ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"11" березня 2021 р. Справа № 911/3183/20

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЦЕМЕКС ТРЕЙД", 04053, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 21, офіс 501

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГБК "Будівельник", 08720, Київська область, Обухівський район, місто Українка, вулиця Промислова, будинок 37

про стягнення 78 521,83 грн за договором поставки № ЦТ005 від 20.01.2020

суддя Н.Г. Шевчук

секретар судового засідання М.Г.Байдрелова

за участю представників згідно з протоколом судового засідання

суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЦЕМЕКС ТРЕЙД" звернулось до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГБК "Будівельник", з урахуванням заяви про усунення недоліків, про стягнення заборгованості за договором поставки № ЦТ005 від 20.01.2020 в розмірі 78 521,83 грн, з яких 61 073,10 грн сума основного боргу, 1 938,22 грн інфляційні, 2 587,20 грн 3% річних та 12 923,31 грн пеня.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов даного договору в частині повної та своєчасної оплати за отриманий згідно видаткової накладної товар.

Беручи до уваги характер спірних правовідносин, предмет, підстави позову і обраний позивачем спосіб захисту, а також категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, зважаючи на заявлену позивачем у даному спорі ціну позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд дійшов висновку, що справа є малозначною і підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

З огляду на викладене, ухвалою Господарського суду Київської області від 19.11.2020 було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

До Господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 2812 від 28.12.2020 та клопотання № 6 від 03.02.2021, в яких відповідач підтверджує наявність правовідносин з позивачем та зазначає, що у зв`язку із запровадженням на території України карантину та встановлення певних обмежень, об`єми виробництва у товариства були зменшені, що спричинило зменшення прибутку, однак відповідачем здійснювалось та здійснюється часткове і регулярне погашення заборгованості; з метою врегулювання спору шляхом укладання мирової угоди відповідач просив призначити судове засідання з повідомленням (викликом) сторін по справі, а також відповідач зазначив, що позивачем при розрахунку штрафних санкцій невірно визначено початок періоду прострочення виконання зобов`язання, та не враховано положення частини шостої статті 232 Господарського кодексу України, щодо шестимісячного періоду нарахування пені. Зазначені обставини відповідач просить взяти до уваги при прийнятті рішення по справі.

Відповідно до частини п`ятої статті 252 Господарського процесуального кодексу України, задовольняючи клопотання відповідача, ухвалою Господарського суду Київської області від 08.02.2021 призначено у даній справі перше судове засідання на 25.02.2021.

18 лютого 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив № 12 від 09.02.2021, в якій позивач вказує на необґрунтованість аргументів відповідача у відзиві; позивач стверджує, що відповідач не сплачував за отриману продукцію згідно Договору № ЦТ005 від 20.01.2020, оскільки долучені відповідачем платіжні доручення мають інше призначення платежу; позивач відмовляється від укладання мирової угоди між сторонами та наполягає на сплаті заборгованості з урахуванням всіх штрафних санкцій. Також подано заяву про розгляд справи без участі представника позивача.

В судовому засіданні 25.02.2021 судом оголошено перерву до 11.03.2021.

До початку судового засідання 11.03.2021 від відповідача надійшли заперечення б/н від 11.03.2021, в яких відповідач зазначає, що при розрахунку по Договору № ЦТ005 від 20.01.2020 ним помилково вказувалось в призначенні платежу інший договір, який також був укладений між сторонами та який припинив свою дію. У зв`язки з чим відповідачем було направлено позивачу листи № 20 від 26.02.2021 та № 24 від 09.03.2021 щодо уточнення призначення платежів, здійснених за період з вересня 2020 року по березень 2021 року. Відповідач зазначив, що 09.03.2021 ним було частково перераховано на рахунок позивача суму у розмірі 3 000,00 грн в рахунок погашення боргу. До заперечень додано копії платіжних доручень про часткову сплату заборгованості та контрозрахунок щодо заявленої до стягнення пені.

У судовому засіданні 11.03.2021 судом підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

встановив:

20 січня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЦЕМЕКС ТРЕЙД" (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОРГБК "Будівельник" (Покупець) укладено договір поставки № ЦТ005, згідно умов якого постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити на умовах, обумовлених в цьому Договорі, товар (далі продукція) в асортименті, кількості та на умова, зазначених в Додатку № 1 до цього договору.

Згідно з пунктом 3.2 Договору покупець оплачує поставлену продукцію за ціною, вказаною в оформленій постачальником специфікації (Додаток 1). Ціни на продукцію визначаються виходячи з ринкової ціни на момент підписання цього договору, є фіксованими і підлягають зміні в порядку, визначеному цим договором.

Відповідно до Додатку 1 до Договору поставки № ЦТ005 від 20.01.2020 між сторонами узгоджено найменування товару поставки - портландцемент СЕМ І 42,5 R, ціна із врахуванням ПДВ за тону становить 2 298,00 грн.

Пунктом 3.4 Договору визначено, що покупець оплачує за продукцію наступним чином: 100% оплата згідно рахунку на протязі 5 днів з дати прибуття вагону на станцію призначення.

Відповідно до пункту 3.5 Договору оплата за продукцію, що поставляється за цим договором, здійснюється шляхом перерахування грошових коштів у формі платіжного доручення на розрахунковий рахунок постачальника. При оплаті обов`язково вказуються номер та дата рахунка, виставленого постачальником, а також № та дата договору постачання, вказаного в рахунку до оплати. В разі відсутності в призначенні платежу покупця вказаної обов`язкової інформації, постачальником у 3-денний термін кошти можуть бути повернуті платнику.

Датою отримання товару вважається проставлена відмітка про прийняття вагону в залізничній накладній на станції вантажоодержувача (пункт 4.3 Договору).

Термін дії Договору - з моменту підписання обома сторонами до 31.12.2020, а по невиконаним зобов`язанням - до моменту їх фактичного виконання (пункт 9.3 Договору).

Пунктом 9.6 Договору передбачено, що у разі якщо за один місяць до закінчення строку дії Договору жодна із сторін не виявила бажання у письмовій формі розірвати даний Договір, то строк дії цього Договору пролонгується ще на один календарний рік.

Докази розірвання Договору в матеріалах справи відсутні, а тому Договір є діючим.

На виконання умов договору позивачем на користь відповідача поставлено товар, про що свідчить підписана обома сторонами видаткова накладна № 12 від 26.02.2020 на поставку 66 т портландцементу СЕМ І 42,5 R (насип) на загальну суму 149 094, 00 грн з урахуванням ПДВ. Поставка підтверджується залізничною накладною № 0138335.

Таким чином, позивач зазначає, що ним було виконано умови Договору в частині свого зобов`язання щодо поставки продукції в строки та об`ємі, визначених у Заявках відповідача.

Однак, відповідач здійснив оплату несвоєчасно та не в повному обсязі, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги пункту 3.4 Договору, у зв`язку з чим станом на 23.10.2020 загальна заборгованість відповідача становить 61 073,10 грн.

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частина друга статті 509 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно положень статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 202 Господарського кодексу України та статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Судом встановлено, що 26.02.2020 позивач поставив відповідачу продукцію - портландцементу СЕМ І 42,5 R (насип) на загальну суму 149 094,00 грн, що підтверджується видатковою накладною № 12 від 26.02.2020 та залізничною накладною № 0138335.

Дата прибуття вагону з продукцією на станцію за вказаною залізничною накладною є 28.02.2020 (дата вказана на штемпелі Дніпровської залізниці).

Відповідно у відповідача виник обов`язок зі сплати отриманої продукції в сумі 149 094,00грн, однак, як зазначає позивач, відповідачем здійснено часткову оплату за отриману продукцію наступним чином: 02.09.2020 - 20 000,00 грн (платіжне доручення № 3434), але 1 979,10 грн було зараховано у рахунок поставки від 24.02.2020, а 18 020,90 грн зараховано в оплату поставки від 26.02.2020; 03.09.2020 - 10 000,00 грн (платіжне доручення № 3456); 09.09.2020 - 10 000,00 грн (платіжне доручення № 3489); 11.09.2020 - 5 000,00 грн ( платіжне доручення № 3513); 14.09.2020 - 5 000,00 грн (платіжне доручення № 3524); 17.09.2020 - 10 000,00 грн (платіжне доручення № 3557); 02.10.2020 - 20 000,00 грн (платіжне доручення № 3651); 08.10.2020 - 5 000,00 грн (платіжне доручення № 3698); 13.10.2020 - 5 000,00 грн (платіжне доручення № 3738).

Таким чином, позивач стверджує, що станом на 23.10.2020 загальна заборгованість відповідача становить 61 073,10 грн.

Відповідач в поданому відзиві не заперечує існування правовідносин між сторонами на підставі Договору № ЦТ005 від 20.01.2020, факту отримання продукції згідно видаткової накладної № 12 від 26.02.2020 та наявності простроченої заборгованості за вказаною накладною. Втім відповідач зазначив, що у зв`язку із запровадженням на території України карантину та встановлення певних обмежень об`єми виробництва у товариства були зменшені, що спричинило зменшення прибутку і неможливість своєчасного розрахунку з контрагентом. Однак відповідач намагається погасити заборгованість здійснюючи часткове та регулярне перерахування коштів на користь позивача. До відзиві відповідачем додано платіжні доручення на підтвердження часткової в розмірі 41 073,10 грн оплати заборгованості. Відповідач стверджує, що таким чином на момент подачі відзиву заборгованість відповідача перед позивачем становить 20 000,00 грн.

Разом з тим, у поданій позивачем відповіді на відзив, останній, пославшись на положення пункту 3.5 Договору, стверджує, що у призначенні платежу в платіжних дорученнях, які додані відповідачем на підтвердження часткової оплати, вказано посилання на Договір № 6 від 27.12.2018, тоді як відвантаження продукції відбулось на підставі Договору № ЦТ005 від 20.01.2020. Позивач зазначає, що між сторонами був укладений Договір № 6 від 27.12.2018, на підставі якого на протязі 2018 року позивач поставляв продукцію відповідачу, однак останній припинив свою дію, а оскільки угоди на пролонгацію Договору укладено не було, сторони прийшли до згоди укласти Договір поставки № ЦТ005 від 20.01.2020. Починаючи з січня 2020 року позивач здійснював відвантаження продукції відповідачу саме за Договором № ЦТ005 від 20.01.2020. Оскільки відповідно до пункту 3.5 Договору при оплаті продукції обов`язково вказуються номер та дата рахунка, виставленого постачальником, а також № та дата договору постачання, вказаного в рахунку до оплати, а у виставленому позивачем відповідачу рахунку № 10 від 20.02.2020 містяться посилання на Договір № ЦТ005 від 20.01.2020, позивач вважає, що відповідачем не сплачувалось за отриману продукцію згідно Договору № ЦТ005 від 20.01.2020.

Позивачем у відповіді на відзив також зазначено, що він відмовляється від укладання мирової угоди у справі, однак в матеріалах справи відсутній будь-який проект мирової угоди, у зв`язку з чим заперечення позивача в цій частині суд не бере до уваги.

Користуючись правом, передбаченим статтею 167 Господарського процесуального кодексу України, відповідач подав заперечення, в яких виклав свої пояснення щодо наведених позивачем у відповіді на відзив аргументів, зазначивши, що при розрахунку по Договору № ЦТ005 від 20.01.2020 відповідачем у призначенні платежу у платіжних дорученнях помилково вказувалось, що оплата здійснюється по Договору № 6 від 27.12.2018. У зв`язку з чим відповідачем було направлено на адресу позивача листи № 20 від 26.02.2021, № 24 від 09.03.2021 про заміну призначення платежів разом з актом звірки.

Відповідачем до заперечень додано платіжні доручення № 3434 від 02.09.2020, № 3456 від 03.09.2020, № 3489 від 09.09.2020, № 3513 від 11.09.2020, № 3524 від 14.09.2020, № 3557 від 17.09.2020, від № 3651 від 02.10.2020, № 3698 від 08.10.2020, № 3738 від 13.10.2020, № 3810 від 21.10.2020, № 3842 від 26.10.2020, № 3911 від 03.11.2020, № 4012 від 16.11.2020, № 4091 від 24.11.2020, № 4159 від 01.12.2020, № 4252 від 10.12.2020, № 4359 від 22.12.2020, № 4398 від 28.12.2020, № 4460 від 15.01.2021, № 4540 від 01.02.2021, № 4688 від 09.03.2021.

Дослідивши вказані платіжні доручення, судом встановлено, що в платіжних дорученнях № 3434 від 02.09.2020, № 3456 від 03.09.2020, № 3489 від 09.09.2020, № 3513 від 11.09.2020, № 3524 від 14.09.2020, № 3557 від 17.09.2020, від № 3651 від 02.10.2020, № 3698 від 08.10.2020, № 3738 від 13.10.2020, № 3810 від 21.10.2020, № 3842 від 26.10.2020, № 3911 від 03.11.2020, № 4012 від 16.11.2020, № 4091 від 24.11.2020, № 4159 від 01.12.2020, № 4252 від 10.12.2020, № 4359 від 22.12.2020, № 4398 від 28.12.2020, № 4460 від 15.01.2021, № 4540 від 01.02.2021 в призначенні платежу зазначено: "оплата за цемент зг. ДОГ. №6 від 27.12.2018р".

В платіжному дорученні № 4688 від 09.03.2021 призначення платежу: "оплата за цемент зг. ДОГ. від 20.01.2020р".

Згідно з пунктом 1.30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" платіжне доручення - це розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Отже з долучених на підтвердження часткової оплати відповідачем платіжних доручень вбачається, що оплата здійснена за ДОГ. № 6 від 27.12.2018, окрім платіжного доручення № 4688 від 09.03.2021, тоді як стверджує позивач, предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за Договором поставки № ЦТ005 від 20.01.2020.

Разом з тим, посилаючись на обов`язковість зазначення в призначенні платежу № та дати договору, позивачем не взято до уваги, що пункт 3.5 Договору містить застереження про те, що у разі відсутності в призначенні платежу покупця вказаної обов`язкової інформації, постачальником у 3-денний термін кошти можуть бути повернуті платнику.

Доказів повернення коштів позивачем відповідачу матеріали справи не містять.

Крім того,досліджуючи в сукупності докази судом встановлено, що при зверненні з позовом до суду позивач вказав про часткову оплату відповідачем за поставлену продукцію згідно видаткової накладної № 12 від 26.02.2020, при цьому на підтвердження часткової оплати послався на платіжні доручення: № 3434 від 02.09.2020, № 3456 від 03.09.2020; № 3489 від 09.09.2020; № 3513 від 11.09.2020; № 3524 від 14.09.2020; № 3557 від 17.09.2020; № 3651 від 02.10.2020; № 3698 від 08.10.2020 та № 3738 від 13.10.2020 (долучені позивачем до матеріалів позову), в яких у призначенні платежу вказано: "оплата за цемент зг. ДОГ. №6 від 27.12.2018р", що вказує на визнання позивачем часткової оплати з призначенням платежу по Договору № 6 від 27.12.2018, як оплати по Договору № ЦТ005 від 20.01.2020.

Заперечень щодо направлених відповідачем позивачу листів про коригування призначення платежів, здійснених в період з 02.09.2020 по 01.02.2021, позивачем не надано.

Надаючи оцінку доказам, поданим сторонами з урахуванням фактичних і правових підстав позовних вимог та заперечень на них, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 зазначеного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Стандарт доказування "вірогідності доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17).

Враховуючи викладене, подані відповідачем до матеріалів справи платіжні доручення приймаються судом в якості доказів часткової оплати заборгованості за Договором поставки №ЦТ005 від 20.01.2020.

З платіжних доручень № 3810 від 21.10.2020, № 3842 від 26.10.2020, № 3911 від 03.11.2020, № 4012 від 16.11.2020, № 4091 від 24.11.2020, № 4159 від 01.12.2020, № 4252 від 10.12.2020, № 4359 від 22.12.2020, № 4398 від 28.12.2020, № 4460 від 15.01.2021, № 4540 від 01.02.2021, № 4688 від 09.03.2021 вбачається, що після звернення позивача до суду з вказаним позовом відповідачем на рахунок позивача було сплачено 52 073,10 грн

Тобто, припинення існування предмета спору в частині 52 073,10 грн основної заборгованості за Договором відбулося в процесі розгляду справи, тоді як на момент виникнення спору між сторонами відповідний предмет спору існував.

Пунктом 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (частина третя статті 231 Господарського процесуального кодексу України).

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

З огляду на зазначене, провадження у справі № 911/3183/20 в частині стягнення з відповідача 52 073,10 грн основної заборгованості за Договором підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю предмету спору у відповідній частині через погашення заборгованості відповідачем в процесі розгляду справи.

В частині існування заборгованості за Договором в сумі 9 000,00 грн (61073,10 грн - 52 073,10 грн) факт є доведеним та обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача.

Крім того, за несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати товару позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 12 923,31 грн, 3% річних у розмірі 2 587,20грн, нарахованих з 03.03.2020 по 23.10.2020, та 1 938,22 грн інфляційних втрат, нарахованих з березня по серпень 2020 року.

Враховуючи, що відповідачем у встановлений договором строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконано, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (стаття 610 Цивільного кодексу України), а тому він вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання (стаття 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом та договором відповідальності.

Згідно статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Частиною першою статті 549 Господарського кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною третьою цієї статті визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення.

Статтею 547 цього Кодексу встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Пунктом 5.3 Договору передбачено, що у разі порушення покупцем строків виконання своїх зобов`язань по оплаті, покупець на вимогу постачальника, зобов`язаний сплатити останньому пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, простроченої до оплати суми за кожен день прострочення.

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тому період обчислення пені починається з наступного дня після дати, в яку зобов`язання мало бути виконано. Відповідно до частини шостої статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Умовами договору поставки період нарахування штрафних санкцій не збільшено.

Втім, з долученого позивачем розрахунку пені вбачається, що він виконаний поза межами шестимісячного строку з невірно визначеною датою початку періоду прострочення, що не відповідає законодавчим приписам та встановленим обставинам справи.

Позивач початком періоду прострочення виконання зобов`язання визначає 03.03.2020, відповідач заперечуючи вказує, що штрафні санкції нараховуються з наступного дня після дати, в яку зобов`язання мало бути виконано, тобто з 04.03.2020.

Суд не погоджується з позицією ні позивача, ні відповідача, оскільки згідно умов договору оплата товару здійснюється на протязі 5 днів з дати прибуття вагону на станцію призначення.

Дата прибуття вагону на станцію згідно залізничної накладної № 0138335 є 28.02.2020 о 16:49 (дата вказана на штемпелі Дніпровської залізниці).

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно, строк на оплату продукції суд рахує з наступного дня після прибуття вагону на станцію, тобто з 29.02.2020.

П`ятиденний строк оплати товару сплив 04.03.2020 (включно), прострочення оплати має місце з 05.03.2020, у зв`язку з чим згідно з частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України кінцевим строком нарахування пені є 04.09.2020.

Здійснивши за допомогою калькулятора штрафів системи "Ліга:Закон" арифметичне перерахування пені в межах шестимісячного строку з 05.03.2020 з урахуванням часткової оплати заборгованості, суд дійшов висновку про стягнення пені в розмірі 11 463,28 грн.

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
149094.0005.03.2020 - 12.03.2020811.0000 %0.060 %*716.95
149094.0013.03.2020 - 23.04.20204210.0000 %0.055 %*3421.83
149094.0024.04.2020 - 11.06.2020498.0000 %0.044 %*3193.71
149094.0012.06.2020 - 22.07.2020416.0000 %0.033 %*2004.21
149094.0023.07.2020 - 01.09.2020416.0000 %0.033 %*2004.21
131073.1002.09.2020 - 02.09.202016.0000 %0.033 %*42.97
121073.1003.09.2020 - 04.09.202026.0000 %0.033 %*79.39

Щодо заявлених позивачем 3% річних у розмірі 2 587,20 грн та інфляційних втрат у розмірі 1 938,22 грн суд зазначає наступне.

Приписами частини другої статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в порядку статті 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд зауважує, що в останньому також невірно визначено дату початку періоду прострочення 03.03.2020, замість 05.03.2020. Таким чином, за перерахунком суду, за період з 05.03.2020 по 23.10.2020 три проценти річних є обґрунтованими в сумі 2 580,46 грн.

Період нарахування інфляційних втрат визначений позивачем з березня по серпень (включно) 2020 року не суперечить вимогам чинного законодавства, однак при перевірці за допомогою калькулятора штрафів системи "Ліга:Закон" судом встановлено арифметичні помилки, а тому здійснивши арифметичний перерахунок інфляційних втрат за визначений позивачем період, суд дійшов висновку про стягнення інфляційних втрат у розмірі 1 937,25 грн.

Частинами першої - третьої статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься в частині першій статті 74 Господарського процесуального кодексу України.

Стаття 79 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 9 000,00 грн основної заборгованості, 11 463,28 грн пені, 2 580,46 грн 3% річних та 1 937,25 грн інфляційних втрат. В іншій частині позовних вимог слід відмовити через неправильні розрахунки.

В частині позовних вимог 52 073,10 грн основної заборгованості провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України за відсутністю предмету спору.

Щодо розподілу судових витрат суд виходив з наступного.

В підтвердження сплати судового збору позивачем подано платіжне доручення № 587 від 26.10.2020 на суму 2 197,00 грн.

Порядок сплати судового збору та його розмір передбачені Законом України "Про судовий збір" від 08.07.2011 № 3674-V-І. При цьому, згідно до частини першої статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до підпунктів 1, 2 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за позовну заяву немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позовна заява, за яку з урахуванням ціни позову позивач повинен був сплатити судовий збір не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, подана у 2020 році, прожитковий мінімуму для працездатних осіб в якому становив 2 102,00 грн.

А тому судовий збір відповідно до частини дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача в розмірі 2 102,00 грн, оскільки спір виник внаслідок його неправильних дій.

Керуючись статтями 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Закрити провадження в частині позовних вимог про стягнення 52 073,10 грн основного боргу.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГБК "Будівельник" (08720, Київська область, Обухівський район, місто Українка, вулиця Промислова, будинок 37, ідентифікаційний код 37909576) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЦЕМЕКС ТРЕЙД" (04053, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 21, офіс 501, ідентифікаційний код 42364381) грошові кошти в сумі 24 980 (двадцять чотири тисячі дев`ятсот вісімдесят) грн 99 коп. (з яких 9 000,00 грн основна заборгованість, 11 463,28 грн пеня, 2 580,46 грн 3% річних, 1 937,25 грн інфляційні), а також 2 102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп. судового збору.

4. В решті позовних вимог відмовити.

5. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Дане рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 256-257 Господарського процесуального кодексу України.

Повідомити учасників справи про можливість ознайомитись із змістом судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Суддя Н.Г. Шевчук

Повне рішення складено та підписано: 15.03.2021