ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

10 березня 2021 року м. ТернопільСправа № 921/123/21
Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Шумського І.П.

розглянувши заяву б/н від 22.02.2021 Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (вул. Грушевського, буд. 1Д, м. Київ, 01001 (адреса для листування: вул. Набережна Перемоги, буд. 50, м. Дніпро, 49094)

про видачу судового наказу

про стягнення з боржника Виробничого кооперативу «Радикал» (вул. М.Шептицького, 4, м. Тернопіль, 46008) 40912,83 грн заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

04.03.2021 на адресу Господарського суду Тернопільської області надійшла заява Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" б/н від 22.02.2021 (вх. №142) про видачу судового наказу про стягнення з Виробничого кооперативу «Радикал» 40912,83 грн заборгованості, яка складається з: 29700,63 грн заборгованості за кредитом; 11212,20 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом.

Розглянувши заяву та подані Акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про видачу судового наказу, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 12 ГПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Статтею 147 ГПК України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В обґрунтування поданої заяви АТ КБ "Приватбанк" зазначає, що 22.10.1997 між АТ КБ «Приватбанк» та Виробничим кооперативом «Радикал» було укладено кредитний договір №64, за умовами якого боржнику було надано кредит у розмірі 140000 грн, строком на 6 місяців, з 22.10.1997 по 22.04.1998 з платою за користування ним 50% відсотків річних.

У п. 3.2.4 договору сторонами обумовлено, що за порушення строків повернення кредиту і відсотків за кредит позичальник зобов`язаний сплачувати банку додатково до встановленої відсоткової ставки за кредит пеню у розмірі 0,5% за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою.

Позовна давність, за визначенням ст. 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Проте вирішення таких питань не можливо в межах наказного провадження.

Статтями 253, 254 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Враховуючи вищевикладене, за загальним правилом строк позовної давності за грошовими вимогами встановлений у три роки, який починається з наступної дати після останнього дня виконання зобов`язання, тобто у даній справі, строк позовної давності починається з 23.04.1998 та закінчується 23.04.2001.

Разом з тим, нормами ст. ст. 263, 264 Цивільного кодексу України передбачені положення про зупинення, переривання перебігу позовної давності та можливості її застосування тільки за заявою відповідача. Однак, дослідження цих питань виходить за межі інституту наказного провадження.

За змістом пункту 4.4.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» 29.05.2013 № 10 днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв`язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

Оскільки, останнім днем повернення кредитних коштів було 22.04.1998, а заяву про видачу судового наказу подано до суду 01.03.2021, з моменту виникнення права вказаної вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги.

Вищевикладене є підставою для відмови у видачі судового наказу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 152 ГПК України.

При цьому, суд звертає увагу заявника на положення ч. 2 ст. 153 ГПК України, відповідно до якої відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

У разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви (ч. 2 ст. 151 ГПК України).

Про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу (ч. 2 ст. 152 ГПК України).

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 12, 147, 148, 150, 152-154, 232-235 Господарського процесуального кодексу України, суддя, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Акціонерному товариству комерційний банк "Приватбанк" у видачі судового наказу про стягнення з Виробничого кооперативу «Радикал» 40912,83 грн заборгованості.

2. В порядку ч. 2 ст. 235 ГПК України, ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею 10.03.2021.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається в порядку та строки встановлені ст. ст. 256-257 ГПК України.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повний текст ухвали складено та підписано 10.03.2021.

Суддя І.П. Шумський