УХВАЛА

м. Київ

12.03.2021Справа № 910/15248/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Анастасової К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи №910/15248/20

За позовом Фізичної особи-підприємця Сторожко Тетяни Миколаївни

до Дніпропетровської обласної ради

третя особа-1 яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Комунальне підприємство «Сансервіс» Криворізької міської ради

третя особа-2 яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Криворізька міська рада

про продовження строку дії договору

Учасники справи:

позивач: не з`явився;

відповідач: не з`явився;

третя особа-1: Німець Ю.О.;

третя особа-2: не з`явилася.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Сторожко Тетяна Миколаївна (далі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Дніпропетровської обласної ради (далі - відповідач) про продовження строку дії договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач у добровільному порядку відмовляється пролонговувати договір оренди нерухомого майна №3 від 27.10.2014 та не реагує на відповідні звернення позивача, відтак позивач звернувся до суду з позовними вимогами про продовження відповідного договору на строк до 06.09.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/15248/20, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

07.12.2020 через відділ діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позову та зауважує на тому, що на лист позивача від 30.06.2020 щодо пролонгації договору оренди нерухомого майна, йому було надано відповідь, в якій вказано, що згідно рішення обласної ради №461-16/VII від 22.02.2019 юридичну особу Комунальне підприємство «Криворізька міська лікарня №1» Дніпропетровської обласної ради та закріплене за нею на праві оперативного управління майно передано до комунальної власності територіальної громади міста Кривий Ріг.

28.12.2020 через відділ діловодства суду від Комунального підприємства «Сансервіс» Криворізької міської ради надійшла заява про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, яке обґрунтовано тим, що майно Комунального підприємства «Криворізька міська лікарня №1» передано у власність територіальній громаді міста Кривого Рогу та визначено Комунальне підприємство «Сансервіс» Криворізької міської ради балансоутримувачем майна, в тому числі, й об`єкту, що є предметом оренди.

В судовому засіданні 02.02.2021 суд, у відповідності до частин 4, 5 ст. 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання про встановлення учасникам справи строків для подання заяв по суті спору, залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Комунальне підприємство «Сансервіс» Криворізької міської ради та відкладення підготовчого засідання на 16.02.2021.

Відповідно до статті 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Враховуючи те, що Комунальне підприємство «Сансервіс» Криворізької міської ради є балансоутримувачем майна, яке є предметом договору оренди №3 від 27.10.2014, продовжити який просить позивач у даній справі, суд дійшов висновку про залучення вказаної особи до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, оскільки рішення у даній справі вплине на права та обов`язки даної особи.

В судовому засіданні 16.02.2021 суд, у відповідності до частин 4, 5 ст. 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання на 26.02.2021, у зв`язку з тим, що особа, яка з`явилася від імені позивача не надала суду належних доказів наявності у неї повноважень представляти інтереси позивача в суді у відповідності до приписів статей 56, 58 Господарського процесуального кодексу України.

25.02.2021 через відділ діловодства суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач підтримує свої позовні вимоги та вказує на неправомірність дій відповідача, які виражені у передачі спірного нерухомого майна на баланс іншої особи під час дії договору оренди нерухомого майна №3 від 27.10.2014, оскільки це є розірванням договору в односторонньому порядку, що протирічить вимогам закону.

В судовому засіданні 26.02.2021, в якому приймала участь Сторожко Тетяна Миколаївна, суд, у відповідності до частин 4, 5 ст. 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про залучення у відповідності до приписів статті 50 Господарського процесуального кодексу України в якості третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Криворізьку міську раду, як особу, яка згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є власником майна, що є предметом договору оренди №3 від 27.10.2014, оскільки рішення у даній справі вплине на права та обов`язки даної особи, та відкладення підготовчого засідання на 12.03.2021. При цьому, судом було роз`яснено позивачу порядок процесуального представництва в суді та роз`яснено її право представляти свої інтереси в суді в порядку самопредставництва (особисто) або шляхом залучення належного представника у відповідності до вимог Конституції України та Господарського процесуального кодексу України, а саме особи, яка має статус адвоката.

01.03.2021 через відділ діловодства суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач заперечує проти позовних вимог та вказує, що відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права та обов`язки за договором оренди, що спростовує доводи позивача про одностороннє розірвання договору. При цьому, відповідач посилається на те, що про зміну власника майна позивач був повідомлений належним чином та мала можливість у встановлений термін звернутися з пропозицією на продовження договору оренди до нового власника - Криворізької міської ради. Водночас, відповідач зауважує на відсутності повноважень у Чувпило В.Л. на підписання відповіді на відзив як представником позивача, оскільки відносно нього відсутня інформація в Єдиному державному реєстрі адвокатів і він не наділений повноваженнями на самопредставництво, що є порушенням приписів ГПК України щодо представництва в суді.

У судове засідання 12.03.2021 з`явився представник третьої особи-1. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, втім у заявах поданих по суті спору просив провести судове засідання без його участі. В свою чергу, представник третьої особи-2 також не з`явився, хоча про час, місце та дату розгляду справи повідомлений належним чином про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про отримання, причини не явки суду не повідомив і будь-яких клопотань не подав.

Позивач у судове засідання 12.03.2021 не з`явилася, втім направила на адресу суду заяву, в якій просить допустити до справи приватне підприємство юридичний консалтинг «Кондор», у якості представника Сторожко Т.М., оскільки основним видом діяльності даного консалтингу є діяльність у сфері права та провести судове засідання 12.03.2021 без участі позивача. У судове засідання з`явився ОСОБА_1 , який є директором Приватного підприємства юридичний консалтинг «Кондор», як особа, яка представляє інтереси фізичної особи-підприємця Сторожко Т.М. на підставі довіреності від 04.06.2020 виданої довірителем Сторожко Т.М. на ім`я вищезазначеної особи та угоди про надання правничої допомоги від 04.06.2020, укладеної між Сторожко Т.М. та Приватним підприємством юридичний консалтинг «Кондор».

Відповідно до частин 1, 2 статті 56 Господарського процесуального кодексу України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.

Частиною 3 статті 56 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво), або через представника.

Самопредставництво юридичної особи - це право одноосібного виконавчого органу (керівника) чи голови (уповноваженого члена) колегіального виконавчого органу безпосередньо діяти від імені такої особи без довіреності, представляючи її інтереси в силу закону, статуту, положення.

У порядку самопредставництва юридичну особу може представляти за посадою її керівник або інші особи, повноваження яких підтверджуються відповідно до частини 3 статті 56 ГПК України. Отже, для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження (довіреності).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.11.2020 у справі №908/592/19.

Матеріали справи не містять інформації, що Чувпило В.Л. наділений повноваженнями на самопредставництво заявника у розумінні приписів частини 3 статті 56 ГПК України.

Як вже зазначалося, частиною 1 статті 56 Господарського процесуального кодексу України визначено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Позивач в поданій заяві, як свого представника, визначає приватне підприємство юридичний консалтинг «Кондор», директором якого є Чувпило В.Л., оскільки основним видом діяльності даного консалтингу є діяльність у сфері права.

За результатом дослідження заяви та доданих до неї документів, суд зазначає наступне.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», яким внесено зміни до Конституції України, та доповнено Основний Закон окремими статтями.

Статтею 59 Конституції України (в редакції цього Закону) визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Також, Конституцію України було доповнено статтею 131-2, за частинами першою, третьою та четвертою якої для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура та виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення; законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Згідно з підпунктом 11 пункту 16-1 Розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року.

Тобто, починаючи з січня 2019 року тільки адвокат має право здійснювати представництво інтересів у судах першої інстанції.

Статтею 8 Конституції України встановлено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

При цьому суд зазначає, що у висновку Конституційного Суду України №1-в/2016 від 20.01.2016 у справі №1-15/2016 про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) вимогам статей 157 і 158 Конституції України, Конституційний Суд України вказав, що доповнення Основного Закону статтею 131-2 не передбачає скасування чи обмеження прав і свобод людини і громадянина, що узгоджується із пропонованою законопроектом зміною до частини першої статті 59 Конституції України стосовно права кожного на професійну правничу допомогу.

Конституційний Суд України виходив з того, що адвокат має необхідний професійний рівень та можливість забезпечити реалізацію права особи на захист від кримінального обвинувачення та представництво її інтересів у суді. У той же час кожна особа є вільною у виборі захисника своїх прав серед адвокатів.

Вищевказана норма Конституції України відображена у статті 58 Господарського процесуального кодексу України, за якою представником у суді може бути адвокат або законний представник. Статтею 16 Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відтак, з метою істотного підвищення якості представництва особи в суді, передбачено, що виключно адвокат здійснює представництво особи в суді. Це кореспондується із конституційною гарантією держави, за якою кожен має право саме на професійну правничу допомогу.

Виключенням з даного правила є представництво в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

За приписами частини 1, 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, зокрема, у порядку провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч.5 ст.12 ГПК України).

Відтак, за змістом правил частини 5 статті 12 ГПК України справи, зазначені в ньому, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.

Предметом позову у цій справі є продовження строку дії договору оренди нерухомого майна №3 від 27.10.2014, укладеного між Дніпропетровською обласною радою та Фізичною особою-підприємцем Сторожко Т.М. на тих же самих умовах.

Таким чином, ця справа не є малозначною в силу закону, оскільки заявлені вимоги немайнового характеру щодо продовження дії договору, а тому така справа могла бути визнана малозначною лише за постановлення ухвали суду про віднесення її до категорії малозначних.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.12.2018 у справі №589/3937/17.

При цьому, відповідно до частини 3 статті 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

В поданій позовній заяві та заяві про відкриття провадження у справі після усунення недоліків, Фізична особа-підприємець Сторожко Тетяна Миколаївна не заявляла клопотання про визнання даної справи малозначною та її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження.

З огляду на викладене, зміст позовної заяви, а також приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, а також виходячи з приписів статті 287 Господарського процесуального кодексу України, судом не було встановлено наявності підстав для віднесення даної справи до категорії малозначних, у зв`язку з чим постановлено розглядати дану справу за правилами загального позовного провадження, про що було повідомлено позивача в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Таким чином, відсутні законодавчо визначені підстави для визначення належного представника позивача у даній справі за приписами частини 2 статті 58 Господарського процесуального кодексу України.

Відтак, в даному випадку, при визначенні питання належного представництва в суді застосовується загальне правило, яке передбачає, що представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч.1 ст. 58 ГПК України).

В той же час, ані заявником, ані Чувпилом В.Л., як директором приватного підприємства юридичний консалтинг «Кондор» не надано доказів наявності у останнього статусу адвоката. Відсутня відповідна інформація і в Єдиному реєстрів адвокатів України, що функціонує з 16.01.2013 на підставі Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що свідчить про те, що особа, яка з`явилась у судове засідання, для представництва інтересів позивача в суді не належить до осіб, які у відповідності до приписів процесуального законодавства та Конституції України, як Основного Закону, можуть бути представником позивача у даній справі.

Водночас, суд звертає увагу позивача на те, що згідно приписів статті 57 ГПК України законними представниками є особи, які представляють інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, недієздатних фізичних осіб, а також неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років та осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, що не встановлено у даній справі.

При цьому, суд зазначає, що здійснення виключно адвокатом представництва іншої особи в суді не є обмеження у доступі до правосуддя ані за Конституцією України, ані за Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод виходячи з такого.

Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 30.09.2009 у справі №23-рп/2009 (справа про право на правову допомогу), конституційне положення «кожен має право на правову допомогу» слід розуміти як «гарантовану державою можливість будь-якій особі незалежно від характеру її правовідносин з державними органами … вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі і формах, як вона того потребує». При цьому, суд зауважив, що положення ч. 2 ст. 59 Конституції України «для надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура» в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що особа …. має право на правову (юридичну) допомогу від обраної за власним бажанням особи в статусі адвоката, що не виключає можливості отримання такої допомоги від іншої особи, якщо законами України щодо цього не встановлено обмежень.

Позаяк, в даному випадку, враховуючи, що дана справа не віднесена до малозначних, статтею 131-2 Конституції України та приписами статті 58 Господарського процесуального кодексу України встановлено обмеження щодо представництва інтересів в суді лише особою, яка має статус адвоката.

За приписами частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як свідчить прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

При цьому слід враховувати, що право на справедливий суд охоплює не лише стадію розгляду справи по суті, але також дотримання всіх процедур, що передбачені національним законодавством.

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України», право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою; регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства і окремих осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Загородній проти України» від 24.11.2011, яка розглядалася до внесення змін до Конституції України та процесуального законодавства щодо представництва в суді лише адвокатами, Європейський суд, вказав, що оскільки вимоги пункту 3 статті 6 Конвенції слід розглядати як конкретні аспекти права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 цієї статті 6, їх слід розглядати разом (див., серед багатьох інших прикладів, рішення від 23 квітня 1997 року у справі «Ван Мехелен та інші проти Нідерландів» (Van Mechelen and Others v. the Netherlands), n. 49, Reports of Judgments and Decisions 1997-III, с. 711).

Суд повторив, що хоча право кожної особи, обвинувачуваної у вчиненні кримінального правопорушення, на ефективний захист адвокатом не є абсолютним, воно становить одну з головних підвалин справедливого судового розгляду (див. рішення у справ «Кромбах проти Франції» (Krombach v. France), заява №29731/96, п. 89, ECHR 2001-II). Особа, проти якої висунуті кримінальні обвинувачення, яка не бажає захищатись особисто, повинна бути в змозі скористатись юридичною допомогою за власним вибором (див. рішення від 16 квітня 2009 року у справі «Ханжевачкі проти Хорватії» (Hanzevadki v. Croatia), заява №17182/07, п. 21, з подальшими посиланнями). Проте це останнє право також не може вважатись абсолютним і таким чином, національні суди можуть не прийняти вибір особи, коли існують відповідні та достатні підстави вважати, що того вимагають інтереси правосуддя (див. рішення від 25 вересня 1992 року у справі «Круассан проти Німеччини» (Croissant v. Germany), п. 29, Series A № 237 B).

У цій справі заявник посилався на обмеження права на вільний вибір свого захисника, оскільки захисник за його вибором був юристом, але не мав свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. На думку Суду, таке обмеження права на вільний вибір захисника само по собі не порушує питання за підпунктом «c» пункту 3 статті 6 Конвенції, оскільки певна юридична кваліфікація може вимагатись для забезпечення ефективного захисту особи (див. рішення від 20 січня 2005 року у справі «Майзіт проти Росії» (Mayzit v. Russia), заява № 63378/00, п. 68) та безперешкодного функціонування системи правосуддя (див. рішення у справі «Мефтах та інші проти Франції» (Meftah and Others v. France) [ВП], заяви №№ 32911/96, 35237/97та 34595/97, п. 45, ECHR 2002-VII).

Отже, за висновком Європейського суду з прав людини, певна юридична кваліфікація може вимагатись для забезпечення ефективного захисту особи… та безперешкодного функціонування системи правосуддя.

В свою чергу, в рішенні від 14.05.2019 у справі "Молдавська проти України", яка розглядалася вже після внесення змін до Конституції України та процесуального законодавства щодо представництва в суді лише адвокатами, Європейський суд з прав людини встановив, що вимога про те, щоб сторона була представлена кваліфікованим адвокатом не може розглядатися як така, що суперечить Конвенції. Суд нагадав, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Суд зазначив, що вимога про те, щоб сторона була представлена кваліфікованим адвокатом перед судом касаційної інстанції, як, наприклад, вимога, що застосовується в даній справі, не може розглядатися як така, що суперечить статті 6. Навіть більш широке обмеження вільного вибору захисника, що звужує його до адвоката перед усіма судами, само по собі не може стосуватися статті 6 Конвенції, оскільки для забезпечення ефективного захисту особи можуть вимагатися конкретні юридичні кваліфікації.

Конституційний Суд України у рішенні від 12.06.2007 №2-рп/2007 вказав, що необхідно відрізняти поняття «обмеження основоположних прав і свобод» від прийнятого у законотворчій практиці поняття «фіксація меж самої сутності прав і свобод» шляхом застосування юридичних способів (прийомів), визнаючи таку практику допустимою (абзац другий пункту 10 мотивувальної частини).

Відтак, зазначені вимоги до осіб, які представляють інтереси інших в суді, передбачені Конституцією України та Господарським процесуальним кодексом України, носять не формальний характер, а є обов`язковими для осіб, що звертаються до суду за захистом свої порушених прав.

В даному випадку, право заявника на доступ до правосуддя не порушується, оскільки не дивлячись на те, що наразі чинним процесуальним законодавством передбачено обмеження кола осіб, які можуть виступати представниками у суді, ефективний доступ до суду можна отримати не лише за допомогою професійної правничої допомоги (здійснення представництва у суді адвокатом), але й шляхом самопредставництва.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.07.2020 у справі №911/263/20.

Як зазначено в ухвалі Верховного Суду від 15.07.2019 у справі №922/2827/18 чітка та передбачувана вимога статті 131-2 Конституції України щодо належного представництва особи в суді є складовою частиною забезпечення ефективного захисту процесуальних прав кваліфікованою особою, функціонування системи правосуддя, відповідає гарантованому статтею 59 Конституції України праву на професійну правничу допомогу та не суперечить прецедентцій практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Ейрі проти Ірландії» («Airey v. Ireland»), рішення у справі «Загородній проти України» («Zagorodniy v. Ukraine»), рішення у справі «Майзіт проти Росії», рішення у справі «Мефтах та інші проти Франції», рішення у справі «Наталія Михайленко проти України», «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), рішення у справі «Кордова проти Італії» (№1) (Cordova v. Italy (no. 1)) ).

Отже, механізм реалізації вищевказаного права, яке закріплене в Основному Законі, включає в себе необхідність дотримання вимог процесуального законодавства при зверненні до суду та реалізації заявниками своїх прав під час розгляду справи.

При цьому, суд звертає увагу заявника на те, що представництво в суді є самостійним процесуальним інститутом, а не різновидом загальноцивільного. Основні відмінності процесуального представництва від загальноцивільного полягають в тому, що: представництво в силу цивільного права може бути в будь-яких правочинах, а в силу процесуального - тільки в суді та при загальноцивільному представництві повноваження представника визначаються дорученням, а в процесі - в основному законом.

Нормами чинного процесуального законодавства не передбачено представництво суб`єкта підприємницької діяльності в суді іншою юридичною особою, якщо особа, яка прибула до суду, в тому числі, від цієї особи не має статусу адвоката.

Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур), в тому числі, вимог стосовно представництва в суді.

Відповідно до ч.2, 3 статті 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд зазначає, що правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - винесення законного та обґрунтованого рішення, а також створення особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав, а також прав та інтересів інших осіб.

Господарський процесуальний обов`язок сторони - це належна поведінка сторони в господарському судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду.

Суд звертає увагу, що процесуальні права надані законом тим особам, які беруть участь у процесі для сприяння суду при розгляді справ, для сприяння їх правильному вирішенню, і кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду справи, для створення перешкод опоненту, чи будь-які інші цілі, які виходять за межі завдання господарського судочинства) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним.

Статтею 7 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.

Тобто не може бути привілеїв чи обмежень прав учасників судового процесу в залежності від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; а також за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

При цьому, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав, в тому числі, в питанні процесуального представництва в суді.

Суд зауважує, що звернення позивача за допомогою до приватного підприємства юридичний консалтинг «Кондор» не звільняє ні позивача, ні вказане підприємство, дотримуватись вимог чинного законодавства, зокрема в частині, процесуального представництва в суді, а саме: особою, яка має статус адвоката.

Тобто, у разі звернення позивача до юридичної особи за правовою допомогою, визначена особа, дотримуючись вимог Конституції України та процесуального законодавства, повинна забезпечити представлення інтересів позивача в суді особою, яка має статус адвоката, тоді як, в даному випадку, вказане позивачем приватне підприємство не забезпечило від нього в інтересах позивача особи, яка за законом може бути представником в суді, оскільки доказів наявності статусу адвоката, у особи, яка з`являється в судові засідання від вказаного позивачем приватного підприємства, в інтересах позивача, суду не надано.

З огляду на викладене, з метою дотримання загальних принципів господарського судочинства та надання позивачу можливості забезпечити представлення її інтересів в суді з дотримання вимог Конституції України та процесуального законодавства шляхом особистої участі (самопредставництво) або шляхом вільного виробу представника серед осіб, які мають статус адвоката або шляхом забезпечення від визначеного позивачем підприємства особи, яка має статус адвоката, враховуючи особливості обставин справи, а також зважаючи на те, що встановлений судом строк для надання пояснень третьою особою-2 на дату судового засідання не сплив, суд дійшов висновку про відкладення підготовчого засідання.

За приписами частини 2 статті 183 ГПК України суд відкладає підготовче засідання в межах визначеного цим Кодексом строку підготовчого провадження у випадках: 1) визначених частиною другою статті 202 цього Кодексу; 2) залучення до участі або вступу у справу третьої особи, заміни неналежного відповідача, залучення співвідповідача; 3) в інших випадках, коли питання, визначені частиною другою статті 182 цього Кодексу, не можуть бути розглянуті у даному підготовчому засіданні.

У разі відкладення підготовчого засідання або оголошення перерви підготовче засідання продовжується зі стадії, на якій засідання було відкладене або у ньому була оголошена перерва (частина 7 статті 183 ГПК України).

Водночас, суд звертає увагу заявника на приписи частини четвертої статті 202 ГПК України, яка визначає, що у разі неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору. Практика застосування яких, викладена в постанові Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №910/8816/19.

Керуючись статтями 182, 183, 234-235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відкласти підготовче засідання на 22.03.21 о 14:30 год. Засідання відбудеться у приміщенні Господарського суду міста Києва за адресою: м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 44- Б, зал № 22 .

Ухвала набирає законної сили 12.03.2021 та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено та підписано 15.03.2021.

Суддя Т.В. Васильченко