ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2021 р. Справа№ 910/14979/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Пашкіної С.А.

секретар судового засідання - Добрицька В.С.

учасники справи згідно протоколу судового засідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду міста Києва

від 11.03.2020 (повний текст складено 27.03.2020)

у справі №910/14979/19 (суддя Баранов Д.О.)

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк"

про визнання недійсним договору

УСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" з позовом, в якому позивач просить суд визнати недійсним договір поруки від 06.11.2014, укладений між позивачем, Акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк оскільки такий договір вчинений ОСОБА_1 під впливом тяжкої для нього обставини та вкрай на невигідних умовах.

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.03.2020 у справі №910/14979/19 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту існування тяжких обставин (їх крайньої форми), з якими положення статті 233 Цивільного кодексу України передбачають можливість визнання спірного договору недійсним, оскільки, не надано належних та допустимих доказів тяжкого фінансового стану позивача на момент укладання оспорюваного правочину. Також позивачем не доведено обставин, з якими останній обумовлює укладання спірного правочину на вкрай невигідних умовах.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення господарського суду міста Києва від 11.03.2020 у справі №910/14979/19 та ухвалити нове рішення, яким визнати договір поруки від 06.11.2014 недійсним. Судові витрати покласти на Акціонерне товариство "Державний ощадний банк України".

В обґрунтування своєї скарги позивач зазначав, що Договір поруки від 06.11.2014 вчинений позивачем під впливом тяжкої для нього обставини та вкрай на невигідних умовах, що на думку скаржника може бути судом визнаним недійсним на підставі ст. 233 ЦК України. Крім того, апелянт зазначав, що вилучення АТ «Ощадбанк» своїх коштів з АТ «Дельта Банк» вплинуло на платоспроможність банківської установи, яка вже була визнаною НБУ проблемною. Отже, з метою збереження та не погіршення украй тяжкого фінансового стану АТ «Дельта Банк» ОСОБА_1 , як власник істотної участі банку та Голова Наглядової ради вимушений був підписати спірний договір поруки на вкрай невигідних умовах для нього.

Відповідач у своєму відзиві просив суд відмовити позивачу у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін. В обґрунтування свого відзиву відповідач зазначав, що якщо ОСОБА_1 , як власник істотної участі а АТ «Дельта Банк», на момент укладення договору поруки вважав, що укладення такого договору посприяє збереженню та не погіршенню вкрай тяжкого фінансового стану Банку, тобто для запобігання настання неплатоспроможності банку, то він зобов`язаний був укласти його на підставі вимог Закону. Крім того, відповідач зазначав, що АТ «Ощадбанк» на момент укладання спірного договору не знало та не могло знати про визнання АТ «Дельта Банк» проблемним постановою НБУ №692/БТ від 30.10.2014.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.12.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі №910/14979/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: Андрієнко В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді Буравльов С.І., Пашкіна С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2021 справу №910/14979/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2020 прийнято до провадження у визначеному автоматизованою системою складі суду та призначити до розгляду на 26.01.2021.

26.01.2021 у судовому засіданні було оголошено перерву до 23.02.2021.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Отже, беручи до уваги вищенаведене, після проведення колегією суддів наради головуючим суддею було оголошено вступну та резолютивну частину постанови, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2020 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Як убачається із матеріалів справи, між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" 15.12.2010 укладений договір № 151210-Л1 про відкриття та ведення кореспондентського рахунку.

Пунктом 1.1. Договору кореспондентського рахунку передбачено, що з метою здійснення розрахунків відповідно до чинного законодавства України, сторони установлюють кореспондентські відносини. Для проведення розрахунків Банк відкриває кореспонденту мультивалютний кореспондентський рахунок типу "Лоро", у валютах згідно заяви кореспондента виконує за дорученням і за кошти кореспондента розрахунки на підставі цього договору здійснює його обслуговування.

Також, 15.12.2010 між АТ "Дельта Банк" та АТ "Ощадбанк" був укладений Договір № 151210-Л2 про відкриття та ведення кореспондентського рахунку.

Згідно п. 1.1. цього договору кореспондентського рахунку передбачено, що з метою здійснення розрахунків відповідно до чинного законодавства України, сторони установлюють кореспондентські відносини. Для проведення розрахунків Банк відкриває кореспонденту мультивалютний кореспондентський рахунок типу "Лоро", у українських гривнях (980) та виконує за дорученням і за кошти кореспондента розрахунки на підставі цього договору, і здійснює його обслуговування.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за указаним договорам кореспондентського рахунку № 151210-Л1 та № 151210-Л 2, 06.11.2014 між АТ "Ощадбанк" (як кредитором), ОСОБА_1 (як поручителем) та АТ "Дельта Банк" (як боржником) укладений Договір поруки.

Отже, як зазначав апелянт, вищезазначений договір поруки від 06.11.2014 вчинений ОСОБА_1 під впливом тяжкої для нього обставини та вкрай на невигідних умовах, та який має бути визнаним недійсним, на підставі ст. 233 ЦК України.

З матеріалів справи убачається, що звертаючись із позовом ОСОБА_1 зазначав, що з дня заснування АТ "Дельта Банк" та по сьогоднішній день, ОСОБА_1 є власником істотної участі Банку, який володіє 70,61% статутного капіталу АТ "Дельта Банк".

У зв`язку з окупацією Російською Федерацією Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, конфіскацією окупаційною владою всього нерухомого та рухомого майна АТ "Дельта Банк" та заборону Національного банку України здійснювати діяльність на цих Українських територіях, а також події, пов`язані з політичною і фінансовою кризою та воєнними діями на Сході України, взагалом призвело до відтоку коштів, розмішених на рахунках фізичних та юридичних осіб, відкритих в АТ "Дельта Банк", що вплинуло на фінансовий стан банківської установи. Унаслідок чого Національним банком України призначено куратора банку, а пізніше Постановою НБУ віднесено Банк до категорії проблемних строком до 180 днів.

Станом на день укладення спірного Договору поруки - 06.11.2014, АТ "Ощадбанк" було розміщено у АТ "Дельта Банк" грошові кошти на загальну суму - 3 252 185 378,34 грн, унаслідок чого АТ "Ощадбанк" був третім найбільшим кредитором АТ "Дельта Банк". Тому вилучення АТ "Ощадбанк" своїх коштів з АТ "Дельта Банк" в будь кому разі вплинуло б на платоспроможність банківської установи, яку вже було визнано Національним банком України проблемною.

Апелянт звертав увагу суду, що з метою збереження та уникнення погіршення й так украй тяжкого фінансового стану АТ "Дельта Банк", запобігання виведення АТ "Ощадбанк", як одного з найбільших кредиторів банку, своїх коштів з уже проблемного банку, що могло б вплинути на його платоспроможність та можливим визнанням АТ "Дельта Банк" в подальшому неплатоспроможним, ОСОБА_1 , як власник істотної участі АТ "Дельта Банк" та Голова Наглядової ради (Спостережної ради) АТ "Дельта Банк" вимушений був підписати спірний договір поруки на вкрай невигідних дня нього умовах. Однак, якщо б АТ "Дельта Банк" не перебувало в такому тяжкому стані - можливого визнання його неплатоспроможним, ОСОБА_1 ніколи б не підписав би означений договір поруки з такими не вигідними для нього умовами.

Крім того, з матеріалів справи убачається, що у своїх відзивах (на позовну заяву та апеляційну скаргу) відповідач звертав увагу судів, що посилання позивача на погіршення фінансового стану АТ "Дельта Банк" у зв`язку з окупацією Автономної Республіки Крим, політичною і фінансовою кризою та військовими діями на Сході України не є важкими обставинами та вкрай невигідними умовами у розумінні приписів статті 233 ЦК України, оскільки, такі обставини не є виключними саме щодо позивача (так як стосуються і інших суб`єктів господарювання на території України). Посилання позивача на те, що спірний Договір поруки було підписано ним з підстав недопущення вилучення відповідачем своїх грошових коштів з кореспондентських рахунків в АТ "Дельта Банк", не відповідає дійсності, оскільки, на той час в АТ "Дельта Банк" були вільні кошти, які він зберігав на кореспондентському рахунку АТ "Дельта Банк" в банку "MEINL BANK AKTIENGESELLSCHAFT" у сумі 87 294 251,67 доларів США.

Отже, на думку відповідача, спірний Договір поруки було вчинено позивачем не для усунення або зменшення тяжких обставин, оскільки, таких обставин не існувало з огляду на те, що у АТ "Дельта Банк" були вільні кошти, які знаходились на кореспондентському рахунку АТ "Дельта Банк" в банку "MEINL BANK AKTIENGESELLSCHAFT".

Також відповідач зазначає, що твердження позивача про те, що у відповідача раптово з`явилася необхідність в укладенні спірного правочину після того, як АТ "Дельта Банк" визнано Національним банком України проблемним - не відповідає дійсності, оскільки, АТ "Ощадбанк" на момент укладення спірного договору не знало та не могло знати про визнання АТ "Дельта Банк" проблемним постановою НБУ № 692/БТ від 30.10.2014.

Разом з тим, про те, що умови спірного Договору поруки не є "кабальними" для позивача свідчить також той факт, що з моменту ухвалення судом рішення про стягнення з поручителя заборгованості за договором поруки, до цього часу на користь АТ "Ощадбанк" не надійшло жодних коштів у рахунок погашення боргу.

Отже, як було установлено судом першої та апеляційної інстанції та убачається із матеріалів справи, між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Відкритим акціонерним товариством "Державний ощадний банк України", укладено договір № 151210-Л1 від 15.12.2010 про відкриття та ведення кореспондентського рахунку та договір № 151210-Л2 від 15.12.2010 про відкриття та ведення кореспондентського рахунку (надалі - договори кореспондентського рахунку).

У подальшому зміни та доповнення до договору № 151210-Л1 від 15.12.2010 про відкриття та ведення кореспондентського рахунку вносилися додатковими договорами № 1 від 30.06.2011 та № 2 від 03.01.2012, до договору № 151210-Л2 від 15.12.2010 про відкриття та ведення кореспондентського рахунку додатковим договором № 1 від 30.06.2011.

Умовами Договорів кореспондентського рахунку (з урахуванням змін та доповнень) передбачено, що АТ "Дельта Банк" та АТ "Ощадбанк" з метою здійснення розрахунків відповідно до чинного законодавства, встановлюють між собою кореспондентські відносини. Для проведення розрахунків відповідача АТ "Дельта Банк" відкриває АТ "Ощадбанк" кореспондентський рахунок типу "Лоро" в українських гривнях та мультивалютний кореспондентський рахунок (п. 1.1. Договорів кореспондентського рахунку).

У відповідності до п. 3.2. договорів кореспондентських рахунків списання коштів з кореспондентських рахунків здійснюється Боржником на підставі ключованих платіжних доручень Позивача, переданих узгодженими договорами каналами зв`язку.

Згідно п. 2.3. Договорів кореспондентських рахунків передача платіжних доручень, виписок, а також інших документів по договорам здійснюється за допомогою системи SWIFT (основний канал зв`язку) або пошти НБУ (резервний канап зв`язку).

В забезпечення виконання зобов`язань за договорами кореспондентського рахунку, між АТ "Ощадбанк", АТ "Дельта Банк" та ОСОБА_1 укладено договір поруки від 06.11.2014 (надалі - договір поруки) за умовами якого ОСОБА_1 (поручитель) зобов`язався солідарно, в повному обсязі відповідати перед кредитором (ПАТ "Державний ощадний банк України) за зобов`язаннями АТ "Дельта Банк" (боржник) за договорами кореспондентського рахунку (п. 2.1. Договору поруки).

Підпунктом 2.1.1. договору поруки визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язання у тому ж обсязі, що і боржник, в порядку та строки, визначені кожним з Договорів кореспондентського рахунку, у тому числі, але не виключно у разі часткового або повного невиконання боржником зобов`язання, зокрема, щодо забезпечення своєчасного виконання платіжних доручень банку та здійснення платежів відповідно до умов кожного з договорів кореспондентського рахунку, та/або сплати процентів, які підлягають нарахуванню на кредитовий залишок коштів на кореспондентських рахунках та сплаті відповідно до умов кожного з договорів кореспондентського рахунку.

Кредитор має право вимагати виконання від поручителя зобов`язання в разі невиконання (неналежного виконання Боржником зобов`язання за кожним з Договорів кореспондентського рахунку протягом більше ніж 20 (двадцяти) календарних днів (пп. 3.2.3. договору поруки).

Поручитель зобов`язується відповідно до законодавства, умов договорів кореспондентського рахунку та договору поруки здійснити виконання порушеного зобов`язання протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати направлення кредитором вимоги в обсязі та в порядку, зазначених у вимозі, який не повинен суперечити законодавству та умовам договорів кореспондентського рахунку та договору поруки. Сторони досягли згоди, що датою, з якої починається відлік зазначеного вище тридцятиденного строку, вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається кредитору відділенням зв`язку при відправленні кредитором поручителю зазначеного вище письмового повідомлення листом з повідомленням про вручення або дата, зазначена поручителем (належним чином уповноваженим представником поручителя) на другому примірнику вказаного вище повідомлення кредитора, при особистому отриманні першого примірника вимоги поручителем від кредитора (пп. 3.2.6. Договору поруки).

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою і заставою.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Положеннями ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України унормовано, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З огляду на наведене, за висновком суду, сторонами в означеному договорі поруки погоджені всі істотні умови, відсутні докази його припинення або визнання недійсним, тому зазначений договір є укладеним та обов`язковим для виконання його сторонами.

Порука, як спосіб забезпечення виконання основного зобов`язання (договорів кореспондентських рахунків) є акцесорним зобов`язанням, а норми цивільного законодавства не встановлюють заборони на укладення таких правочинів в забезпечення виконання різних видів зобов`язань, в тому числі за договором банківського рахунку, а є волею сторін і за своєю правовою природою носить договірний характер.

Також судом установлено, що Постановою Національного банку України від 11.09.2014 № 560/БТ "Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" шляхом призначення куратора" призначено куратора Банку службовця Національного банку України Губенко Світлану Миколаївну забезпечення виконання функцій згідно з повноваженнями, визначеними Положенням № 346.

Крім того, Постановою Національного банку України від 30.10.2014 692/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії проблемних" віднесено банк до категорії проблемних строком до 180 днів та для стабілізації діяльності банку та відновлення його фінансового стану з дня прийняття цієї постанови до кінця строку, який визначений у пункті цієї постанови, запровадження для банку певні обмеження в його діяльності.

Позивач просить визнати договір поруки недійсним посилаючись на ст. 233 Цивільного кодексу України.

Так статтею 233 ЦК України установлено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Слід зазначити, що правочин який вчиняється особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризується тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. За відсутності тяжких обставин потерпіла особа взагалі або на зазначених умовах не укладала би правочин.

У пункті 23 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 "Про судовому практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутству та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти таких правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Водночас, у листі Верховного Суду України від 24.11.2008 "Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Потерпілий, який оскаржує правочин, повинен довести, що за відсутності тяжких обставин він взагалі або на зазначених умовах не укладав би правочин. При цьому, визнання правочину недійсним не може пов`язуватися з тим, чи усвідомлювала сторона користь, яку матиме від нього.

Тобто, для кваліфікації правочину за статтею 233 ЦК необхідна обов`язкова наявність зазначених двох умов у сукупності: вплив тяжкої обставини і вкрай невигідні умови. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

З огляду на вищевикладене, при застосуванні статті 233 ЦК України щодо недійсності договору, в предмет доказування входить встановлення судом тяжких обставин, які змусили позивача укласти такий правочин.

Разом з тим, слід зазначити, що оцінка обставини, як тяжкої, для кожного є індивідуальним, виходячи із ситуації у якій опинилася сторона при укладанні спірного договору.

Як убачаться із позовних вимог, що у якості тяжкої обставини позивач посилався на окупацію Російською Федерацією Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, конфіскацією окупаційною владою всього нерухомого та рухомого майна АТ "Дельта Банк" та заборону Національного банку України здійснювати діяльність на цих Українських територіях, а також події, пов`язані з політичною і фінансовою кризою та воєнними діями на Сході України, що узагалом призвело до відтоку коштів, розмішених на рахунках фізичних та юридичних осіб, відкритих в АТ "Дельта Банк" та вплинуло на фінансовий стан банківської установи. Унаслідок чого Національним банком України призначено куратора банку, а пізніше постановою НБУ віднесено банк до категорії проблемних строком до 180 днів.

Однак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що доводи наведені позивачем, щодо погіршення фінансового стану АТ "Дельта Банк" у зв`язку з окупацією Російською Федерацією Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, конфіскацією окупаційною владою всього нерухомого та рухомого майна АТ "Дельта Банк", а також події, пов`язані з політичною і фінансовою кризою та воєнними діями на Сході України не є важкими обставинами в розумінні приписів статті 233 ЦК України, оскільки, такі обставини не є виключними саме щодо позивача (так як стосуються і інших суб`єктів господарювання на території України).

Крім цього, в постанові Національного Банку України № 692/БТ від 30.10.2014 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії проблемним" відсутні посилання на вказані обставини.

Більше того, у вказаній постанові зазначено, що АТ "Дельта Банк" здійснює ризикову діяльність, що загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку. Саме це й послугувало підставою віднесення банку до категорії проблемних.

Також, постановою Правління Національного банку України № 150 від 02.03.2015 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних", за даними статистичної звітності, що подавалась Банком до Національного банку України, АТ "Дельта Банк" продовжував здійснювати ризикову діяльність, який притаманний високий ризик ліквідності та недостатність коштів для виконання своїх зобов`язань перед вкладниками і кредиторами. З часу віднесення АТ "Дельта Банк" до категорії проблемних відбулось погіршення показників та зростання ризику у його діяльності.

Національний банк України, в цій постанові зазначив, що у поданій Банком доопрацьованій програмі фінансового оздоровлення було задекларовані доходи щодо покращення ліквідності Банку, у тому числі за рахунок збільшення наявними акціонерами статутного капіталу Банку та залучення субординованого боргу, Банком не виконані вчасно та в повному обсязі (обліковувалися лише внески за незареєстрованим статутним капіталом). Тобто, власниками істотної участі не вжито невідкладних, своєчасних та достатніх заходів з фінансування підтримки Банку для покращення його фінансового стану, приведення його діяльності у відповідність до вимог законодавства України.

Судом було установлено, що ОСОБА_1 дня заснування АТ "Дельта Банк" та на день вчинення спірного правочину (06.11.2014) був власником істотної участі Банку, який володіє 70,61% статутного капіталу АТ "Дельта Банк".

Відповідно до ст. 58 Закону України "Про банки та банківську діяльність" , в редакції чинній на момент укладання договору поруки, учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку згідно із законами України та статутом банку. Власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку.

Суд також погоджується з доводами відповідача, що позов ОСОБА_1 обґрунтований виключно важким становищем АТ "Дельта Банк" та загрози банкрутства Банку, проте, позивачем жодним чином не аргументовано, яка саме тяжка обставина існувала для нього особисто на момент укладення спірного договору.

Посилання позивача на те, що з метою уникнення виведення АТ "Ощадбанк", як одного з найбільших кредиторів банку, своїх коштів з банку, що могло б вплинути на його платоспроможність, ОСОБА_1 , як власник істотної участі АТ "Дельта Банк" вимушений був підписати спірний договір поруки на вкрай невигідних дня нього умовах, судом не приймаються, оскільки, позивачем не доведено, що спірний договір був укладений саме з метою уникнення виведення коштів АТ "Ощадбанк" з рахунків в АТ "Дельта Банк".

Також судом першої інстанції було установлено, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12.03.2016 у справі №757/22651/15-ц, яке залишено без змін Постановою Верховного суду України від 11.10.2017, первісний позов АТ "Ощадбанк" задоволено повністю: стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ "Ощадбанк" заборгованість за договором №151210-JI2 від 15.12.2010 про відкриття та ведення кореспондентського рахунку в сумі 948 005 232,40 грн, заборгованість за договором №151210-Л1 від 15.12.2010 про відкриття та ведення кореспондентського рахунку в сумі 111 797 984 доларів СІЛА 90 центів та 12 446 648,40 євро та судові витрати в розмірі 3 654,00 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ "Ощадбанк", за участю третьої особи АТ "Дельта Банк", про визнання договору поруки недійсним відмовлено.

Відповідач, також, посилається на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/38776/17 від 01.11.2017 ( яка міститься Єдиному державному реєстрі судових рішень), по кримінальному провадженню №0001125, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.04.2016 за ознаками вчинення злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. З ст. 209, ч. 2 ст. 364-1, ч. 1 ст. 364-1 та ч. 2 ст. 367 КК України.

Відповідно до вказаної ухвали суду, досудовим розслідуванням установлено:

"... що впродовж 2012-2015 років службові особи та фактичний власник ПАТ "Дельта Банк" ОСОБА_1 , діючи за попередньою змовою групою осіб із службовими особами і власником компанії "SILISTEN TRADING LIMITED" (Британські Віргінські Острови), вчинили заволодіння грошовими коштами зазначеної банківської установи в сумі 87 294 251,67 доларів США, тобто в особливо великому розмірі, шляхом зловживання своїм службовим становищем, під час передачі у заставу грошових коштів, що знаходились на кореспондентському рахунку вказаного банку у банківській установі "MEINL BANK AKTIENGESELLSCHAFT" (Австрійська Республіка) для забезпечення виконання кредитних зобов`язань компанії "SILISTEN TRADING LIMITED" перед банком "MEINL BANK AKTIENGESELLSCHAFT", та вчинили легалізацію (відмивання) зазначених доходів, одержаних злочинним шляхом, в особливо великому розмірі."

Однак, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідачем не надано вироку суду по зазначеній кримінальній справі.

Ураховуючи вищенаведені обставини справи, суд апеляційної інстанції, погодившись із висновком суду першої інстанції, дійшов висновку, що позивачем не доведено факту існування тяжких обставин (їх крайньої форми), з якими положення статті 233 Цивільного кодексу України передбачають можливість визнання спірного договору недійсним, оскільки, не надано належних та допустимих доказів тяжкого фінансового стану позивача на момент укладання оспорюваного правочину.

Також позивачем не доведено обставин, з якими останній обумовлює укладання спірного правочину на вкрай невигідних умовах.

У зв`язку з чим суд не вбачає за можливе установити наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими тяжкими обставинами та наслідком укладення спірного правочину.

Щодо доводів ОСОБА_1 , наведених у апеляційній скарзі, про невмотивованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, слід зазначити наступне.

Європейський суд з прав людини у справах "Руїс Торіха проти Іспанії", "Суомінен проти Фінляндії", "Гірвісаарі проти Фінляндії" неодноразово наголошував на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Зміст оскаржуваного судового рішення містить підстави та нормативне обґрунтування, з яких виходив суд, дійшовши висновків про відмову у задоволенні позову, тому твердження скаржника про їх невмотивованість є безпідставними.

Ураховуючи наведене, рішення Господарського суду м. Києва від 11.03.2020 у справі №910/14979/19 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст.ст. 277-278 ГПК України для його скасування, відсутні.

Судові витрати, згідно до ст. 129 ГПК України покласти на позивача.

Керуючись ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду м. Києва від 11.03.2020 у справі №910/14979/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 11.03.2020 у справі №910/14979/19 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 11.03.2021.

Головуючий суддя В.В.Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

С.А. Пашкіна