ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 року Справа № 903/498/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Грязнов В.В. , суддя Василишин А.Р.

секретар судового засідання Дика А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Волинської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Волинської області від 02.12.2020 у справі №903/498/18 (суддя Якушева І.О.)

за позовом Керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури в інтересах держави, м. Нововолинськ

до відповідача-1 Благодатної селищної ради, м. Нововолинськ, смт. Благодатне

відповідача-2 Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь", м. Нововолинськ

про скасування рішення селищної ради №30/9 від 13.07.2015, визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна від 04.08.2015 та повернення нежитлового приміщення

за участю представників сторін:

від органу прокуратури Лис О.А. посвідчення 041644 від 23.02.2016

відповідача 1 не з`явився

відповідача 2 Дяків В.Б. ордер № 1058485 від 08.02.2021

ВСТАНОВИВ:

Керівник Володимир-Волинської місцевої прокуратури звернувся до Господарського суду з позовом до відповідачів: 1) Благодатної селищної ради, 2) Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" та просить відповідно до уточнених позовних вимог від 14.09.2018 за вх.01-55/9773/18, які є прийняті ухвалою суду від 16.10.2018, скасувати рішення Жовтневої (Благодатної) селищної ради №30/09 від 13.07.2015 "Про затвердження оцінки вартості майна нежитлового двоповерхового приміщення будівлі бувшої школи в смт. Жовтневе, яке перебуває у власності територіальної громади селища Жовтневе"; визнати недійсним у повному обсязі договір купівлі-продажу від 04.08.2015 нерухомого майна, який укладено між Жовтневою селищною радою та Волинським обласним благодійним фондом "Карітас-Волинь"; зобов`язати Волинський обласний благодійний фонд "Карітас-Волинь" повернути нежитлове приміщення, а саме приміщення колишньої школи загальною площею 1645,0 кв.м., що знаходиться за адресою: 45490, Волинська обл., м. Нововолинськ, смт. Благодатне, вул. Л. Українки,3 у комунальну власність територіальної громади селища Благодатне в особі Благодатної селищної ради.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 12.11.2018 у справі №903/498/18 у задоволенні позову керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури до Благодатної селищної ради, Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" про скасування рішення Жовтневої селищної ради №30/9 від 13.07.2015, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.08.2015 нерухомого майна та зобов`язання повернути нежитлове приміщення у комунальну власність - відмовлено.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.02.2019 у справі №903/498/18 апеляційну скаргу заступника прокурора Волинської області на рішення Господарського суду Волинської області задоволено; рішення Господарського суду Волинської області скасовано; прийнято нове рішення: позов задоволено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.07.2020 у справі №903/498/18 касаційну скаргу Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" задоволено частково; постанови Північно - західного апеляційного господарського суду від 20.02.2019 та 26.02.2019 і рішення Господарського суду Волинської області від 12.11.2018 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Направляючи на новий розгляд суд касаційної інстанції вказав, що суди не перевірили наявності підстав для представництва прокуратурою інтересів держави в даній справі в контексті положень абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру"; не з`ясовували наявності чи відсутності такого органу; жодним чином не обґрунтували та не проаналізували яке значення має наявність компетентного органу для вирішення питання про наявність підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді та відповідно не зробили висновок про доведеність чи недоведеність прокурором наявності таких підстав.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 02.12.2020 у справі №903/498/18 у задоволенні позову керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури до Благодатної селищної ради, Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" про скасування рішення Жовтневої селищної ради №30/9 від 13.07.2015, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.08.2015 нерухомого майна та зобов`язання повернути нежитлове приміщення у комунальну власність - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Заступник керівника Волинської обласної прокуратури звернувся до суду із апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Волинської області від 02.12.2020 у справі №903/498/18, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення постановлене судом при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Скарга мотивована тим, що обґрунтовуючи рішення суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведення прокурором порушеного суб`єктивного права територіальної громади смт. Благодатне щодо володіння спірним майном комунальної власності, а відтак і наявності порушення інтересів держави, а також належності приміщення колишньої школи до об`єктів приватизації групи "А" у розумінні дотримання процедури відчуження орендованого майна відповідно до Закону України "Про приватизацію майна невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

На думку скаржника, встановивши наявність порушень ч. 3 ст. 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" в частині недотримання відповідачами вимог приватизації (про що стверджував прокурор у додаткових поясненнях) спірного майна як об`єкта групи "Ж" (як вважає суд), суд першої інстанції повинен був самостійно надати правову кваліфікацію таким діям, не вийшовши за межі позовних вимог. Однак судом таких дій вчинено не було.

При цьому, належність, на думку суду першої інстанції, спірного майна до об`єктів освіти (соціально-культурного призначення) взагалі ставить під сумнів можливість його приватизації, оскільки законодавцем визначено, що об`єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов`язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.01.2021 у справі №903/498/18 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Волинської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Волинської області від 02.12.2020 у справі №903/498/18; розгляд апеляційної скарги призначити на "09" березня 2021 року о 14:30 год. Також, запропоновано відповідачам в строк до 12.02.2021 надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України та докази надсилання копії відзиву та доданих до нього документів учасникам у справі.

Матеріалами справи стверджується, що ухвала Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.01.2021 у справі №903/498/18 отримана сторонами у справі, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

На виконання вимог суду 08.02.2021 на поштову адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов від Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" відзив на апеляційну скаргу, в якому з підстав викладених у ньому, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Заступника керівника Волинської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 02.12.2020 у справі №903/498/18 без змін.

Відповідач-1 своїм процесуальним правом на подачу відзиву з приводу поданої апеляційної скарги не скористався.

09.03.2021 на електронну адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшло від Нововолинської міської ради Волинської області клопотання про розгляд справи без участі представника (вих.№ 01-67/589 від 09.03.2021), в якому просить судове засідання 09.03.2021 проводити без участі представника відповідача-1.

В судове засідання 09.03.2021 з`явились прокурор та представник відповідача-2.

У судовому засіданні 09.03.2021 прокурор та представник відповідача-2 повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу та надали усні пояснення щодо суті спору.

Відповідач-1 в судове засідання 09.03.2021 повноважного представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини 1 статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду справи, та те, що явка представників учасників судового процесу в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні.

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, стосовно дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення прокурора та представника відповідача-2, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Під час дослідження матеріалів справи апеляційним судом встановлено наступне.

19.06.2015 між Жовтневою (нині - Благодатною) селищною радою та Волинським обласним благодійним фондом "Карітас-Волинь" було укладено договір №51 оренди майна, що належить до комунальної власності територіальної громади селища Жовтневого, з правом подальшого викупу.

Згідно з пунктом 1.1. договору оренди №51 від 19.06.2015 орендодавець на підставі рішення №25/7 від 24.10.2014 "Про оренду нежитлового приміщення" передає, а орендар приймає в безкоштовне орендне користування (з правом викупу по залишковій вартості) комунальне майно: двоповерхове нежитлове приміщення бувшої школи №8 площею 1645,0 м2, розміщене за адресою: Волинська область, м. Нововолинськ, смт. Жовтневе, вул. Л. Українки, 3 що перебуває на балансі Жовтневої селищної ради, вартість якого визначена за розрахунком станом на 01.01.2015 і становить 583 512,00 грн. Майно належить орендодавцю на праві комунальної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Нововолинського міського управління юстиції Волинської області 08.06.2015, індексний номер 38675855. Державна реєстрація права власності проведена Реєстраційною службою Нововолинського міського управління юстиції Волинської області від 08.06.2015, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 07.

Згідно з пунктом 1.2. договору майно передається в оренду з метою створення реабілітаційно-рекреаційного молодіжного центру.

Пунктом 10.1. договору сторони передбачили, що договір укладено на сорок дев`ять років і діє з 19.06.2015 до 18.06.2064.

На замовлення Жовтневої селищної ради міста Нововолинська Волинської області проведено оцінку приміщення загально-освітньої школи № 8 загальною площею 1645,0 м2, літери А-2, відповідно до якої ринкова вартість приміщення станом на 07.07.2015 складає 479 792,00 грн.

Рішенням від 13.07.2015 №30/9 Жовтнева селищна рада затвердила оцінку вартості нежитлового приміщення двоповерхової будівлі бувшої школи смт. Жовтневе, що перебуває у власності територіальної громади загальною площею 1645,0 м2, яке знаходиться в оренді Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" з правом викупу згідно з договором НАО 271363 від 19.06.2015 в сумі 479 792,0 грн. для відчуження шляхом продажу.

Пунктом 2 вказаного рішення Жовтнева селищна рада дала згоду на відчуження вищевказаного приміщення шляхом його продажу Волинському обласному благодійному фонду "Карітас-Волинь" для реконструкції під Регіональний центр Паліативної допомоги імені Святого рівноапостольного князя Володимира.

04.08.2015 між Жовтневою селищною радою та Волинським обласним благодійним фондом "Карітас-Волинь" на підставі вищезазначеного рішення укладено договір купівлі-продажу, згідно з пунктом 1.2. якого відчужено приміщення колишньої школи, що знаходиться в смт. Жовтневе м. Нововолинська по вулиці Л. Українки, будинок 3, загальною площею 0,6220 га, кадастровий номер :04:008:0017, згідно даних витягу №НВ-015, наданого відділом Держземагенства у місті Нововолинську 29.07.2015.

У пункті 1.3. договору сторонами визначено, що предмет договору належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно за номером: 9941881, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 07 згідно даних витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 08.06.2015 за №38675855.

Згідно з пунктом 2.1. договору продаж приміщення здійснено відповідно до звіту про оцінку приміщення загально-освітньої школи №8 загальною площею 1645,0 м2, літера А-2 за ціною 479 792,00 грн.

Відповідно до платіжного доручення Волинський обласний благодійний фонд "Карітас-Волинь" 04.08.2015 перерахував кошти в сумі 499792,00 грн. Управлінню Державної казначейської служби України у м. Нововолинську ГУДКСУ у Волинській області: 8, Жовтневе С-Щ/Р 31030000, ЄКПО 37950540; призначення платежу: надходження від відчуження майна, що знаходиться у комунальній власності.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №126617181, сформованою 06.06.2018, договір купівлі-продажу приміщення колишньої школи, загальною площею 1645 м2, серія та номер: 2604, зареєстрований 04.08.2015 приватним нотаріусом Нововолинського міського нотаріального округу Волинської області на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 23394546 від 04.08.2015, форма власності приватна, власник - Волинський обласний благодійний фонд "Карітас-Волинь", .

З огляду на зазначене, оскільки відповідачами не дотримано законодавчо визначеної процедури, передбаченої Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", яка передує підписанню договору купівлі-продажу, керівник Володимир-Волинської місцевої прокуратури звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом до Благодатної селищної ради, Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" про скасування рішення селищної ради №30/9 від 13.07.2015, визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна від 04.08.2015 та повернення нежитлового приміщення. Позов мотивований тим, що Жовтнева селищна рада за відсутності затверджених переліків об`єктів комунального майна, що підлягають приватизації шляхом викупу, без проведення аукціону чи конкурсу, без здійснення підготовки об`єкта комунальної власності до продажу, всупереч приписів ст.ст. 8, 10, 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та з перевищенням встановлених статтею 60 Закону України "Про місцеве самоврядування" повноважень, продала приміщення, чим позбавила права інших суб`єктів отримати вказане приміщення у приватну власність та можливості надходження більшої суми коштів до місцевого бюджету.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів апеляційної скарги та заперечень викладених у відзиві, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Даний спір пов`язаний із реалізацією прокурором повноважень згідно зі статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", зокрема представництва інтересів держави у суді.

Направляючи на новий розгляд справу, суд касаційної інстанції, надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, зазначив, що при новому розгляді справи судам необхідно перевірити наявність підстав для представництва прокуратурою інтересів держави в даній справі в контексті положень абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та з`ясувати наявність чи відсутність такого органу.

Згідно ч.2 ст.2 ЦК України одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка відповідно до ст.ст. 167, 170 ЦК України набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 3 статті 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Стаття 53 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 53 цього кодексу прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Згідно з положеннями статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (ч.1). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (ч.3). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1 -3 ч.4).

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

У розумінні положень пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. При цьому розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Оскільки повноваження органів влади, зокрема, і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

Позов у справі, що розглядається, подано прокурором в інтересах держави без визначення органу, уповноваженого на здійснення відповідних функцій щодо спірних відносин, а позовні вимоги обґрунтовані тим, що Благодатна селищна рада (Жовтнева) за відсутності затверджених переліків об`єктів комунального майна, що підлягають приватизації шляхом викупу, без проведення аукціону чи конкурсу, без здійснення підготовки об`єкта комунальної власності до продажу, всупереч приписам ст.ст. 8, 10, 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та з перевищенням встановлених статтею 60 Закону України "Про місцеве самоврядування" повноважень, відчужила приміщення колишньої школи, що знаходиться в смт. Жовтневе м. Нововолинська по вулиці Л. Українки, будинок 3, загальною площею 0,6220 га, кадастровий номер :04:008:0017, згідно даних витягу №НВ-015, наданого відділом Держземагенства у місті Нововолинську 29.07.2015.

Необхідність захисту інтересів держави обґрунтовано порушенням інтересів територіальної громади.

Підстави представництва прокурор мотивував тим, що орган, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження щодо звернення з подібним позовом, відсутній, оскільки власник об`єкту нерухомості - Благодатна селищна рада (Жовтнева) сама є суб`єктом правопорушення і визначена як відповідач.

Згідно статті 140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад (стаття 142 Конституції України).

Відповідно до ч.1 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Право комунальної власності територіальної громади захищається державою на рівних умовах з правом власності інших суб`єктів і кожне порушення закону щодо порядку використання комунальної власності є порушенням інтересів держави.

Обов`язковою умовою скасування акта органу місцевого самоврядування та визнання недійсним договору в судовому порядку є порушення прав особи, в даному випадку місцевої територіальної громади на мирне володіння об`єктом нерухомого майна.

У справі, яка розглядається, судом апеляційної інстанції встановлено, що оскільки захист інтересів держави в особі територіальної громади селища Благодатне має здійснювати Благодатна селищна рада (Жовтнева), проте, саме цей орган місцевого самоврядування визначено прокурором відповідачем з посиланням на те, що він вчинив протизаконні, на думку прокурора дії, які порушують інтереси держави в особі територіальної громади, прокурором правомірно заявлено відповідний позов, а Благодатну селищну раду (Жовтнева) визначено одним із відповідачів у цій справі, позаяк іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі даної територіальної громади, виходячи із спірних правовідносин, не існує.

Подібна за змістом правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 25.09.2020 у справі № 921/341/19, від 07.09.2020 у справі № 917/468/19 та від 07.11.2018 у справі № 916/749/17.

З огляду на встановлене, враховуючи вказівки Верховного Суду у даній справі, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що прокурор обґрунтував наявність порушення інтересів держави, правильно вказав на відсутність органу, уповноваженого на здійснення відповідних державних функції, для захисту інтересів держави в контексті положень абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", а тому представництво прокуратурою інтересів держави у даній справі є належним чином обгрунтованим та таким що ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до пункту 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

В силу статті 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт або правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Як встановлено судом, на правовідносини щодо прийняття рішення Жовтневої селищної ради №30/9 від 13 липня 2015 року "Про затвердження оцінки вартості майна - нежитлового двохповерхового приміщення будівлі бувшої школи смт.Жовтневе, яке перебуває у власності територіальної громади селища Жовтневе", а також на правовідносини щодо укладення договору купівлі-продажу цього комунального майна від 04 серпня 2015 року поширюється правовий механізм приватизації невеликих державних підприємств.

Відповідно до частини 2 статті 327 Цивільного кодексу України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно пункту 30 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції сільської, селищної міської ради належить прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності.

У відповідності до частин 1, 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Крім цього, доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою.

Згідно частини 8 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до частин 1, 3, 6 статті 7 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" Фонд державного майна України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, місцеві ради затверджують за поданням органів приватизації переліки об`єктів, які перебувають відповідно у державній власності, власності Автономної Республіки Крим та комунальній власності і підлягають: продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу за конкурсом; викупу.

Включення об`єктів малої приватизації до переліків, зазначених у частині першій цієї статті, здійснюється з ініціативи державного органу приватизації, уповноваженого органу управління чи покупця.

З прийняттям рішення про включення об`єкта до одного з переліків, зазначених у частині першій цієї статті, стосовно нього застосовуються обмеження та вимоги, визначені частиною п`ятою статті 12 Закону України "Про приватизацію державного майна".

За приписами частини 1 статті 8 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" з моменту прийняття рішення про приватизацію підприємства здійснюється його підготовка до приватизації.

Підготовка об`єкта малої приватизації до продажу здійснюється органами приватизації, які встановлюють ціну продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, або початкову ціну об`єкта на аукціоні, за конкурсом з урахуванням результатів оцінки об`єкта, проведеної відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України; готують та публікують інформацію про об`єкти малої приватизації у відповідних інформаційних бюлетенях та місцевій пресі, інших друкованих виданнях, визначених органами приватизації; проводять у разі необхідності реорганізацію або ліквідацію державного підприємства; замовляють у разі потреби проведення екологічного аудиту; замовляють проведення робіт із землеустрою.

Для забезпечення виконання зазначених функцій органи приватизації можуть залучати відповідні організації та спеціалістів у порядку і на умовах, що встановлюються Фондом державного майна України.

Покупець, який у встановленому порядку подав заяву про приватизацію підприємства, може за власний рахунок замовити проведення аудиторської перевірки фінансового стану зазначеного підприємства.

За рішенням органів приватизації проводиться інвентаризація майна об`єкта малої приватизації в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, та оцінка такого об`єкта відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України. Ціна продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, та початкова ціна об`єкта малої приватизації на аукціоні або за конкурсом встановлюється на підставі результатів його оцінки (стаття 9 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)").

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" відповідний орган приватизації публікує в інформаційному бюлетені та місцевій пресі, інших друкованих виданнях, визначених органами приватизації, перелік об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу, який містить назву об`єкта приватизації та його місцезнаходження.

Згідно частини 1 статті 11 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" викуп застосовується щодо об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами.

З письмових пояснень голови Благодатної селищної ради від 20 лютого 2019 року вбачається, що порядок відчуження об`єктів комунального майна не затверджувався.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, аукціон та конкурс з приводу укладення договору купівлі-продажу Жовтневою селищною радою не проводився.

Аналізуючи приписи статей 7, 10, 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" слід дійти висновку про те, що приватизація об`єктів нерухомого майна здійснюється на конкурентних засадах, першочерговими способами якої є аукціон чи конкурс, а викуп, як спосіб приватизації, застосовується лише у виключних випадках, а саме: якщо об`єкт приватизації не продано на аукціоні або за конкурсом; власником прийнято рішення про приватизацію орендованого майна і орендар здійснив невід`ємні поліпшення орендованого майна в розмірі не менш як 25% вартості майна, за яким воно було передано в оренду.

Статтею 1 Закону України "Про приватизацію державного майна" визначено, що приватизація державного майна (далі - приватизація) - це платне відчуження майна, що перебуває у державній власності, у тому числі разом із земельною ділянкою державної власності, на якій розташований об`єкт, що підлягає приватизації, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки.

Одними із основних принципів приватизації є принцип законності та забезпечення конкурентності продажу (стаття 2 Закону України "Про приватизацію державного майна").

Статтею 3 Закону України "Про приватизацію державного майна" вказано, що відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Як свідчать матеріали справи, Благодатною селищною радою всупереч вимогам Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" здійснено продаж приміщення колишньої школи. Колегія суддів констатує, що відчуження об"єкта нерухомості, за законодавчо унормованими правилами приватизації, не відбулося.

Щодо доводів відповідачів про те, що на спірні правовідносини не поширюються норми пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" колегія суддів враховує наступне.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" об`єкти малої приватизації поділяються на три групи: групу А, групу Д та групу Ж.

Безпідставними є твердження відповідачів, що нежитлове приміщення колишньої школи загальною площею 1645 кв.м., яке знаходиться у м.Нововолинськ, смт.Благодатне, вул. Л.Українки 3 не відноситься до об`єктів групи А та те, що його можна віднести як до групи Д, так і до групи Ж, оскільки відповідно до пункту 3 частини 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", об`єкти групи Д - це об`єкти незавершеного будівництва, законсервовані об`єкти, в тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані.

З матеріалів справи вбачається, що спірне майно - приміщення колишньої школи не можна віднести до об`єктів незавершеного будівництва, оскільки вказане приміщення довгий час вже функціонувало як школа №8 в смт.Благодатне та згодом було передане на баланс Жовтневої (нині-Благодатної) селищної ради, тобто у комунальну власність селища та втратило своє функціональне призначення.

При цьому, для об`єктів незавершеного будівництва передбачений особливий порядок відчуження такого майна, що регулюється Законом України "Про особливості приватизації об`єктів незавершеного будівництва".

Згідно Положення про порядок консервації та розконсервації об`єктів будівництва, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлового-комунального господарства України від 21 жовтня 2005 року №2 (далі - Положення) (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) - консервації підлягають об`єкти (будови), будівництво, введення в дію яких не забезпечене фінансуванням або технічний рівень яких не відповідає сучасним вимогам.

Відповідно до пункту 2.1 Положення рішення про консервацію об`єкта (будови) приймаються органами виконавчої влади - головними розпорядниками бюджетних коштів, за поданням відповідних органів виконавчої влади - розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня, та суб`єктами господарської діяльності - замовниками (забудовниками) будівництва, які приймали рішення про будівництво об`єкта, що консервується.

Також, як встановлено судом, консервація об`єкта не проводилась, спірне майно було збудоване і функціонувало тривалий час, тому нежитлове приміщення колишньої школи не може відноситись до об`єктів приватизації групи Д.

Водночас, згідно статті 2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" до об`єктів групи Ж відносяться об`єкти соціально-культурного призначення, в тому числі із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані, крім тих, що не підлягають приватизації.

За приписами статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), до об`єктів соціально-культурного призначення належать об`єкти освіти, охорони здоров`я, фізичної культури та спорту, туризму, мистецтва і преси, телебачення, радіомовлення, видавничої справи; санаторно-курортні заклади, будинки і табори відпочинку, профілакторії; інші об`єкти, призначені для задоволення соціальних та культурних потреб громадян незалежно від вартості майна; об`єкти соціально-культурного призначення, що не включені до статутного капіталу господарських товариств, перебувають на балансі підприємств, якщо такі об`єкти не включено до складу майна, що передається у комунальну власність.

При цьому, стаття 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" передбачає особливості проведення приватизації об`єктів групи Ж, у тому числі й подання пропозицій щодо включення таких об`єктів нерухомого майна до відповідних переліків, що підлягають приватизації, особливості погодження таких переліків та те, що об`єкти соціально-культурного призначення приватизуються єдиним майновим комплексом із збереженням профілю.

Враховуючи вищевикладене, основною умовою приватизації нежитлового приміщення колишньої школи загальною площею 1645 кв.м., що знаходиться у м.Нововолинськ, смт.Благодатне, вул.Л.Українки, 3 було б збереження освітнього профілю діяльності, однак при відчужені спірного майна така умова була відсутня як в оспорюваному рішенні №30/9 від 13 липня 2015 року так і в договорі купівлі-продажу від 04 серпня 2015 року.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

Тобто, таке право має орендар комунального майна при умові прийняття рішення органу місцевого самоврядування про приватизацію орендованого майна і якщо орендарем здійснено поліпшення орендованого майна в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду.

Однак, як вбачається з матеріалів справи поліпшення приміщень колишньої школи, які передбачені Законом, орендарем не здійснювались, відповідно частка поліпшень перед укладенням договору купівлі-продажу не виділялась, експертизи щодо виділення таких поліпшень не проводились. Матеріали справи не містять доказів звернення Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" до селищної ради щодо надання дозволу на здійснення поліпшень.

Водночас, зі змісту наведених вище норм вбачається, що приватизація майна здійснюється на конкурентних засадах, першочерговими способами якої є аукціон чи конкурс, а викуп, як спосіб приватизації, застосовується лише у виключних випадках, а саме: якщо об`єкт приватизації не продано на аукціоні або за конкурсом; власником прийнято рішення про приватизацію орендованого майна і орендар здійснив невід`ємні поліпшення орендованого майна в розмірі не менш як 25% вартості майна, за яким воно було передано в оренду.

Таким чином, Закон України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", що діяв на час укладення договору-купівлі продажу, не передбачав можливості застосування спрощеного порядку викупу для орендаря орендованого майна шляхом укладення договору оренди з подальшим правом викупу.

З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що Жовтневою селищною радою прийнято оскаржуване рішення про згоду на відчуження майна та здійснено продаж двохповерхового приміщення площею 1645 кв.м. за адресою смт.Жовтневе, вул.Л.Українки, 3 за відсутності рішення про приватизацію об"єктів, без затверджених переліків об`єктів комунального майна, що підлягають приватизації шляхом викупу, без проведення аукціону чи конкурсу, без здійснення підготовки об`єкта комунальної власності до продажу, без здійснення невід`ємних поліпшень орендованого майна за згоди власника у розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, всупереч приписам статей 8, 10, 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", який діяв на час прийняття рішення та укладення договору оренди, перевищивши встановлені статтею 60 Закону України "Про місцеве самоврядування" повноваження.

Суд апеляційної інстанції не вважає правильним застосування місцевим судом ст. 289 ГК України як окремої правової підстави для придбання об"єкта способом викупу. Дана стаття співвідноситься з нормами Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" як загальне і спеціальне. В свою чергу відповідно до ч.1 ст. 11 даного Закону в редакції чинній на момент спірних відносин, викуп застосовується щодо об"єктів малої приватизації: не проданих на аукціоні, за конкурсом; а також у разі, якщо право покупця на викуп об"єкта передбачено законодавчими актами. Порядок викупу об"єкта встановлюється Фондом державного майна України (ч.ч. 1,3 ст. 11 Закону). Згідно п. 8.1 Порядку №439 викуп об"єктів малої приватизації застосовується відповідно до пункту 3.3 розділу III та пункту 7.15 розділу VII цього Порядку щодо об"єктів малої приватизації, які не продані на аукціоні, за конкурсом, а також, якщо право покупця на викуп об"єкта передбачено чинним законодавством України.

З огляду на наведене суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок місцевого суду про те, що рада мала право самостійно обрати спосіб приватизації об"єкта без урахування наведених законодавчих обмежень, оскільки судом не враховано, що свобода вибору способу приватизації органом приватизації визначена та обмежена спеціальним законодавством.

Оцінюючи баланс інтересів територіальної громади та відповідачів апеляційний суд вважає, що порушення порядку приватизації об"єкту завдає суспільним відносинам більшої шкоди, ніж ризики, пов"язані зі з"ясуванням питання, чи брали б участь інші особи в приватизації цього майна при проведенні конкурсу чи аукціону, який у разі приватизації спірного майна мав би проводитися.

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначених цивільним законодавством.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до пункту 1 статті 12 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 Цивільного кодексу України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до частини 2 статті 180 Господарського кодексу України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 207 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

У відповідності до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як встановлено статтею 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Враховуючи те, що договір купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна від 04 серпня 2015 року укладено з порушенням приписів статей 8, 10, 11, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", який діяв на час укладення договору оренди, колегія суддів апеляційної інстанції прийшла до висновку про те, що вказаний договір на підставі статті 203 Цивільного кодексу України слід визнати недійсним, оскільки продаж майна територіальної громади відбулась з порушенням законодавчо визначеної процедури, передбаченої Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи те, що вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна від 04 серпня 2015 року є обґрунтованою та підлягає до задоволення, на підставі статті 216 ЦК України відтак є обґрунтованою і підлягає до задоволення вимога прокурора про повернення у комунальну власність територіальної громади селища Благодатне в особі Благодатної селищної ради приміщення колишньої школи площею 1645 кв.м., що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Нововолинськ, смт. Благодатне, вул.Л.Українки 3.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлене судом апеляційної інстанції, враховуючи положення статті 275 та статті 277 ГПК України, колегія апеляційного господарського суду приходить до висновку, що суд першої інстанції, відмовляючи в позові допустився неправильного застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Заступника керівника Волинської обласної прокуратури підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Волинської області від 02.12.2020 у справі №903/498/18 - скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на відповідача, згідно вимог ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Волинської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Волинської області від 02.12.2020 у справі №903/498/18 задовольнити.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 02.12.2020 у справі №903/498/18 скасувати. Прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

3. Скасувати рішення Жовтневої (Благодатної) селищної ради №30/09 від 13 липня 2015 року "Про затвердження оцінки вартості майна нежитлового двоповерхового приміщення будівлі бувшої школи в смт. Жовтневе, яке перебуває у власності територіальної громади селища Жовтневе".

4. Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 04 серпня 2015 року нерухомого майна, який укладено між Жовтневою селищною радою та Волинським обласним благодійним фондом "Карітас-Волинь".

5. Зобов`язати Волинський обласний благодійний фонд "Карітас-Волинь" повернути нежитлове приміщення, а саме приміщення колишньої школи загальною площею 1645,0 кв.м., що знаходиться за адресою: 45490, Волинська обл., м. Нововолинськ, смт. Благодатне, вул. Л.Українки, 3 у комунальну власність територіальної громади селища Благодатне в особі Благодатної селищної ради.

6. Стягнути з Волинського обласного благодійного фонду "Карітас-Волинь" (45400, м.Нововолинськ, вул. Митрополита Шептицького, 18А, ) на користь Волинської обласної прокуратури (43025, м.Луцьк, вул. Винниченка, 15, ) 5360,44 грн. витрат зі сплати судового збору за розгляд позовної заяви та 8040,66 грн витрат зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги.

7. Стягнути з Благодатної селищної ради (45490, смт.Благодатне, вул. В.Стуса, 16) на користь Волинської обласної прокуратури (43025, м.Луцьк, вул. Винниченка, 15, ) 5360,44 грн. витрат зі сплати судового збору за розгляд позовної заяви та 8040,66 грн витрат зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги.

8. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки визначені ст. ст. 287-291 ГПК України.

9. Справу №903/498/18 повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "16" березня 2021 р.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Василишин А.Р.