РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.02.2021Справа № 820/4751/15

Господарський суд міста Києва у складі судді Нечая О.В., за участю секретаря судового засідання Будніка П.О., розглянувши у загальному позовному провадженні матеріали справи № 820/4751/15

за позовом Акціонерного товариства "Скай Банк"

до 1) Департаменту державної реєстрації Харківської міської ради

2) Міністерства юстиції України

3) Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Алексєєвої Ліани Василівни

4) Державного реєстратора Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області Коваленка Антона Володимировича

5) Державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Молдованової Галини Миколаївни

за участі третіх осіб: 1) ОСОБА_1 ; 2) ОСОБА_2 ; 3) ОСОБА_3 ; 4) ОСОБА_4

про визнання дій неправомірними, скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії

Представники учасників справи:

від позивача: Гриненко С.В., довіреність № 17-01/1661 від 09.11.2020;

від відповідачів: не з`явились;

від третіх осіб: не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство "Регіон-Банк", яке в подальшому замінило своє найменування на Акціонерне товариство "Скай Банк", звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Департаменту державної реєстрації Харківської міської ради, Міністерства юстиції України, Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Алексєєвої Л.В., державного реєстратора Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області Коваленка А.В., державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України м. Київ Молдованової Г.М., в якому просить:

- визнати неправомірними дії державного реєстратора Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області Коваленко А.В. щодо прийняття ним 19.03.2015 рішення за індексним номером 20129108 по припиненню обтяження із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав;

- скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області Коваленко А.В. від 19.03.2015 за індексним номером 20129108 щодо припинення обтяження із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав;

- зобов`язати державного реєстратора Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області Коваленко А.В. внести запис про обтяження на підставі Ухвали Київського районного суду м. Харкова від 14.10.2013;

- визнати неправомірними дії державного реєстратора прав на нерухоме майно Молдованової Г.М. по прийняттю 27.03.2015 рішення за номером 20335196 щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ;

- скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Молдованової Г.М. від 27.03.2015 за номером 20335196 щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ;

- зобов`язати державного реєстратора прав на нерухоме майно Молдованову Г.М. внести запис про скасування державної реєстрації прав щодо права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати неправомірними дії Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Алексєєвої Л.В. (державного реєстратора) по прийняттю 14.04.2015 рішення індексний номер 20678894 щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

- скасувати рішення Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Алексєєвої Л.В. (державного реєстратора) від 14.04.2015 індексний номер 20678894 щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

- зобов`язати Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Алексєєву Л.В. (державного реєстратора) внести запис про скасування державної реєстрації прав щодо права власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 04.12.2002 №1125 квартиру АДРЕСА_1 було переведено до нежитлового фонду. Вищевказана квартира перетворена у нежитлові приміщення 1-го поверху №2-1-:-2-10 в будівлі літера "А-4", загальною площею 98,3 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна . Право власності на ці приміщення зареєстровано за ПАТ "Регіон-Банк". Тобто, як зазначає позивач, вищевказані нежитлові приміщення і квартира АДРЕСА_1 у цьому ж будинку є одним і тим самим об`єктом нерухомого майна. На виконання ухвали Київського районного суду м. Харкова від 14.10.2013 на вищевказану квартиру було накладено обтяження щодо заборони Реєстраційній службі Харківського міського управління юстиції вчиняти будь-які дії по реєстрації права власності за ОСОБА_1 на вказаний об`єкт нерухомості. Втім, рішенням державного реєстратора Коваленка А.В. обтяження було припинено (рішення за індексним номером 20129108), що призвело до того, що ОСОБА_1 набув право власності на цю квартиру згідно з рішенням державного реєстратора Молдованової Г.М. від 27.03.2015 №20335196, а в подальшому відчужив її третім особам на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири. Позивач вказує, що рішення державного реєстратора Коваленка А.В. щодо припинення обтяження квартири є незаконним, оскільки прийняте на підставі судового рішення, яке не набрало законної сили, а тому, як наслідок, незаконним є й рішення державного реєстратора Молдованової Г.М., згідно з яким право власності на цю ж саму квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 . Отже, оскільки чинним законодавством не передбачено можливості перебування одного і того ж самого об`єкта нерухомого майна у статусі квартири і нежитлового приміщення одночасно, а також враховуючи, що право власності на ці приміщення зареєстровано за позивачем ще 01.02.2013, позивач наголошує на незаконності проведених відповідачами реєстраційних дій стосовно майна, яке йому належить.

Справа розглядалася судами неодноразово в порядку адміністративного судочинства.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 18.09.2017, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29.04.2020 у справі № 820/4751/15 (адміністративне провадження №К/9901/44171/18) скасовано постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.09.2017 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2017; закрито провадження у справі № 820/4751/15; роз`яснено позивачеві, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції господарського суду, а також про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18.06.2020 задоволено заяву позивача та направлено справу № 820/4751/15 до Господарського суду Харківської області.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 06.07.2020 прийнято справу №820/4751/15 до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні на 04.08.2020.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 04.08.2020 справу №820/4751/15 передано за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2020, справу №820/4751/15 передано для розгляду судді Нечаю О.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 прийнято справу до розгляду та відкрито провадження у справі № 820/4751/15, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 07.10.2020.

У підготовче засідання 07.10.2020 з`явився представник позивача, представники відповідачів та третіх осіб не з`явились, про дату, час і місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи у підготовче засідання обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 07.10.2020 судом було оголошено перерву до 04.11.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.10.2020, в порядку статей 120 - 121 Господарського процесуального кодексу України, учасників справи було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі № 820/4751/15 призначено на 04.11.2020.

У підготовче засідання 04.11.2020 з`явився представник позивача, представники відповідачів та третіх осіб не з`явились, про дату, час і місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи у підготовче засідання обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 04.11.2020 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 09.12.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.11.2020, в порядку статей 120 - 121 Господарського процесуального кодексу України, учасників справи було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі № 820/4751/15 призначено на 09.12.2020.

02.12.2020 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву.

У підготовче засідання 09.12.2020 з`явились представники позивача та відповідача-2, представники інших учасників справи не з`явились, про дату, час і місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи у підготовче засідання обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 09.12.2020 судом було оголошено перерву до 27.01.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.12.2020, в порядку статей 120 - 121 Господарського процесуального кодексу України, учасників справи було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі № 820/4751/15 призначено на 27.01.2021.

У підготовче засідання 27.01.2021 з`явився представник відповідача-2, представники інших учасників справи не з`явились, про дату, час і місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи у підготовче засідання обов`язковою судом не визнавалась.

Враховуючи, що судом було здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 24.02.2021.

У судове засідання 24.02.2021 з`явився представник позивача, представники відповідачів та третіх осіб не з`явились, про дату, час і місце проведення судового засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи у судове засідання обов`язковою судом не визнавалась.

Представник позивача надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

У судовому засіданні 24.02.2021 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач, 19.03.2015 державним реєстратором Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області Коваленко А.В. (далі - відповідач-4) було прийнято рішення за індексним номером 20129108, яким було припинено обтяження, накладене на виконання ухвали Київського районного суду м. Харкова від 14.10.2013, щодо заборони вчиняти будь-які дії з реєстрації права власності за ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_3 .

Підставою для прийняття відповідачем-4 вказаного рішення та внесення на його підставі запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про припинення обтяження була ухвала Київського районного суду м. Харкова від 11.03.2015 у справі №640/17483/13-ц.

Позивач вважає дії відповідача-4 щодо прийняття рішення від 19.03.2015 за індексним номером 20129108 та припинення обтяження із внесенням запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно неправомірними, оскільки подане державному реєстратору судове рішення, на підставі якого ним було прийнято вказане рішення, не набрало законної сили, відтак у відповідача-4 не було жодних законних підстав для прийняття рішення щодо припинення обтяження та внесення запису про це до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За твердженнями позивача, оскільки копію ухвали Київського районного суду м. Харкова від 11.03.2015 у справі № 640/17483/13-ц ним було отримано 23.03.2015, строк на її апеляційне оскарження, відповідно до чинного на той час цивільного процесуального законодавства, спливав 28.03.2015, отже вказане судове рішення не могло бути підставою для прийняття відповідачем-4 рішення від 19.03.2015 за індексним номером 20129108.

Наслідком вчинення відповідачем-4 незаконних дій та прийняття неправомірного рішення і внесення запису про припинення обтяження була реєстрація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 (далі - третя особа-1), заборона проведення якої була встановлена ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14.10.2013 у справі № 640/17483/13-ц.

За доводами позивача, оскільки заборона вчиняти будь-які дії по реєстрації права власності за ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_3 була накладена відповідно до ухвали Київського районного суду м. Харкова від 14.10.2013 у справі № 640/17483/13-ц, яка не була скасована, про що свідчить ухвала Апеляційного суду Харківської області від 20.04.2015, державний реєстратор Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Молдованова Галина Миколаївна (далі - відповідач-5) не мала жодних законних підстав для прийняття 27.03.2015 рішення за номером 20335196 щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 04.12.2002 № 1125 квартиру АДРЕСА_3 було переведено до нежитлового фонду. Вказані обставини також підтверджуються листом Управління містобудування та архітектури Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області № 3/104/181-12 (у позивача вх. № 1735 від 21.06.2012) та листом КП "Жилкомсервіс" №17550/2/07-05 від 25.09.2013.

З огляду на викладене, позивач зазначає, що такого об`єкта нерухомого майна як квартира АДРЕСА_3 , в розумінні положень законодавства України, більше не існує, оскільки цей об`єкт нерухомого майна став нежитловим приміщенням, що свідчить про порушення відповідачем-5 вимог законодавства щодо прийняття рішення за номером 20335196 про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_1 .

Позивач зазначає, що він є власником нежитлових приміщень 1-го поверху №2-1-:-2-10 в будівлі літера "А-4", загальною площею 98,3 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 34685105 від 10.03.2015.

За твердженнями позивача, вищевказані нежитлові приміщення і квартира АДРЕСА_1 у цьому ж будинку є одним і тим самим об`єктом нерухомого майна, проте за приписами законодавства України один і той же об`єкт нерухомості не може бути і нежитловим приміщенням, і квартирою одночасно.

При цьому, реєстрація права власності на вказані нежитлові приміщення за позивачем була проведена ще 01.02.2013, відтак позивач зазначає про те, що при реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 відповідач-4 не перевірив той факт, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вже міститься реєстрація права власності на цей об`єкт нерухомого майна як на нежитлові приміщення, що призвело до реєстрації права власності на один і той же об`єкт нерухомого майна за двома особами.

Як зазначає позивач, вказаними діями відповідачів 4, 5 та прийнятими ними рішеннями було порушено його права та законні інтереси як власника нежитлових приміщень у будинку АДРЕСА_2 .

Після проведення без належних підстав державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_3 була відчужена вказаною особою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (далі - треті особи 2 - 4 відповідно), згідно з Договором купівлі-продажу від 14.04.2015, який посвідчено Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Алексєєвою Л.В. (далі - відповідач-3) за реєстровим № 772, на підставі якого відповідачем-3 було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 20678894) від 14.04.2015 та внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на вказану квартиру за третіми особами 2 - 4.

Позивач вказує на те, що оскільки реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 була здійснена з порушенням вимог законодавства та в останнього не було законних підстав відчужувати вказану квартиру третім особам 2 - 4, право власності на об`єкт нерухомого майна у третіх осіб 2 - 4 виникло незаконно, у зв`язку з чим рішення відповідача-3 про державну реєстрацію права власності на квартиру за третіми особами 2 - 4 також підлягає скасуванню.

З огляду на вищенаведене, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить суд визнати дії відповідачів 3 - 5 неправомірними, скасувати прийняті ними рішення та зобов`язати відповідачів 3 - 5 внести відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Протягом перебування справи у провадженні суду позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог, у зв`язку зі змінами в законодавстві, яке регулює спірні правовідносини, відповідно до якої позивачем доповнено склад відповідачів Департаментом державної реєстрації Харківської міської ради (далі - відповідач-1) і Департаментом державної реєстрації Міністерства юстиції України та пред`явлено вимоги до них щодо зобов`язання забезпечити внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про скасування рішень державних реєстраторів (відповідачів 3, 4), внесення запису про обтяження на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 14.10.2013.

Ухвалою суду від 29.05.2017 замінено відповідача - Департамент державної реєстрації Міністерства юстиції України на належного відповідача - Міністерство юстиції України (далі - відповідач-2).

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 Цивільного кодексу України).

Частинами 1 - 3 статті 319 Цивільного кодексу України визначено що, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

На позивача покладається обов`язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10.09.2012 у справі №2018/3135/12/10 було задоволено первісний позов ОСОБА_1 та визнано недійсними укладені між ОСОБА_5 та ПАТ "Регіон-Банк": Договір іпотеки №06-2-06-61/з від 20 червня 2008, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакіровою В.В. за реєстр. № 274; Договір про внесення змін №1 від 18 грудня 2008, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакіровою В.В. за реєстр. №618; Договір про внесення змін №2 від 20 березня 2009, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакіровою В.В. за реєстр. № 71; Договір про внесення змін №3 від 22 квітня 2009, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Драгу Ю.Г. за реєстр. №2226; Договір про внесення змін №4 від 27 травня 2009, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакіровою В.В. за реєстр. № 122; Договір про внесення змін №5 від 24 червня 2009, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакіровою В.В. за реєстр. № 171. Визнано за ОСОБА_1 переважне право на придбання квартири АДРЕСА_3 . Переведено на ОСОБА_1 права покупця квартири АДРЕСА_3 за Договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 12 лютого 2008 року Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алєксєєвою Л.В. за реєстр. №884. Визнано за ОСОБА_1 , як за покупцем, право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на умовах, передбачених Договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідченим 12 лютого 2008 року Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алєксєєвою Л.В. за реєстр. № 884. У задоволенні зустрічного позову ПАТ "Регіон-Банк" було відмовлено.

При розгляді справи № 2018/3135/12/10 судом було встановлено, що 20.06.2008 між ОСОБА_5 та ПАТ "Регіон-Банк" було укладено Договір іпотеки №06-2-06-61/з, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакіровою В.В. за реєстр. №274. В подальшому договорами про внесення змін №1 від 18.12.2008, № 2 від 20.03.2009, №3 від 22.04.2009, №4 від 27.05.2009, №5 24.06.2009 до вказаного договору іпотеки були внесені зміни. Згідно з умовами Договору іпотеки (з наступними змінами) ОСОБА_5 передав в іпотеку ПАТ "Регіон-Банк" нежитлові приміщення 1 поверху №2-1-:-2-10 в літ. "А-4" по АДРЕСА_2 з метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.

На час розгляду справи в суді ПАТ "Регіон-Банк" зареєструвало за собою право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №2-1-:-2-10 в літ. "А-4" по АДРЕСА_2 на підставі Договору іпотеки №06-2-06-61/з від 20.06.2008, а також договорів № 1, № 2, № 3, № 4, № 5 про внесення змін до вказаного договору, що підтверджується листом КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації".

Щодо вимог про визнання недійсним Договору іпотеки та договорів про внесення змін до нього, скасування державної реєстрації права власності на нежитлові приміщення за відповідачами ОСОБА_5 , ПАТ "Регіон-Банк", судом було встановлено, що рішення Київського районного суду м. Харкова, яке стало підставою переведення квартири АДРЕСА_1 до нежитлового фонду та реєстрації права власності за ОСОБА_5 на нежитлові приміщення 1-го поверху №2-1-:-2-10 в літ. "А-4" по АДРЕСА_2 судом не ухвалювалося, та не може вважатися законною підставою для набуття права власності, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_5 не набув права власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №2-1-:-2-10 в літ. "А-4" по АДРЕСА_2 . Також суд зазначив, що не вбачає правових підстав для переведення квартири АДРЕСА_3 до нежитлового фонду, присвоєння відповідних номерів та літери помешканням квартири АДРЕСА_3 . Судом було встановлено, що нерухоме майно - нежитлові приміщення 1-го поверху №2-1-:-2-10 в літ. "А-4" по АДРЕСА_2 на момент укладення Договору іпотеки №06-2-06-61/з від 20.06.2008 не належало іпотекодавцю - ОСОБА_5 на праві власності, а також набуло статусу індивідуально визначених нежитлових приміщень без належної правової підстави, відтак при укладенні договору іпотеки, договорів про внесення змін до нього, сторонами не було дотримано вимог статей 5, 18 Закону України "Про іпотеку", що має наслідком недійсність вказаного договору відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Як наслідок недійсності вказаного правочину, відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України, статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" суд встановив наявність правових підстав для скасування вчиненої на підставі недійсного правочину державної реєстрації права власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №2-1-:-2-10 в літ. "А-4" по АДРЕСА_2 за ПАТ "Регіон-Банк". Реєстрація права власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №2-1-:-2-10 в літ. "А-4" по АДРЕСА_2 за ОСОБА_5 підлягає скасуванню в силу відсутності визначених законом правових підстав для її вчинення, оскільки рішення, на підставі якого були внесені відповідні записи до реєстру та виданий витяг про реєстрацію, судом не ухвалювалося.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 08.11.2012 рішення Київського районного суду м. Харкова від 10.09.2012 у справі №2018/3135/12/10 було скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 03.07.2013 рішення Апеляційного суду Харківської області від 08.11.2012 у справі №2018/3135/12/10 в частині первісного позову ОСОБА_1 про визнання недійсними угод, визнання переважного права на придбання квартири, переведення прав покупця, визнання права власності на квартиру скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Апеляційного суду Харківської області від 08 листопада 2012 залишено без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 04.10.2013 рішення Київського районного суду м. Харкова від 10.09.2012 у справі №2018/3135/12/10 в частині первісного позову ОСОБА_1 про визнання недійсними угод, визнання переважного права на придбання квартири, переведення прав покупця, визнання права власності на квартиру залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 14.05.2014 ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 04.10.2013 у справі №2018/3135/12/10 скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10.11.2014 рішення Київського районного суду м. Харкова від 10.09.2012 у справі №2018/3135/12/10 в частині задоволення первісного позову ОСОБА_1 було залишено без змін.

Відтак, 10.11.2014 набрало законної сили рішення Київського районного суду м. Харкова від 10.09.2012 у цивільній справі № 2018/3135/12/10, яким визнано недійсним Договір іпотеки №06-2-06-61/з від 20.06.2008, укладений між ОСОБА_5 та ПАТ "Регіон-Банк", а також договори №1 від 18.12.2008, №2 від 20.03.2009, №3 від 22.04.2009, №4 від 27.05.2009, №5 від 24.06.2009 про внесення змін до вказаного договору іпотеки, крім того встановлено наявність правових підстав для скасування вчиненої на підставі недійсного правочину державної реєстрації права власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №2-1-:-2-10 в літ. "А-4" по АДРЕСА_2 за ПАТ "Регіон-Банк" та визнано за ОСОБА_1 право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на умовах, передбачених Договором купівлі-продажу, посвідченим 12.02.2008 Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алексєєвою Л.В. за реєстр. №884.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у судовому рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Вказана правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі №910/3055/18 та від 13.08.2019 у справі №910/11164/16.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Брумареску проти Румунії" №28342/95, пункт 61, ECHR 1999-VII).

Спір у цій справі виник внаслідок того, що відповідачами вчинено незаконні, на думку позивача, дії щодо припинення обтяження нерухомого майна, реєстрації права власності на вказане майно за ОСОБА_1 , а також реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_3 за третіми особами 2 - 4.

За доводами позивача, він є власником нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 98,3 кв.м., про що свідчить Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 03.10.2016. Підставою виникнення права власності на вказане нерухоме майно є Договір іпотеки №06-2-06-61/з від 20.06.2008, а також договори про внесення змін №1 від 18.12.2008, №2 від 20.03.2009, №3 від 22.04.2009, №4 від 27.05.2009, №5 від 24.06.2009 до вказаного договору іпотеки.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 Цивільного кодексу України).

Визнання неправомірними дій та скасування рішень, прийнятих державними реєстраторами, згідно з якими було скасовано право власності позивача на об`єкт нерухомого майна, є підставою для припинення права власності на спірне нерухоме майно, відтак позивач, заявляючи позовні вимоги про визнання неправомірними дій та скасування рішень, прийнятих державними реєстраторами фактично має намір скасувати записи про державну реєстрацію права власності на цю квартиру.

Підставою для звернення з цим позовом став факт вибуття нерухомого майна з володіння позивача шляхом оформлення прав на нього за іншою особою. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що державні реєстратори порушили права та інтереси позивача як власника майна. Позивач вважає, що обраний ним спосіб захисту шляхом скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно є предметом спору про відновлення його майнового права. Звертаючись із цим позовом, позивач у такий спосіб намагається повернути майно, тому наслідки вирішення цієї справи безпосередньо впливають на зміст і стан його речового права, відтак, незважаючи на посилання позивача щодо неправомірності дій державних реєстраторів, питання встановлення дійсного власника квартири та правомірності підстави проведення державної реєстрації речового права, постає перед судом, який вирішує цей спір.

Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 у справі № 911/1580/18.

Судовим рішенням у справі № 2018/3135/12/10, яке має преюдиціальний характер при розгляді цієї справи, підстава виникнення у позивача права власності на спірне нерухоме майно скасована, оскільки зазначені вище Договір іпотеки, а також договори про внесення змін до нього було визнано недійсними та встановлено наявність підстав для скасування вчиненої на підставі недійсного правочину державної реєстрації права власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №2-1-:-2-10 в літ. ''А-4'' по АДРЕСА_2 за ПАТ "Регіон-Банк", визнано за ОСОБА_1 , як за покупцем, право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на умовах, передбачених Договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідченим 12 лютого 2008 року Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алєксєєвою Л.В. за реєстр. № 884.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України).

З огляду на вищенаведене, оскільки в силу вказаних приписів законодавства недійсний правочин не створює будь-яких юридичних наслідків, право власності на вказане майно, за захистом якого позивач звернувся до суду з цим позовом, у нього відсутнє.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14.10.2013 у цивільній справі №640/17483/13-ц було заборонено Реєстраційній службі Харківського міського управління юстиції вчиняти будь-які дії по реєстрації права власності за ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_3 .

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11.03.2015 було скасовано ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 14.10.2014 у цивільній справі №640/17483/13-ц щодо заборони Реєстраційній службі Харківського міського управління юстиції в Харківській області вчиняти будь-які дії по реєстрації права власності за ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_3 . Скасовано заборону Реєстраційній службі Харківського міського управління юстиції в Харківській області вчиняти будь-які дії по реєстрації права власності за ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_3 .

Суд встановив, що на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 10.09.2012 у справі №2018/3135/12/10, яке набрало законної сили 10.11.2014, а також на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 11.03.2015 ОСОБА_1 звернувся із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень до Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції в Харківській області.

За результатом розгляду вказаної заяви та доданих до неї документів, державним реєстратором Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області Коваленком А.В. було прийнято рішення №20129108 від 19.03.2015 щодо припинення обтяження із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав.

Державним реєстратором Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Молдовановою Г.М. 27.03.2015 було прийнято рішення №20335196 про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_3 , що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (покупці) було укладено Договір купівлі-продажу квартири від 14.04.2015, який посвідчено Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Алексєєвою Л.В. (далі - відповідач-3) за реєстровим № 772, відповідно до п. 1 якого ОСОБА_1 передав у власність, а треті особи 2 - 4 прийняли у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , житловою площею 64,6 кв.м., загальною площею 98,3 кв.м., на підставі якого Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Алексєєвою Л.В. було проведено державну реєстрацію права власності та прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 20678894 від 14.04.2015 за ОСОБА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Згідно з ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (тут і надалі в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право власності на нерухоме майно.

Згідно з частинами 1, 2 статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі: 1) встановленої законом заборони користування та/або розпорядження нерухомим майном; 2) рішень судів, що набрали законної сили; 3) ухвали слідчого судді, суду, постанови державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно; 4) накладення заборони на відчуження нерухомого майна нотаріусом; 5) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; 6) інших актів відповідних державних органів та посадових осіб згідно із законом; 7) договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Статтею 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

З огляду на вищенаведені приписи законодавства, враховуючи ту обставину, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10.09.2012 у справі №2018/3153/12/10, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10.11.2014, визнано право власності третьої особи - ОСОБА_1 на спірну квартиру АДРЕСА_3 та встановлено, що відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України і статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" підлягає скасуванню вчинена на підставі недійсного правочину державна реєстрація права власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №2-1-:-2-10 в літ. "А-4" по АДРЕСА_2 за ПАТ "Регіон-Банк", доводи позивача щодо зареєстрованого права власності на приміщення 1-го поверху №2-1-2-10 в літ. "А-4" по АДРЕСА_2 , які є тим самим об`єктом нерухомого майна, що й спірна квартира АДРЕСА_1 , є безпідставними.

Частинами 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті.

Суд звертає увагу, що з цим позовом позивач звернувся до суду 07.05.2015 (згідно відмітки відділу діловодства суду на першому аркуші позовної заяви), тобто на той час, коли він вже реалізував своє право на судовий захист речового права від порушень в належний спосіб та у встановленому порядку і з приводу вказаного спору компетентним судом було прийнято відповідне судове рішення, яке набрало законної сили.

Отже, на момент звернення з позовом до суду позивач вже не був учасником правовідносин щодо спірного нерухомого майна - квартири АДРЕСА_3 , реєстраційні дії щодо якої він оспорює в цьому судовому провадженні, що свідчить про відсутність у позивача порушеного права, за захистом якого він звернувся до суду.

Доводи позивача стосовно того, що він є власником спірних нежитлових приміщень 1-го поверху №2-1-:-2-10 в літ. "А-4" по АДРЕСА_2 , про що свідчить Інформаційна довідка № 34685105 від 10.03.2015, суд вважає безпідставними, оскільки, як було вказано вище, державна реєстрація прав - це лише офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, натомість судом встановлено, що договір іпотеки з договорами про внесення змін до нього, на підставі якого позивачем було набуто право власності на спірне нерухоме майно, визнано недійсними.

Рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 04.12.2002 № 1125, яким квартиру АДРЕСА_3 було переведено до нежитлового фонду, а також лист Управління містобудування та архітектури Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області № 3/104/181-12 (у позивача вх. № 1735 від 21.06.2012) та лист КП "Жилкомсервіс" №17550/2/07-05 від 25.09.2013, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених вимог, не свідчать про виникнення у нього права власності на спірне нерухоме майно.

Спір про скасування рішення, запису щодо скасування права власності на об`єкт нерухомого майна має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав особи на цей об`єкт. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено відповідний запис у Реєстрі. Участь державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру. Під час вирішення такого спору з`ясуванню підлягають обставини щодо підстав набуття особою права власності на об`єкт нерухомого майна. Спір у такій справі є спором про право цивільне, незважаючи на участь у ньому державного реєстратора.

Вказана правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 вересня 2018 у справі № 823/2042/16 (провадження №11-377апп18) та від 5 червня 2019 у справі № 911/1580/18 (провадження № 12-53гс19), відповідно до яких належним відповідачем у таких справах є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої внесено аналогічний запис у Реєстрі.

Згідно зі статтею 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частин 1, 3 статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Суд звертає увагу, що позов пред`явлено позивачем в порядку адміністративного судочинства у травні 2015 року.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29.04.2020 у справі № 820/4751/15 (адміністративне провадження №К/9901/44171/18) скасовано постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.09.2017 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2017 і закрито провадження у справі.

У своїй постанові від 29.04.2020 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що подання цього позову покликано на поновлення порушених, на думку позивача, прав як власника нерухомого майна - нежитлових приміщень внаслідок внесення державним реєстратором запису про припинення його обтяження і подальших реєстраційних дій стосовно відчуження цього майна третім особам, які й були заявниками на вчинення відповідачами оскаржуваних реєстраційних дій та рішень про державну реєстрацію. Вирішення питання щодо скасування рішення про державну реєстрацію припинення обтяження прав на нерухоме майно впливатиме на права та інтереси зазначених третіх осіб, як нових його власників, а скасування такого рішення не відновить права позивача у цій справі на спірне майно. Наведене свідчить про наявність спору про право цивільне, що, у свою чергу, унеможливлює розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства. Та обставина, що відповідачами у справі визначено приватного нотаріуса, який у спірних правовідносинах діяв як державний реєстратор, а також державних реєстраторів як суб`єктів владних повноважень, органів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, як і окреме оскарження позивачем рішень про реєстрацію за третіми особами права власності на спірну квартиру, не змінює правову природу спірних правовідносин.

Визначення відповідача (відповідачів), предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідача (відповідачів) й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 у справі №523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 у справі №308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 у справі №127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 у справах №570/3439/16-ц та №372/51/16-ц).

У цій справі позивач визначив відповідачами державних реєстраторів та приватного нотаріуса, які вчиняли відповідні реєстраційні дії, натомість власників спірного нерухомого майна залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частини перша та друга статті 48 Господарського процесуального кодексу України). Однак за власною ініціативою суд не може залучити до участі в справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Зважаючи на викладене, всі інші доводи та міркування учасників справи судом визнаються такими, що не спростовують вищевказаних висновків суду.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову.

Понесені позивачем судові витрати за подання позовної заяви, апеляційних та касаційних скарг, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 129, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 16.03.2021

Суддя О.В. Нечай