ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року

м. Київ

Справа № 5023/10655/11

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Жукова С.В. - головуючого, Білоус В.В., Ткаченко Н.Г.

за участі секретаря: Купрейчук С.П.,

за участі: Скаржника (представник Державного підприємства "Завод ім. В. О. Малишева") - Бабка С.А. (дов. від 30.12.2020 № 569-13);

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного підприємства "Завод ім. В. О. Малишева"

на рішення Господарського суду Харківської області від 15.07.2020 (в частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" в межах суми 200 000,00 грн) (колегія суддів у складі: головуючий суддя Усатий В.О., суддя Яризько В.О., суддя Савченко А.А.)

та постанову Східного апеляційного господарського суду від 10.11.2020 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Тихий П.В., суддя Хачатрян В.С., суддя Шутенко І.А.)

у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор"

до Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева"

про стягнення коштів, -

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи

1. У провадженні Господарського суду Харківської області розглядається справа №5023/10655/11 про банкрутство ДП "Завод імені В.О. Малишева".

2. Позивач -Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний та технічний центр "Ротор", м. Київ, 27.08.2019 звернулось до господарського суду Харківської області, з позовною заявою до відповідача - Державного підприємства "Завод ім. Малишева", м. Харків, про стягнення безпідставно нарахованих коштів у розмірі 600000,00 грн.

2.1. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що кошти, перераховані позивачем на виконання умов Договору № 23/22Н-04-98/дп від 20.01.2004, не були використані відповідачем у зв`язку з тим, що вказаний договір було розірвано рішенням господарського суду Харківської області від 13.06.2017 по справі № 922/1281/17, залишеним без змін постановами судів апеляційної та касаційної інстанції.

У якості підстави для задоволення позовних вимог позивач вказує на статтю 1212 ЦК України, вважає, що оскільки підстава для набуття відповідачем грошових коштів у вказаному розмірі (договір №23/22Н-04-98/дп від 20.01.2004) відпала (договір розірвано), отже грошові кошти утримуються відповідачем безпідставно.

3. 20.01.2004 між Державним підприємством "Завод ім. В.О. Малишева" (далі - ДП "Завод ім. В.О. Малишева", виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" (далі - ТОВ "НДТЦ "Ротор", замовник) було укладено Договір № 23/22Н-04-98/дп (далі - Договір), відповідно до якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується виготовити та передати у власність замовника продукцію в номенклатурі, цінах, кількості та в строки, визначені календарним планом, який є невід`ємною частиною договору, а замовник зобов`язується прийняти продукцію та сплатити її вартість.

13.06.2017 рішенням Господарського суду Харківської області у справі №922/1281/17 позов задоволено. Розірвано договір № 23/22Н-04-98/дп від 20.01.2004, укладений між ТОВ "НДТЦ "Ротор" та ДП "Завод імені В.О. Малишева".

Постановою Харківського апеляційного господарського суду рішення суду від 17.10.2017 першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 922/1281/17 постанову Харківського апеляційного господарського суду від 17.10.2017 та рішення Господарського суду Харківської області від 13.06.2017 у справі № 922/1281/17 залишено без змін

Судами встановлено, що відповідно до позовної заяви позивачем стверджується, що з рахунку ТОВ "НДТЦ "Ротор" на рахунок ДП "Завод імені В.О. Малишева" перераховано грошові кошти в загальній сумі 800 000 грн, а саме:

- 19.03.2004 в розмірі 200 000 грн з призначенням платежу : "Аванс за виготовлення траншейної машини договір 23/22Н-04-98 від 20.01.2004";

- 11.06.2004 в розмірі 10 000 грн з призначенням платежу : "Аванс за виготовлення траншейної машини договір 23/22Н-04-98 від 20.01.2004";

- 16.07.2004 в розмірі 190 000 грн з призначенням платежу : "Аванс за виготовлення траншейної машини договір 23/22Н-04-98 від 20.01.2004";

- 24.12.2008 в розмірі 200 000 грн з призначенням платежу "часткова оплати за виготовлення машини МП згідно з рах 397Н від 15.12.2008";

- 26.12.2008 в розмірі 200 000 грн з призначенням платежу "часткова оплати за виготовлення машини МП згідно з рах 397Н від 15.12.2008".

Перерахування коштів підтверджується банківськими виписками по рахунках ТОВ НДТЦ "Ротор".

Постановою Господарського суду м. Києва від 13.11.2013 по справі № 5011-28/10974-2012 ТОВ НДТЦ "Ротор" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором боржника арбітражного керуючого Ронського Р.М. В подальшому ухвалою Господарського суду м. Києва від 16.11.2015 по справі № 5011-28/10974-2012 призначено ліквідатором ТОВ НДТЦ "Ротор" арбітражного керуючого Голінного Андрія Михайловича.

Позивач вказує у позовній заяві про те, що в межах іншої справи № 922/465/19 позивачем заявлено до стягнення 200 000 грн, які були перераховані 19.03.2004 року, тому у справі № 922/2770/19 заявлені вимоги стосуються перерахованих ТОВ "НДТЦ "Ротор" на рахунок ДП "Завод імені В.О. Малишева" : 11.06.2004 10 000 грн; 16.07.2004 190 000 грн; 24.12.2008 - 200 000 грн; 26.12.2008 - 200 000 грн.

Зважаючи на те, що у платежах 24.12.2008 року 200 000 грн та 26.12.2008 року 200 000 грн відсутні посилання на договір № 23/22Н-04-98 від 20.01.2004, а є лише посилання на рахунки, суд встановив, що інших договірних відносини, окрім договору № 23/22Н-04-98 від 20.01.2004, ТОВ "НДТЦ "Ротор з ДП "Завод імені В.О. Малишева" не мали.

Короткий зміст та мотиви рішень судів першої та апеляційної інстанцій

4. Рішенням господарського суду Харківської області від 15.07.2020 у справі №5023/10655/11 (922/2770/19) (колегія суддів у складі: головуючий суддя Усатий В.О., суддя Яризько В.О., суддя Савченко А.А.) позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" на користь ТОВ Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" 200 000,00 грн. та 3000 грн. судового збору за звернення з позовом у даній справі. В іншій частині вимог відмовлено.

4.1 Судове рішення мотивовано тим, що до моменту розірвання договору виконавцем ДП "Завод імені В.О. Малишева" частково виконані зобов`язання за договором, а саме щодо виготовлення "машины МТ" на суму 400 000 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи додатком № 2 до додаткової угоди № 6 до договору №23/22Н-04-98дп від 20.01.2004 (а.с. 25 т. 1 зворотній бік аркуша), у якому відображено, що виготовлення "машины МТ" виконано на суму 400 000, що складає 50% від її вартості.

Крім того, факт виконання ДП "Завод імені В.О. Малишева" робіт за договором №23/22Н-04-98дп від 20.01.2004 на суму 400 000 грн до моменту його розірвання встановлено судовими рішеннями під час розгляду вимог про розірвання договору, так, у постанові Харківського апеляційного господарського суду від 17.10.2017 у справі № 922/1281/17 (4 аркуш постанови) встановлено, що "аванс за виготовлення машины МТ (50% від вартості) замовником виконано в сумі 400 000 грн."

З урахуванням наведеного, місцевий господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог у розмірі 200 000 грн (600 000 - 400 000 (які виконані до моменту розірвання договору).

5. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 10.11.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" задоволено.

Рішення господарського суду Харківської області від 15.07.2020 у справі №5023/10655/11 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Прийнято в цій частині нове рішення, яким позов задоволено повністю.

Стягнуто з Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 126, ) на користь ТОВ Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" (01010, м. Київ, вул. Суворова, 1 ) 400 000,00 грн.

В задоволенні апеляційної скарги Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 126, ) на користь ТОВ Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" (01010, м. Київ, вул. Суворова, 1 ) 6000,00 грн судового збору за подання позовної заяви та 9000,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручено господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

5.1. У наведеній постанові суд апеляційної інстанції виходив з того, що згідно з умовами договору №23/22Н-04-98дп від 20.01.2004 замовник (ТОВ "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор") доручив виконавцю (ДП «Завод ім. В.О. Малишева»), а виконавець зобов`язався виготовити та передати у власність замовника продукцію в номенклатурі, цінах та в строки визначені календарним планом.

Пунктом 2.5. Договору передбачено, що днем закінчення виконавцем своїх обов`язків по договору є дата підписання акту приймання-здачі продукції.

Згідно п. 2.7. Договору погоджено сторонами, що днем виконання обов`язків Виконавцем по договору є дата прийому машини генеральним замовником на трасі діючого трубопроводу.

Апеляційний господарський суд встановив, що у матеріалах справи відсутній підписаний між сторонами акт приймання-передавання продукції. Представником ДП «Завод ім. В.О. Малишева» в судовому засіданні зазначено, що факт виконання робіт підтверджується лише додатком №2 до додаткової угоди №6 до договору №23/22Н-04-98дп від 20.01.2004.

Відтак, суд другої інстанції дійшов до висновку, що факт виконання робіт а також факт передачі виготовленої машини позивачу не підтверджено належними та допустимим доказами.

Крім того, суд другої інстанції зазначив, що рішеннями судів у справі №922/1281/17 не було встановлено факту виконання зобов`язань відповідача, що є ключовим при дослідженні обставин стягнення/не стягнення виконаного за розірваним договором, а апеляційним судом у постанові від 17.10.2017 у справі №922/1281/17 встановлено лише виконання авансу за виготовлення машини траншейної 50 %. тобто сплату коштів Позивачем в сумі 400 000 грн (водночас факт виконання робіт у відповідному обсязі не встановлювався та не досліджувався, як і не було встановлено факту передачі у власність Позивача результату виконаної роботи).

Натомість, у вказаній постанові від 17.10.2017 у справі №922/1281/17 зазначено, що: «Крім того, відсутність будь-яких документів, які б засвідчували передачу відповідачем позивачу товарно-матеріальних цінностей по Договору №23/22Н-04-98дп від 20.01.2004 та сплату коштів свідчить про те, що право власності на матеріальні цінності по цьому Договору до ТОВ "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор", м. Київ не переходило.

Вказаним у сукупності апеляційним господарським судом спростовано твердження Відповідача про те, що машина траншейна - МТ (незавершене виробництво) є майном банкрута - ТОВ "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор", що також свідчить про помилковість висновків суду у цій справі.

Апеляційний господарський суд встановив помилковість висновку суду першої інстанції щодо встановлення факту виконання ДП "Завод імені В.О. Малишева" робіт за договором № 23/22Н-04-98дп від 20.01.2004 на суму 400 000 грн до моменту його розірвання та неправомірність відмови в позові в частині стягнення з відповідача на користь позивача 400 000 грн. Апеляційний господарський суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги ТОВ Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" до Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" в частині стягнення з відповідача 400000,00 грн є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

6. Державне підприємство "Завод ім. В. О. Малишева" звернулось до касаційного господарського суду зі скаргою та просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 15.07.2020 (в частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" в межах суми 200 000,00 грн) та постанову Східного апеляційного господарського суду від 10.11.2020 у справі №5023/10655/11, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в межах суми 400 000 грн, не передаючи справу на новий розгляд, розподілити судові витрати.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

7. Обґрунтовуючи наявність підстав для касаційного оскарження скаржник зазначає п. З ч. 2 ст. 287 ГПК України, оскільки судові рішення ухвалені судами першої та апеляційної інстанції з неправильним застосуванням норм матеріального права та процесуального права щодо правильного застосування яких відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах.

7.1. Скаржником зазначено, що підставою для задоволення позову у даній справі суди першої та апеляційної інстанції зазначають ст. 1212 ЦК України у зв`язку із розірванням договору. Проте, суди при розгляді даної справи безпідставно не застосували ч. 4 ст. 653 ЦК України.

Отже, скаржник вважає, що у цих спірних правовідносинах виникає питання як застосовувати ч. 4 ст. 653 ЦК України до зобов`язань з договору, який розірвано, самостійно чи переважно над ст. 1212 ЦК України, яка з вищевказаних норм виключає іншу, адже при розірванні договору з припиненням договірного зобов`язання підстава не відпадає, а припиняє свою дію.

Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі

8. ТОВ Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" подано відзив на касаційну скаргу з проханням залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції у оскаржуваній частині та постанову апеляційного господарського суду - без змін.

Провадження у Верховному Суді

9. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 5023/10655/11 визначено колегію суддів у складі: Жукова С.В. - головуючого, Білоуса В.В., Ткаченко Н.Г., що підтверджується витягом з протоколу передачі судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) раніше визначеному складу суду від 07.12.2020.

Ухвалою Верховного Суду від 03.02.2021 оголошено перерву в судовому засіданні у справі № 5023/10655/11 за касаційною скаргою Державного підприємства "Завод ім. В. О. Малишева" на рішення Господарського суду Харківської області від 15.07.2020 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 10.11.2020 до 17 лютого 2021 року о 13:00 год. у приміщенні суду за адресою: м. Київ, вул. О.Копиленка, 6, зал № 330.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

10. Заслухавши суддю-доповідача, представника скаржника, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти них, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення Господарського суду Харківської області від 15.07.2020 (в частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" в межах суми 200 000,00 грн) та постанову Східного апеляційного господарського суду від 10.11.2020 у справі №5023/10655/11 залишити без змін, з огляду на таке.

11. Відповідно статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

12. Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

13. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

14. Відповідно до частини 1 статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

15. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

16. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи законний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

17. Позовом у процесуальному сенсі є вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.

18. Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Підставами заявленого позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.

19. Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

20. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17).

21. Предметом позову у даній справі є матеріально правова вимога про стягнення грошових коштів у розмірі 600 000 грн, сплачених на виконання умов договору виконання робіт № 23/22Н-04-98дп від 20.01.2004, укладеному між ДП "Завод ім. В.О. Малишева" (виконавець) та ТОВ НДТЦ "Ротор" (замовник), проте, який розірвано в судовому порядку 13.06.2017

22. Главою 83 Цивільного кодексу України врегульовано відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

23. За змістом положень глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

24. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

25. Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Наведені висновки щодо застосування норм права викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18) та від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 (провадження № 12-182гс18).

26. Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

27. Отже, положення статті 1212 Цивільного кодексу України визначають загальні умови існування цивільно-правових зобов`язань, що виникають у зв`язку із так званим безпідставним збагаченням, тобто набуттям або збереженням майна без достатньої правової підстави. Норми вказаної статті мають застосовуються для вирішення спорів, пов`язаних із відновленням майнового стану, оскільки зобов`язання із безпідставного збагачення є загальною підставою для відновлення майнового стану осіб (відновлення справедливості) в разі відсутності інших підстав для цього, якщо захист прав особи не може бути здійснений на підставі договору, делікту, закону тощо.

28. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки у разі, якщо така правова підстава в подальшому відпала, зокрема, визнана недійсною в установленому порядку, або була відсутня взагалі.

29. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого без правової підстави, передбаченої законом, іншими правовими актами чи правочином.

30. Згідно із частиною 1, пункту 1 частини 2 статті 11, частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

31. Системний аналіз положень частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11, частини 1 статті 177, частини 1 статті 202, частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

32. Отже, стягнення безпідставно набутих коштів у порядку, передбаченому положеннями частин 1, 2 статті 1212 Цивільного кодексу України є можливим за умови обов`язкового доведення відсутності правової підстави для набуття таких коштів особою, до якої заявлено вимогу про повернення коштів.

33. Оскільки між сторонами у справі перестали існувати договірні відносини, а кошти, які Позивач просить стягнути з Відповідача, набуті останнім за договором розірваним в судовому порядку 13.06.2017, тобто, підстава, на якій набуті відповідачем кошти згодом відпала, такі кошти може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення. У цьому разі відсутність існування договірного характеру правовідносин передбачає можливість застосування до них положень частини 1 статті 1212 вказаного Цивільного кодексу України.

34. При цьому, господарськими судом апеляційної інстанції встановлено відсутність доказів виконання робіт Відповідачем за спірним контрактом, у зв`язку з чим в цьому випадку Позивач вправі вимагати повернення йому грошових коштів, за якими роботи відповідачем виконані не були.

35. У зв`язку з викладеним, Верховний Суд погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій щодо можливості застосування до спірних правовідносин приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України та стягнення з відповідача у загальній сумі 600 000 грн у зв`язку з тим, що правова підстава для утримання цих коштів відпала після розірвання договору у судовому порядку.

36. Стосовно доводів касаційної скарги щодо не застосування судами ч. 4 ст. 653 ЦК України, відповідно до положень якої, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом, слід зазначити таке.

37. Частину четверту статті 653 ЦК України слід розуміти так, що сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконано обома сторонами до моменту розірвання договору, тобто якщо обидві сторони отримали зустрічне задоволення одна від одної. На це вказує використання множини у зазначеній нормі. При цьому, якщо договором було передбачено інші зобов`язання сторін, наприклад щодо передання іншого майна, сплати коштів, які не було виконано, то в разі розірвання договору такі зобов`язання припиняються на майбутнє.

38. Якщо ж зобов`язання з договору було виконано лише однією стороною, то в разі розірвання договору підлягають застосуванню правила про набуття, збереження майна без достатньої правової підстави або з підстави, яка згодом відпала (глава 83 ЦК України). (Висновки викладені у постанові ВП ВС від 08.09.2020 у справі №916/667/18)

39. Якщо договір, на підставі якого друга сторона набула право власності на майно, розірвано, то друга сторона автоматично не втрачає права власності на це майно, а перша сторона не набуває права власності.

40. У справі, яка розглядається, майном, що передано Позивачем за розірваним договором, є 600 000 грн (у межах розгляду цієї справи). Як уже зазначалось, апеляційний господарський суд встановив відсутність доказів виконання робіт Відповідачем за розірваним правочином, тобто зобов`язання за договором до його розірвання було виконано у вигляді оплати лише Позивачем, отже сторони не отримали зустрічного задоволення, що дає підстави для висновку про те, що Позивач вправі повернути у свою власність майно (грошові кошти) та відновити справедливий баланс в питанні рівноправності сторін розірваної угоди.

41. Стосовно доводів касаційної скарги щодо списання конкурсної заборгованості перед Позивачем, слід погодитись із висновками апеляційного господарського суду, який встановив, що за змістом договору від 20.01.2004 року № 23/22Н-04-98дп у Відповідача були відсутні грошові зобов`язання перед Позивачем, оскільки суть зобов`язання полягала у виконанні відповідних робіт, відтак вказане грошове зобов`язання не могло виникнути до порушення справи №5023/10655/11 про банкрутство, отже вимоги Позивача не є конкурсними та не можуть вважатись погашеними, отже не могли бути списаними Відповідачем.

42. Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

43. Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

44. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення ("Руїс Торіха проти Іспанії").

45. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації" повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

46. Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

47. Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

48. За вказаних обставин, оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскаржених судових рішень та задоволення касаційної скарги немає.

Висновки Верховного Суду

49. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

50. Згідно з частиною 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

51. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Харківської області від 15.07.2020 (в частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" в межах суми 200 000,00 грн) та постанова Східного апеляційного господарського суду від 10.11.2020 у справі №5023/10655/11 прийняті із додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

52. Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги, відповідно до статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору необхідно покласти на скаржника.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державного підприємства "Завод ім. В. О. Малишева" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Харківської області від 15.07.2020 (в частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний та технічний центр "Ротор" в межах суми 200 000,00 грн) та постанову Східного апеляційного господарського суду від 10.11.2020 у справі №5023/10655/11 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Жуков

Судді В.В. Білоус

Н.Г. Ткаченко