СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2021 р. Справа № 917/504/20

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В., суддя Пушай В.І.

секретар судового засідання Полупан Ю.В.

за участю представників:

позивача - Гриценко К.В.,

відповідача - Олійник Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Кременчуцької міської ради Полтавської області (вх. №259П/3) на рішення Господарського суду Полтавської області від 06.10.2020 у справі №917/504/20 (суддя Сірош Д.М., повний текст рішення підписано 13.10.2020)

за позовом Кременчуцької міської ради Полтавської області, м. Кременчук, Полтавська область,

до Фізичної особи - підприємця Біліченко Яни Ігорівни, м. Кременчук, Полтавська область,

про стягнення суми основного боргу,-

ВСТАНОВИЛА:

Кременчуцька міська рада Полтавської області звернулася в суд з позовом до фізичної особи - підприємця Біліченко Яни Ігорівни про стягнення безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати в сумі 51.522,89 грн. В позові зазначає, що підставою для звернення до суду стало те, що в період з 21.02.2017 по 21.02.2020 (включно) відповідач використовував земельну ділянку без правовстановлюючих документів, орендну плату не сплачував, хоча земельна ділянка використовувалась для експлуатації нежитлової будівлі, що призвело до неотримання Кременчуцькою міською радою Полтавської області доходу від орендної плати за землю, який остання могла б отримати у разі оформлення відповідачем згідно з вимогами статей 125, 126 Земельного кодексу України правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 06.10.2020 у справі №917/504/20 в задоволенні позову відмовлено.

Кременчуцька міська рада Полтавської області з відповідним рішенням суду не погодилась, звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2021 сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Істоміна О.А., судді Барбашова С.В., Пелипенко Н.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Кременчуцької міської ради Полтавської області та призначено її до розгляду на 16.02.2021. Сторонам по справі надано строк для подачі письмові пояснень, заперечень, відзивів на апеляційну скаргу та/або інші заяви/клопотання (з урахуванням вимог ст. 263 ГПК України).

Проте, 16.02.2021 судове засідання по справі №917/504/20 не відбулося, в зв`язку із знаходженням головуючого судді Істоміної О.А. на лікарняному станом на призначену дату судового засідання.

Сторони по справі скористались процесуальним правом на участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, про що направили відповідні клопотання на адресу Східного апеляційного господарського суду (вх.№1577 від 08.02.2021. вх.№1689 від 09.02.2021, вх.№2588 від 01.03.2021).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.02.2021 призначено розгляд справи №917/504/20 на 11.03.2021 в режимі відеоконоференції.

Відповідач протягом встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надав, проте в ході судового засідання зазначив, що суд першої інстанції, повністю встановивши всі обставини справи та надавши оцінку наданим доказам, зробив правильні та справедливі висновки. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення господарського суду Полтавської області від 06.10.2020 по справі №917/504/20.

В судовому засіданні 11.03.2021 заслухано пояснення, міркування та аргументи представника позивача по суті апеляційної скарги та представника відповідача, щодо його заперечень на апеляційну скаргу.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши в судовому засіданні доповідь судді-доповідача, розглянувши матеріали справи, доводи в обґрунтування апеляційної скарги, в межах вимог, передбачених ст. 269 ГПК України, заслухавши в судовому засіданні представників сторін, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, у власності Біліченко Яни Ігорівни на підставі договору купівлі-продажу перебуває нерухоме майно: вбудовано-прибудований магазин промислових товарів загальною площею 245,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1. Зазначене підтверджується відповідною інформаційною довідкою №4 від 01.07.2013 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

За твердженням позивача, зазначений об`єкт нерухомості розташований на сформованій земельній ділянці комунальної форми власності з присвоєним кадастровим номером :02:003:0013.

Проте, з моменту реєстрації нерухомого майна відповідач так і не вчинив дій щодо оформлення документів на право користування зазначеною земельною ділянкою. Так, у період з 21.02.2017 року по 21.02.2020 року включно відповідач використовував земельну ділянку без правовстановлюючих документів, орендну плату за договором не сплачував, хоча земельна ділянка використовувалась для розміщення об`єкту нерухомого майна (вбудовано - прибудованого магазину промислових товарів), що призвело до неотримання Кременчуцькою міською радою Полтавської області доходу від орендної плати за землю, який остання отримала б у разі оформлення відповідачем згідно з вимогами статей 125, 126 Земельного кодексу України правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

В свою чергу відповідач заперечує, що додані до позовної заяви докази свідчать про використання ним земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0013 у розмірі 0,0245 га і зважаючи на те, що інформація про земельну ділянку не внесена до Державного земельного кадастру, - вона не може вважатися сформованою земельною ділянкою в розумінні статті 79-1 Земельного кодексу України.

Господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, яким відмовив в задоволенні позовних вимог, зазначив, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів користування відповідачем земельною ділянкою з кадастровим номером :02:003:0013 площею 245,2 кв.м в період з 21.02.2017 по 21.02.2020, що виключає можливість обчислювати розмір безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв`язок, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, предметом позову у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача як власника об`єкта нерухомого майна на орендованій земельній ділянці безпідставно збережених коштів орендної плати у розмірі 51.522,89 грн на підставі статей 1212-1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на то правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, площею 245,2 кв.м для використання під вбудовано-прибудований магазин промислових товарів в м. Кременчуці.

Відповідно до ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно зі статтею 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини 1 ст.1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Колегія суддів зазначає, що для вирішення даного спору встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є земельна ділянка, за користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти, об`єктом цивільних прав та обґрунтованість порядку і підстав здійснення нарахування орендної плати за користування такою.

Згідно зі статтею 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У частині 1 статті 93 Земельного кодексу України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 Земельного кодексу України),

У силу приписів статті 125 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

За змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини 2 статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Частиною 1 ст.79 Земельного кодексу України встановлено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про оренду землі" об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

За змістом частин 1, 3, 4, 9 статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Зазначені обставини, з урахуванням вимог статті 77 Господарського процесуального кодексу України, повинні бути підтверджені певними засобами доказування відповідно до земельного законодавства і не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Проте, в даному випадку, позивачем не надано до суду беззаперечних доказів використання протягом заявленого у позові періоду (з 21.02.2017 по 21.02.2020) відповідачем спірною земельною ділянкою.

Як наслідок, це виключає можливість обчислювати розмір безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю, оскільки об`єктом оренди може бути тільки земельна ділянка як сформований у встановленому законодавством порядку об`єкт цивільних прав.

Такого висновку колегія суддів апеляційної інстанції дійшла з огляду на таке.

По-перше, слід зазначити, що 06.04.2006 колишнім власником нерухомого майна, ФОП Волинець Н.Е. та Кременчуцькою міською радою Полтавської області був укладений договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0013, загальною площею 0,0245 для обслуговування вбудовано-прибудованого магазину промислових товарів по АДРЕСА_1 зі строком дії до 01.05.2011.

Після закінчення строку дії договір оренди земельної ділянки не переукладався.

Нежитлове приміщення належить відповідачу ФОП Біліченко Я.І. на підставі договору купівлі-продажу, укладеному з ФОП Волинець Н.Е. та посвідченому приватним нотаріусом КМНО Ганночкою О.В. 01.07.2013. При цьому, даний договір не містить кадастрового номеру земельної ділянки, оскільки приміщення є вбудованим в багатоповерховий будинок.

На думку позивача, після закінчення договору оренди земельної ділянки у фактичному користуванні Волинець Н.Е. , а в подальшому у відповідача, перебуває земельна ділянка загальною площею 0,0245 га. Оскільки жоден з них до Кременчуцької міської ради Полтавської області стосовно надання згоди на її поділ не звертався, тому відсутні підстави вважати, що спірна земельна ділянка використовувалася відповідачем в період з 21.02.2017 по 21.02.2020 в іншому розмірі (площі), ніж той, що визначений при формуванні земельної ділянки та укладенні договору оренди земельної ділянки 06.04.2006.

При цьому, позивач підтверджує, що земельну ділянку площею 0,0245 га за адресою: АДРЕСА_1 з присвоєним кадастровим номером :02:003:0013 не внесено в Державний земельний кадастр.

В наявній у справі копії кадастрового плану земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0013 контури об`єктів нерухомого майна - відсутні. Інших доказів розміщення нерухомого майна на земельній ділянці з кадастровим номером :02:003:0013, яке належить відповідачеві, та відповідно, доказів на підтвердження користування спірною земельною ділянкою в період з 21.02.2017 по 21.02.2020 матеріали справи також не містять.

Відповідно до частини 1 статті 34 Закону України "Про державний земельний кадастр" на кадастровому плані земельної ділянки відображаються: площа земельної ділянки; зовнішні межі земельної ділянки (із зазначенням суміжних земельних ділянок, їх власників, користувачів суміжних земельних ділянок державної чи комунальної власності); координати поворотних точок земельної ділянки; лінійні проміри між поворотними точками меж земельної ділянки; кадастровий номер земельної ділянки; кадастрові номери суміжних земельних ділянок (за наявності); межі земельних угідь; межі частин земельних ділянок, на які поширюється дія обмежень у використанні земельних ділянок, права суборенди, сервітуту; контури об`єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці. Таблиці із зазначенням координат усіх поворотних точок меж земельної ділянки, переліку земельних угідь, їх площ, відомостей про цільове призначення земельної ділянки та розробника документації із землеустрою на земельну ділянку є невід`ємною частиною кадастрового плану земельної ділянки.

Крім того, колегія суддів бере до уваги висновок експерта №532-20 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи вбудовано-прибудованого магазину промислових товарів, розташованого в АДРЕСА_1 від 27.08.2020, складений на замовлення відповідача, в якому зазначено, що у зв`язку з відсутністю межових знаків (металевих штирів) по лініях: 1-2-3-4-5, 7-8-1 земельної ділянки (кадастровий номер :02:003:0013) визначити, яка частина приміщення вбудовано-прибудованого магазину промислових товарів, розташованого в АДРЕСА_1 знаходиться на земельній ділянці загальною площею 245 м2 кадастровий номер :02:003:0013 на даний час не представляється можливим. Під приміщенням вбудовано-прибудованого магазину промислових товарів, розташованого в АДРЕСА_1 розташовані підвальні приміщення. Площа нежитлового приміщення вбудовано-прибудованого магазину промислових товарів, розташованого в АДРЕСА_1, яка знаходиться над підвальним приміщенням становить 245,2 м2.

Отже, надані позивачем матеріали на підтвердження факту використання відповідачем земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0013 не можуть вважатись беззаперечними доказами в розумінні статті 73 ГПК України, оскільки спірна земельна ділянка площею 245,2 га не має визначених меж, інформація про неї не занесена до Державного земельного кадастру, тому не може вважатися сформованою земельною ділянкою в розумінні статті 79-1 ЗК України.

По-друге, щодо розміру неотриманої орендної плати, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Отже, відсоток строку оренди - це показник, який визначається залежно від строку оренди земельної ділянки, що фіксується лише у договорі оренди. Проте, не маючи договору оренди земельної ділянки правильно визначити його розмір неможливо. Зокрема, така правова позиція наведена в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.08.2020 у справі №922/1610/18.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла до висновку, що розрахунок суми орендної плати, здійснений позивачем, ґрунтується на припущеннях та приблизних показниках, які не відповідають дійсним характеристикам спірної земельної ділянки, тому є недоведеним належними та допустимими доказами.

Таким чином, позивач мав надати докази існування протягом зазначеного в позові періоду земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, реальної можливості передачі позивачем цієї земельної ділянки в оренду відповідно до Закону України «Про оренду землі» у зазначений період, а також обґрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів).

З огляду на зазначені обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає твердження позивача про використання відповідачем протягом спірного періоду земельної ділянки, площею 245,2 кв.м, по АДРЕСА_1 - передчасними та такими, що не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи. А тому, відповідач не міг безпідставно зберегти кошти у вигляді орендної плати за землю, якої не існувало як об`єкта цивільних прав.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України закріпляє обов`язок доказування і подання доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76 - 79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю з`ясував обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Оскільки апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, то, з урахуванням положень статті 129 ГПК України, здійснені ним судові витрати за апеляційною скаргою останньому не відшкодовуються.

Керуючись статтями 129, 270, пунктом 1 частини 1 статті 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Кременчуцької міської ради Полтавської області залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 06.10.2020 у справі №917/504/20 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 15.03.2021

Головуючий суддя О.А. Істоміна

Суддя С.В. Барбашова

Суддя В.І. Пушай