боржника за прострочення грошового зобов`язання, суд бере до уваги таке.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).

За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до встановлених судом обставин справи, за змістом пункту 5.4 укладеного сторонами Договору, положень статті 611 та частини третьої статті 692, статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума річних у визначеному за договором розмірі від несплаченої загальної вартості товару є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Нарахування процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06. 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 року № 902/417/18.

Відповідно до частини першої статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд зменшує загальний розмір штрафу та відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання до 3%.

Таким чином, вимоги позивача по стягненню з відповідача штрафу у розмірі 14913,87 грн та процентів річних у розмірі 7348,49 грн підлягають задоволенню.

На підставі викладеного позов задовольняється частково.

До основних засад (принципів) господарського судочинства пунктом 12 ч.3 ст.2 ГПК України віднесено відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення.

Судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п.2 ч.1 ст.129 ГПК України).

Таким чином, з огляду на те, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, позивачу за рахунок відповідача має бути відшкодований судовий збір у сумі 776,06 грн, сплачений ним за подання даного позову.

Керуючись ст. 42, 73-80, 86, 129, 165, 232-233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задовольнити частково.

2.Стягнути з Дочірнього підприємства Лугове (вул. Прокопа Гацька, 26, с. Олбин, Козелецький р-н, Чернігівська обл, 17040, код 37792325) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Ердол (, вул. Богатирська, 9, оф.402 м. Київ, 04209) 22129,10 грн боргу, 7346,06 грн пені, 7348,49 грн річних, 14913,87 грн штрафу та витрати зі сплати судового збору у сумі 776,06 грн.

3.В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено та підписано 11.03.2021 року.

Рішення господарського суду може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду, з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, у строки, визначені ст. 256 цього Кодексу.

Суддя С.В. Белов

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/