УХВАЛА

09 березня 2021 року

м. Київ

Справа № 904/399/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Губенко Н. М. - головуючий, Бакуліна С. В., Кролевець О. А.,

за участю секретаря судового засідання - Охоти В.Б.,

представників учасників справи:

позивача - Сапунцова В. Д.,

відповідача - Бови О. Ю., Петренка Д. О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області

у складі судді Ліпинського О. В.

від 02.07.2020 та

на постанову Центрального апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Березкіна О. В., Антонік С. Г., Широбокова Л. П.

від 05.11.2020

за позовом Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля"

про стягнення коштів у розмірі 85 287 856, 54 грн,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" про стягнення заборгованості у розмірі 85 287 856, 54 грн (з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору про надання послуг з передачі електричної енергії від 01.01.2019 №0081-02024 в частині оплати за надані послуги.

2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

01.01.2019 між Державним підприємством "Національна енергетична компанія "Укренерго" (оператор системи передачі) та Приватним акціонерним товариством "ДТЕК Павлоградвугілля" (користувач) було укладено договір про надання послуг з передачі електричної енергії № 0081-02024 від 01.01.2019.

За цим договором оператор системи передачі зобов`язався надавати послугу з передачі електричної енергії (далі - послуга), а користувач зобов`язався здійснювати оплату за послугу відповідно до умов цього договору (пункт 1.1 договору).

Згідно із пунктами 9.1-9.2 договору оператор системи передачі взяв на себе зобов`язання забезпечувати надання послуги з дотриманням установлених показників якості надання цих послуг відповідно до глави 2 розділу XI Кодексу системи передачі, а користувач здійснювати вчасно та у повному обсязі оплату за послугу на умовах, визначених цим договором.

Планова та фактична вартість послуги (грн) за цим договором визначається шляхом множення планового та фактичного обсягу послуги (МВт*год.) за розрахунковий період на тариф, встановлений Регулятором (грн/МВт*год). На вартість послуги нараховується податок на додану вартість відповідно до законодавства України (пункт 5.1 договору).

Ціна Договору визначається згідно з діючим на момент надання послуги тарифом на послуги з передачі електричної енергії, встановленим Регулятором, та оприлюднюється оператором системи передачі на власному веб-сайті в мережі Інтернет (пункт 3.1 договору).

Згідно із умовами пунктів 6.1, 6.5 договору розрахунковим періодом за цим договором є 1 календарний місяць. Користувач здійснює розрахунок з оператором системи передачі за фактичний обсяг послуги протягом 3 банківських днів з моменту та на підставі акта приймання-передачі послуги, який оператор системи передачі надає користувачу протягом перших 5 робочих днів місяця, наступного за розрахунковим. Оплата послуги здійснюється на підставі рахунків, наданих оператором системи передачі або самостійно сформованих в електронному вигляді за допомогою "Системи управління ринком", з використанням електронно-цифрового підпису тієї особи, яка уповноважена підписувати документи в електронному вигляді, у порядку, визначеному законодавством.

У разі виникнення розбіжностей за отриманим від оператора системи передачі за попередній розрахунковий місяць актом приймання-передачі послуги, користувач має право оскаржити зазначену в акті приймання-передачі послуги вартість послуги шляхом направлення оператору системи передачі повідомлення протягом 5 робочих днів з моменту отримання акта. Процедура оскарження не звільняє користувача від платіжного зобов`язання у встановлений договором термін. Якщо користувач не надає оператору системи передачі повідомлення з обґрунтуванням розбіжностей протягом 5 робочих днів з дати отримання акта приймання-передачі послуги, то вважається, що цей акт прийнято без розбіжностей (пункт 6.6 договору).

Цей Договір набуває чинності з дати його підписання і діє до 31.12.2019. Якщо користувач не направив оператору системи передачі у строк не менший ніж за місяць до закінчення терміну дії договору повідомлення про припинення дії договору, то цей договір вважається подовженим на наступний календарний рік на тих самих умовах (пункт 14.1 договору).

Договір припиняє свою дію, якщо одна із сторін перестає бути учасником ринку електричної енергії з дати, зазначеної у заяві сторони, що вирішила позбутися статусу учасника ринку електричної енергії добровільно. В іншому випадку цей договір припиняє свою дію з дати набрання законної сили рішенням суду про розірвання договору (пункт 14.3 договору).

З 01.07.2019 тариф на послуги з передачі електричної енергії для Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" становив 347,43 грн/МВт*год (постанова Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 07.06.2019 № 954); з 01.08.2019 - 312,14 грн/МВт*год (постанова Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 12.07.2019 № 1411); з 01.09.2019 - 116,54 грн/МВт*год (постанова Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.08.2019 № 1781); з 01.01.2020 - 155,40 грн/МВт*год (постанова Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 10.12.2019 № 2668).

Позивач оформив та надіслав відповідачу підписані зі свого боку акти приймання-передачі послуг з передачі за період: липень 2019- березень 2020 на загальну суму 85 287 856,54 грн, а саме, акт від 31.07.2019 на суму 19 837 100,93 грн, від 31.08.2019 на суму 18 917 182,27 грн, від 30.09.2019 на суму 6 438 881,62 грн, від 31.10.2019 на суму 6 481 954,80 грн, від 30.11.2019 на суму 5 487 215,98 грн, від 31.12.2019 на суму 5 961 440,54 грн, від 31.01.2020 на суму 7 663 582,08 грн, від 29.02.2020 на суму 7 282 976,40 грн, від 31.03.2020 на суму 7 217 521,92 грн, які залишись несплаченими відповідачем, оскільки, на думку відповідача, такі послуги позивачем не надавалися, включення обсягів експортованої електроенергії до вартості послуг з передачі є неправомірним.

Протягом липня 2019 року - березня 2020 року відповідач здійснив постачання (експорт) електричної енергії за територію України у наступних обсягах: липень 2019 року - 47 580,570 МВт*год.; серпень 2019 року - 50 504,000 МВт*год.; вересень 2019 року - 46 042,000 МВт*год., жовтень 2019 року - 46 350,000 МВт*год.; листопад 2019 року - 39 237,000 МВт*год.; грудень 2019 року - 42 628,00 МВт*год.; січень 2020 року - 41 096,000 МВт*год.; лютий 2020 року - 39 055,000 МВт*год.; березень 2020 року - 37 704,000 МВт*год.

Із липня по листопад 2019 року відповідач мав ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії споживачу, видану відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 11.09.2018 № 980, проте, постачання електричної енергії споживачам на українському ринку електричної енергії відповідач не здійснював.

З 11.11.2019 вказана ліцензія була анульована та відповідач здійснює діяльність на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з перепродажу електричної енергії (трейдерської діяльності), виданої згідно із постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 24.10.2019 № 2205.

Порядком встановлення (формування) тарифу на послуги з передачі електричної енергії, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 22.04.2019 № 585, врегульовані відносини щодо формування ліцензіатом та/або суб`єктом господарювання, який планує здійснювати діяльність з передачі електричної енергії (далі - ліцензіат), тарифу на послуги з передачі електричної енергії та встановлення цього тарифу Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Даний порядок не передбачав встановлення тарифу на послуги з передачі експортованої електричної енергії на час укладення між сторонами договору.

В подальшому, постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2609 від 06.12.2019 були внесені зміни до пункту 1.2 глави 1 Порядку, та абзац 17 даного пункту викладений у наступній редакції: "тариф на послуги з передачі електричної енергії - розмір плати в розрахунку на одиницю обсягу передачі (споживання), експорту електричної енергії електричними мережами визначеної якості, що забезпечує відшкодування ліцензіату обґрунтованих витрат на здійснення діяльності, а також отримання прибутку».

Дані зміни набрали чинності з 11.12.2019, однак змін до договору з урахуванням даної постанови сторонами внесено не було.

Обов`язок щодо сплати тарифу за передачу, зокрема, щодо обсягів експортованої електричної енергії було запроваджено саме із прийняттям постанови Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 07.02.2020 № 360 "Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі", яка набула чинності 08.02.2020.

Дія постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 07.02.2020 № 360 "Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі" була зупинена ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.02.2020 у справі №640/3041/20 в частині змін до пунктів 5.1, 5.3, 5.6 глави 5, 6.2, 6.5 глави 6 Розділу ХІ, та змін до додатків 5 та 6 Кодексу системи передачі, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 №309".

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2020 у справі № 640/3041/20 залишено без змін рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.07.2020, яким визнано протиправною та нечинною з моменту прийняття постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 07.02.2020 №360 "Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі" в частині змін до пунктів 5.1, 5.3, 5.6 глави 5, пунктів 6.2, 6.5 глави 6 Розділу ХІ, та змін до додатків 5 та 6 Кодексу системи передачі, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №309.

3. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 02.07.2020 у справі № 904/399/20, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 05.11.2020, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду та постанова суду апеляційної інстанції мотивовані тим, що:

- нарахування плати за послуги з передачі експортованих обсягів електроенергії не передбачено умовами укладеного договору про надання послуг з передачі електричної енергії;

- оскільки протягом липня - листопада 2019 року відповідач не здійснював постачання електричної енергії споживачам, всі обсяги електричної енергії були поставлені ним виключно на експорт, відтак, згідно із умовами укладеного договору у відповідача відсутній обов`язок здійснювати сплату послуг щодо передачі спірних обсягів електричної енергії, поставленої ним на експорт;

- обов`язок щодо сплати тарифу за передачу, зокрема, щодо обсягів експортованої електричної енергії було запроваджено із прийняттям постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 07.02.2020 №360 "Про затвердження змін до Кодексу системи передачі", яка набула чинності 08.02.2020. Враховуючи те, що частиною предмета спору є вимога про стягнення послуг за період липень 2019 року - січень 2020 року, тобто за період, що передує прийняттю Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 07.02.2020 № 360, а також те, що відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, правові підстави для стягнення з відповідача відповідної частини заборгованості за вказаний період відсутні;

- відмовляючи у стягненні плати за послуги з передачі експортованих обсягів електричної енергії протягом лютого-березня 2020 року, суди виходили з того, що на момент прийняття рішення судом першої інстанції у даній справі, дія постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 07.02.2020 №360 "Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі" була зупинена ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.02.2020 у справі №640/3041/20 в частині змін до пунктів 5.1, 5.3, 5.6 глави 5, пунктів 6.2, 6.5 глави 6 Розділу ХІ, та змін до додатків 5 та 6 Кодексу системи передачі, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 №309, що виключає підстави для нарахування плати за послуги з передачі експортованих обсягів електричної енергії протягом решти спірного періоду (лютий-березень 2020 року). При цьому, судом апеляційної інстанції також зазначено, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2020 у справі № 640/3041/20 залишено без змін рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.07.2020, яким визнано протиправною та нечинною з моменту прийняття постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 07.02.2020 №360 "Про затвердження Змін до Кодексу системи передачі" в частині змін до пунктів 5.1, 5.3, 5.6 глави 5, пунктів 6.2, 6.5 глави 6 Розділу ХІ, та змін до додатків 5 та 6 Кодексу системи передачі, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №309;

- нарахування плати за послуги з передачі експортованих обсягів електроенергії порушує міжнародні зобов`язання України.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.07.2020 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 05.11.2020 у даній справі, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" зазначило пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме застосування статті 629 Цивільного кодексу України без урахування висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 23.01.2019 у справі №355/385/17. При цьому скаржником зауважено, що аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 11.02.2019 у справі № 643/13788/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 456/2946/17 та від 02.07.2020 у справі № 367/372/18. Крім того, скаржником зазначено, що суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України).

Приватне акціонерне товариство "ДТЕК Павлоградвугілля" подало відзив на касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго", в якому просило залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

5. Позиція Верховного Суду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини 1 та 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України).

Пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40), постанова Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15).

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 23.01.2019 у справі №355/385/17, від 11.02.2019 у справі № 643/13788/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 456/2946/17 та від 02.07.2020 у справі № 367/372/18 щодо застосування статті 629 Цивільного кодексу України, з огляду на таке.

Так, у справі № 355/385/17, що переглядалась Верховним Судом, предметом спору були вимоги щодо: зобов`язання вчинити певні дії шляхом визнання події звільнення позивача з роботи на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв`язку зі скороченням штату працівників, страховим випадком відповідно до пункту 3.1 частини у договору добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття) від 21 січня 2016 року, та визнати право на відшкодування за цим договором; стягнення суми страхового відшкодування у розмірі 20 000 грн; стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 23.05.2017 позовні вимоги задоволено частково; визнано подію звільнення позивача з роботи на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв`язку із скороченням штату працівників, страховим випадком відповідно до пункту 3.1 частини 2 договору добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття) від 21 січня 2016 року № 610/5636, та визнано за позивачем право на страхове відшкодування за договором добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття) від 21 січня 2016 року № 610/5636; стягнуто з страховика на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 20 000 грн; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 19.07.2017 рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. Залишаючи в силі рішення суду першої інстанції Верховний Суд виходив з наступного: - з метою правильного вирішення спору суд зобов`язаний з`ясувати та визначити, чи довів позивач ту обставини, що під час укладення договору добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття) пункт 4.3 частини 2 цього договору не містив обмеження щодо неможливості його укладення з працівниками банківської сфери, на підставі чого зробити висновок, чи є звільнення позивача із роботи у зв`язку зі скороченням штату страховим випадком за умовами договору страхування; - у постанові Верховного Суду у складі Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зроблено висновок, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах 3 та 4 статті 213 Цивільного кодексу України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови; - суди не встановили, що на момент укладення договору добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття) № 610/5636 від 21 січня 2016 року відповідачем до відома позивача було доведено пункт 4.3 частини 2 договору страхування у редакції, на якій наполягає відповідач. Разом із тим, відповідачем не спростовано твердження позивача про те, що на момент укладення договору діяла саме та редакція пункту 4.3 частини 2 договору страхування, на яку посилається позивач; - за таких обставин, з урахуванням відсутності спростування презумпції правомірності договору на рівні закону або судового рішення, не можливості учасників цивільних відносин на рівні того чи іншого договору здійснювати його кваліфікацію як недійсного (нікчемного чи оспорюваного), висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивача з роботи на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв`язку зі скороченням штату працівників, є страховим випадком, так як позивач втратив постійне місце роботи, є правильним.

У справі № 643/13788/15-ц, що переглядалась Верховним Судом, предметом спору були вимоги щодо стягнення боргу за договором про надання послуг з пошуку нерухомості. Позовна заява обґрунтована тим, що: у березні 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання послуг, відповідно до якого позивач надавав послугу з пошуку нерухомості для придбання у власність відповідачем; позивач виконав зобов`язання за договором, відшукав квартиру для відповідача за вказаними ним параметрами; 11.04.2015 відповідач оглянув квартиру, та у подальшому її придбав, проте сплачувати вартість послуг, наданих позивачем за договором, відмовився. Судами першої та апеляційної інстанцій позов задоволено. Залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій Верховний Суд виходив з того, що суди зробили обґрунтований висновок про задоволення позову, оскільки відповідач порушив зобов`язання за договором про надання послуг № н-д-652 від 09 березня 2015 року.

У справі № 456/2946/17, що переглядалась Верховним Судом, предметом первісного позову були вимоги щодо стягнення заборгованості за договором про надання послуг щодо інформаційного забезпечення та сприяння в підписанні договору купівлі-продажу квартири. Первісний позов обґрунтовано тим, що незважаючи на виконання позивачем своїх обов`язків перед відповідачем щодо інформаційного забезпечення та сприяння у придбанні відповідачем нерухомості, відповідач підписати акт здачі-прийняття послуг та оплатити їх відмовився. Предметом зустрічного позову були вимоги щодо встановлення нікчемності правочину. Зустрічний позов обґрунтовано тим, що: сторони не домовились про істотні умови договору, а саме: про конкретний та дійсний обсяг інформаційних послуг за сприяння в укладенні основного договору, про що зокрема також свідчить відсутність у матеріалах справи відповідних підписаних сторонами трьохстороннього акта приймання-передачі послуг, оскільки третя особа також є стороною у договорі; також відсутній проект тристороннього акта приймання-передачі наданих послуг за попереднім договором, відсутні докази його адресування позивачем за первісним позовом іншим сторонам договору; не вбачається з якого дійсного правочину виникає зобов`язання відповідача за первісним позовом сплатити грошове зобов`язання в розмірі 1 700 доларів США, в які строки, з якого саме часу та коли боржник прострочив виконання грошового зобов`язання, не надано належних і допустимих доказів пред`явлення відповідної вимоги про виконання грошового зобов`язання. Рішенням суду першої інстанції первісний позов задоволено, а у зустрічному позові відмовлено. Постановою суду апеляційної інстанції скасовано рішення суду першої інстанції, та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовлено, а зустрічний позов задоволено. Залишаючи в силі рішення суду першої інстанції Верховний Суд виходив з наступного: - по своїй суті договір № 1107/1а від 11.07.2017 є змішаним, оскільки в ньому містяться елементи різних договорів; - в частині регулювання відносин між позивачем за первісним позовом та відповідачем за первісним позовом договір № 1107/1а від 11.07.2017 є договором про надання послуг; - суд першої інстанції встановив, що позивач за первісним позовом виконав свої зобов`язання перед відповідачем за первісним позовом відповідно до договору № 1107/1а від 11.07.2017 щодо інформаційного забезпечення та сприяння в підписанні між договору купівлі-продажу квартири, а відповідач за первісним позовом не виконав зобов`язання, передбачені вказаним договором, не оплатив виконавцеві за зазначену договором послугу; - за таких обставин, суд першої інстанції зробив правильний висновок про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

У справі № 367/372/18, що переглядалась Верховним Судом, предметом спору були вимоги щодо розірвання договору купівлі - продажу майнових прав. Позов обґрунтовано тим, що: порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу майнових прав від 25.10.2010 № 1/394_ИП щодо передачі позивачу документів, необхідних для реєстрації у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, що підтверджено судовим рішенням, яке набуло законної сили, є істотним порушенням даного договору; при цьому відповідач не був позбавлений можливості виконати умови договору, які визначали його зобов`язання, але цього не зробив, внаслідок чого позивач був змушений звертатися за захистом своїх прав до суду; внаслідок порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором від 25.10.2010 позивач не лише був позбавлений можливості належним чином оформити право власності на об`єкт нерухомості за відсутності необхідних документів, а взагалі втратив можливість отримати у майбутньому право власності на цей об`єкт, оскільки він перебуває у власності інших осіб. Судами першої та апеляційної інстанцій позов задоволено. Залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій Верховний Суд погодився з висновками судів про те, що наявні підстави для розірвання договору внаслідок істотного порушення його умов відповідачем.

Отже, правовідносини у справах, на які посилається скаржник (№ № 355/385/17, 643/13788/15-ц, 456/2946/17, 367/372/18) та у справі, що переглядається не є подібними ні за підставами позову, ні за змістом позовних вимог та встановленими судами фактичними обставинами.

До того ж, Судом встановлено, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не застосовував положення статті 629 Цивільного кодексу України.

За таких обставин наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження в процесі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Щодо доводів, викладених Приватним акціонерним товариством "Національна енергетична компанія "Укренерго" у касаційній скарзі, про те, суди не дослідили зібрані у справі докази, Верховний Суд звертає увагу, що умовою для застосування положень пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу. Проте у цій справі заявлені скаржником підстави для касаційного оскарження судових рішень попередніх інстанцій з посиланням на пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підтвердилися.

При цьому колегія суддів зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A № 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України).

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній з 08.02.2020), не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.07.2020 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 05.11.2020 у справі № 904/399/20.

7. Судові витрати

У зв`язку з тим, що касаційне провадження зі справи закривається, судові витрати в даній справі з урахуванням вимог статей 129, 130 Господарського процесуального кодексу України розподілу не підлягають. Адже за змістом зазначених норм покладення судових витрат на ту чи іншу сторону або компенсація таких витрат здійснюється у випадках розгляду справи по суті або у разі визнання позову, закриття провадження у справі чи залишення позову без розгляду (причому закриття провадження у справі є процесуальною дією, відмінною від закриття касаційного провадження).

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі № 904/399/20 за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.07.2020 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 05.11.2020 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. М. Губенко

Судді С. В. Бакуліна

О. А. Кролевець