ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2021 р. Справа№ 911/3072/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Яковлєва М.Л.

Куксова В.В.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Продовольча компанія "Поділля"

на рішення Господарського суду Київської області від 21.12.2020 у справі №911/3072/20 (суддя Конюх О. В., дата підписання повного тексту рішення 21.12.2020)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Продовольча компанія "Поділля"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова група України"

про стягнення 166 664,92 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Продовольча компанія "Поділля", звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова група України" про стягнення збитків у розмірі 166 664,92 грн. та судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язання за договором від 08.06.2017 № 147 на виконання сільськогосподарських робіт щодо своєчасної реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних у порядку, встановленому Податковим кодексом України, у зв`язку з чим позивача було позбавлено права на включення суми ПДВ в розмірі 166 664,92 грн. до податкового кредиту за результатами господарської операції по договору, внаслідок чого позивачу завдано збитки у розмірі 166 664,92 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 21.12.2020 у справі №911/3072/20 у позові Приватного акціонерного товариства "Продовольча компанія "Поділля" відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Приватне акціонерне товариство "Продовольча компанія "Поділля" подало до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 21.12.2020 у справі №911/3072/20 та ухвалите нове рішення, яким позов задовольнити повністю та з стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова група України" збитки у розмірі 166 664,92 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом в задоволенні позовних вимог відмовлено, через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга має бути задоволена, а рішення місцевого господарського суду має бути скасоване.

Крім того скаржник зазначає, що для забезпечення реєстрації податкової накладної №23 від 31.02.17 р., у відповідності до вимог пп.201.16.2 ст. 201 ПК України, відповідач зобов`язаний був подати до податкового органу за місцем свого обліку протягом 365 днів, за датою виникнення податкового зобов`язання, відображеного в податковій декларації №23, пояснення та документи, згідно переліку, визначеного наказом Міністерства фінансів України № 567 від 03.06.2017р., для прийняття рішення про реєстрацію зазначеної податкової накладної.

Натомість, відповідачем всупереч вимогам пп.201.16.2-201.16.3 ПК України, пояснень та копій документів (за вичерпним переліком), достатніх для прийняття податковим органом рішення про реєстрацію податкової накладної №23 від 31.08.2017р. в Єдиному реєстрі податкових накладних, не було подано. На думку скаржника, у зв`язку з такою бездіяльністю відповідача зазначена податкова накладна №23 від 31.08.10р. не була зареєстрована.

Також, скаржник вважає, що відповідач не виконав належним чином обов`язку, встановленого п.201.10 ст. 201 ПК України щодо реєстрації податкової накладної №23 від 31.08.17 р., у зв`язку з чим позивач був позбавлений права включити ПДВ по цій податковій накладній до складу податкового кредиту та відповідно, скористатися правом на зменшення податкового зобов`язання на суму 166 664,92 грн.

12.01.2021 безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Продовольча компанія "Поділля" на рішення Господарського суду Київської області від 21.12.2020 у справі №911/3072/20.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.01.2021 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Куксов В. В., Яковлєв М. Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2021 відкладено вирішення питань пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Продовольча компанія "Поділля" на рішення Господарського суду Київської області від 21.12.2020 у справі №911/3072/20 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду та зобов`язано Господарський суд Київської області надіслати матеріали справи № 911/3072/20 на адресу Північного апеляційного господарського суду.

25.01.2021 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали вказаної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Продовольча компанія "Поділля" на рішення Господарського суду Київської області від 21.12.2020 у справі № 911/3072/20 та вирішено розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Продовольча компанія "Поділля" на рішення Господарського суду Київської області від 21.12.2020 у справі №911/3072/20 здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Так, згідно ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 08.06.2017 між ПрАТ "Продовольча компанія "Поділля" (надалі - замовник) та ТОВ "Агропромислова група України" (надалі - виконавець) укладено договір № 147 на виконання сільськогосподарських робіт, за умовами якого виконавець зобов`язується власними силами (технікою разом із персоналом виконавця) своєчасно та якісно виконати роботи на об`єктах (полях) замовника, а замовник зобов`язується своєчасно прийняти роботи за якістю та об`ємами та здійснити оплату виконаних виконавцем робіт у відповідності до умов цього договору.

У відповідності до умов вказаного Договору:

- роботи вважаються виконаними після підписання сторонами акту здачі-приймання виконаних робіт (п. 4.1. Договору);

- вартість фактично виконаних виконавцем робіт остаточно визначається на підставі актів виконаних робіт на кожному об`єкті (полі) замовника з урахуванням актів усіх інвентаризації залишків пального в баку та актів хронометражу, складених сторонами у відповідності до умов цього договору (п. 4.2. Договору);

- замовник оплачує фактично виконанні роботи за цим Договором протягом тридцяти банкіських днів після підписання сторонам акта здачі-приймання виконаних робіт, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок виконавця, вказаний в цьому договорі (п. 4.3. Договору).

За час дії договору, сторонами були підписані наступні акти виконанних робіт, що підтверджують факт виконання сторонами умов договору, а саме:

від 01.08.2017 № ПУ208-400-0006 на суму 807 600,91 грн., в тому числі ПДВ 134600,14 грн.;

від 01.08.2017 № ПУ208-400-0007 на суму 397 814,38 грн., в тому числі ПДВ 66302,35 грн.;

від 01.08.2017 № ПУ195-400-0006 на суму 1233550,44 грн., в тому числі ПДВ 205591,55 грн.;

від 08.08.2017 № ПУ220-400-0003 на суму 1 349 892,37 грн., в тому числі ПДВ 224981,65 грн.

Всього на загальну суму 3 788 858,10 грн., в тому числі ПДВ - 631 476,35 грн.

Позивач, свої зобов`язання щодо оплати наданих відповідачем послуг виконав у повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями від 01.08.2017 № Р70731031 на суму 545 000,00 грн., від 04.08.2017 № Р70804001 на суму 200 000,00 грн., від 11.08.2017 № Р70810127 на суму 1 043 858,00 грн., від 16.08.2017 № Р70815068 на суму 1 000 000,00 грн., від 22.08.2017 № Р70821042 на суму 368 524,00 грн.

За твердженнями позивача, відповідачем складено податкові накладні лише на загальну суму 2 788 868,59 грн., в тому числі ПДВ - 464 811,43 грн., а саме:

від 01.08.2017 № 1 на суму 545 005,12 грн., в тому числі ПДВ - 90 834,19 грн.;

від 04.08.2017 № 2 на суму 200 000,00 грн., в тому числі ПДВ - 33 333,33 грн.;

від 11.08.2017 № 9 на суму 1 043 864,58 грн., в тому числі ПДВ - 173 977,43 грн.;

від 16.08.2017 № 13 на суму 999 998,89 грн., в тому числі ПДВ - 166 666,48 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним з способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування збитків.

Відповідно до частин 1, 2 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

1) витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Як передбачено ст. 611 Цивільного кодексу України, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

У відповідності до змісту ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права та законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Враховуючи вказані норми, для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення:

1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов`язання);

2) шкідливого результату такої поведінки - збитків;

3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками;

4) вини особи, яка заподіяла шкоду.

У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає. Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Належним способом захисту для позивача може бути звернення до контрагента з позовом про відшкодування збитків, завданих внаслідок порушення контрагентом за договором обов`язку щодо складення та реєстрації податкових накладних. Відповідний правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2019 у справі № 908/1568/18.

У даному випадку, під збитками належить розуміти неодержані позивачем доходи, які він одержав би у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності відповідачем (упущена вигода).

Як визначає ст. 14 Податкового кодексу України, що податок на додану вартість це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу (п.п. 14.1.178.); податкове зобов`язання для цілей розділу V цього Кодексу - загальна сума податку на додану вартість, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому) періоді (п.п. 14.1.179); податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (п.п. 14.1.181).

Пунктом 187.1 статті 187 Податкового кодексу України встановлено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Статтею 198 Податкового кодексу України встановлено підстави, за яких у платника ПДВ виникає право на податковий кредит; визначено умови, дату, час та порядок його формування; права й обов`язки платників податку в сфері податкових правовідносин; підстави, що унеможливлюють віднесення сплаченого (нарахованого) податку до податкового кредиту.

У відповідності до пунктів 198.1, 198.2 цієї статті, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Положення статті 201 Податкового кодексу України, до яких відсилає пункт 198.6 статті 198 цього Кодексу, регулюють відносини, пов`язані з оформленням податкової накладної. У цій нормі містяться обов`язкові правила щодо форми та порядку заповнення податкових накладних, недотримання яких тягне визнання податкової накладної недійсною; визначено правову природу цього документа, підстави, порядок, умови його складання і надання; встановлено права й обов`язки учасників податкових відносин, пов`язані зі складанням, наданням та реєстрацією податкової накладної; передбачено наслідки недотримання обов`язкових вимог щодо форми, змісту та інших дій зі складання, надання та реєстрації податкових накладних.

Відповідно до пунктів 200.1. - 200.4. Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом. Для перерахування податку до бюджету центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію податкової та митної політики, надсилає органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстр платників, в якому зазначаються назва платника, податковий номер та індивідуальний податковий номер платника, звітний період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету. На підставі такого реєстру орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, не пізніше останнього дня строку, встановленого цим Кодексом для самостійної сплати податкових зобов`язань, перераховує суми податку до бюджету. При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 2001.3 статті 2001 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 2001.3 статті 2001 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Проаналізувавши вищезазначені положення законодавства, предмет спору та обставини справи, місцевий господарський суд вірно зазначив, що для застосування такого виду відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:

1) порушення боржником зобов`язання, що випливає з договору;

2) збитків та їх розміру;

3) причинного зв`язку між порушенням стороною зобов`язання, що випливає з договору, та збитками;

4) вини порушника зобов`язання.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Необхідним елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що порушення боржником зобов`язання є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такого порушення. Так, відшкодуванню підлягають збитки, які стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотнім наслідком порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань.

Крім того місцевим господарським судом вірно звернуто увагу на те, що відповідно до частини 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Відповідно до частини 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Таким чином, принципи господарсько-правової відповідальності виходять з презумпції вини особи, яка порушила своє господарське зобов`язання, та покладають на таку особу обов`язок доведення відсутності вини.

Враховуючи вищевикладене, при заявлені вимог про стягнення збитків позивачем повинно бути доведено факт порушення відповідачем зобов`язань перед позивачем, наявність та розмір збитків, а також наявність причинного зв`язку між ними. В свою чергу, відповідач має довести відсутність його вини у заподіянні збитків позивачу.

У відповідності до абзаців 10, 14, 17 пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних має бути здійснена протягом 15 календарних днів, наступних за датою виникнення податкових зобов`язань, відображених у відповідних податкових накладних та/або розрахунках коригування. У разі порушення цього терміну застосовуються штрафні санкції згідно з цим Кодексом. Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період.

У разі допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної, передбачених пунктом 201.1 статті 201 цього Кодексу, та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування покупець/продавець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого продавця/покупця. Таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів, що настають за граничним терміном подання податкової декларації за звітний (податковий) період, у якому не надано податкову накладну або допущено помилки при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної та/або порушено граничні терміни реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв`язку з придбанням таких товарів/послуг, або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг. Протягом 15 календарних днів з дня надходження такої заяви із скаргою контролюючий орган зобов`язаний провести документальну позапланову перевірку зазначеного продавця для з`ясування достовірності та повноти нарахування ним зобов`язань з податку за такою операцією.

Як встановлено підпунктом 78.1.9 пункту 78.1 статті 78 ПК України , що документальна позапланова перевірка здійснюється, зокрема, у випадку подання щодо платника податку скарги про порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування у разі ненадання таким платником податків пояснень та документального підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначається інформація зі скарги.

Отже, права позивача в разі нездійснення відповідачем реєстрації податкових накладних підлягають захисту шляхом подання позивачем, разом з податковою декларацією, за відповідний звітний податковий період, заяви зі скаргою на дії відповідача. У цьому випадку податковим органом здійснюється перевірка дотримання вимог податкового законодавства та вживаються заходи щодо усунення виявленого порушення. Отже, необхідним елементом для стягнення збитків є доведеність протиправних дій відповідача, а саме доведення факту порушення правил складання та реєстрації у встановлений спосіб податкових накладних; зазначений факт повинен бути підтверджений належними та допустимими доказами, якими, зокрема, може бути акт (довідка) перевірки, рішення відповідного контролюючого органу, складеного за результатами перевірки (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.03.2020 у справі № 911/224/19).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено факту звернення до податкових органів зі скаргою щодо порушення відповідачем граничного строку для реєстрації податкових накладних.

Разом з тим, як свідчать залучені до матеріалів справи копія податкової накладної №23 від 31.08.2017 (на суму 1 000 002,34 грн., в тому числі ПДВ 166 667,06 грн. отримувач (покупець) ПрАТ "Продовольча компанія "Поділля", номенклатура послуг збирання врожаю) та копія квитанції про реєстрацію податкової накладної від 22.12.2017, відповідач, виявивши, що спірна податкова накладна №23 від 31.08.2017 не відображається у реєстрі, до закінчення податкового періоду повторно вжив заходів до реєстрації такої у Єдиному реєстрі податкових накладних, однак документ не було прийнято у зв`язку з тим, що податкова накладна від 31.08.2017 №23 вже знаходилася в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Місцевий господарський суд вірно вказав на те, що відповідач спростував наявність своєї вини, оскільки не відповідає за недоліки роботи електронної системи.

Причино-наслідковий зв`язок як елемент цивільного правопорушення полягає у тому, що збитки є обов`язковим та невідворотним результатом порушення зобов`язання, де збитки є наслідком, а порушення зобов`язання - причиною.

Також, суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що позивачем не доведено відповідними належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України причино-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданими збитками, оскільки останній не довів звернення до податкового органу із скаргою щодо порушення відповідачем граничного строку для реєстрації податкової накладної.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов до висновку з яким погоджується суд апеляційної інстанції про недоведеність позивачем належними і допустимими доказами тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог до відповідача, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Місцевий господарський суд, щодо заяви відповідача про застосування у справі наслідків спливу позовної давності, дійшов до наступних висновків.

Згідно з ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Як передбачено ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

"Позовна давність" - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення Європейський суд з прав людини від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 Цивільного кодексу України).

При цьому, за змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Таким чином, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Беручи до уваги висновок суду першої інстанції з яким погоджується суд апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а тому підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності відсутні.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшла висновку, що апелянтом в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 21.12.2020 року у справі № 911/3072/20 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Продовольча компанія «Поділля» на рішення Господарського суду Київської області від 21.12.2020 року у справі № 911/3072/20 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 86, 123, 126, 129, 269, 270, 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Продовольча компанія «Поділля» - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 21.12.2020 року у справі № 911/3072/20 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 911/3072/20 повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді М.Л. Яковлєв

В.В. Куксов