ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2021 р. Справа № 922/185/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Харківської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м. Харків
до Комунального некомерційного підприємства "Міська дитяча поліклініка № 15" Харківської міської ради, м. Харків
про стягнення 3039,13 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Харківської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м. Харків звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Комунального некомерційного підприємства "Міська дитяча поліклініка № 15" Харківської міської ради, м. Харків 3039,13 грн., з яких:

2659,80 грн. сума основного боргу;

37,25 грн. пені;

267,38 грн. інфляційних втрат;

74,70 грн. 3% річних.

Позов обґрунтовано з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами типового договору про надання телекомунікаційних послуг № 057308884/30527 від 21.02.2011 щодо своєчасної та повної оплати наданих позивачем телекомунікаційних послуг.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 25.01.2021 відкрито провадження у справі № 922/185/21; справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін, за наявними в справі матеріалами; запропоновано відповідачу подати відзив на позов в п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали; встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив протягом трьох днів з дня отримання відзиву на позов; встановити відповідачу строк для подання заперечень на відповідь протягом трьох днів з дня отримання відповіді на позов.

З метою повідомлення сторін про відкриття провадження у справі та надання останнім можливості реалізувати власні процесуальні права, судом засобами поштового зв`язку на їх юридичні адреси, зазначені у позовній заяві та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань направлено копію вищевказаної ухвали.

Копії зазначеної ухвали сторони отримали, про що свідчать залучені до матеріалів справи зворотні поштові повідомлення, згідно з якими направлялась поштова кореспонденція (а. с. 70-71).

Відповідач надав суду відзив на позов (вх. № 3463 від 11.02.2021), в якому просить суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог відповідач зокрема посилається на відсутність договірних відносин з позивачем після 31.12.2018. Відповідач вказує, що з метою продовження договірних відносин між сторонами щороку укладалися відповідні додаткові угоди, в яких в т.ч. підтверджували наявність бюджетних асигнувань з метою оплати відповідачем послуг, проте в 2019 та 2020 роках таких додаткових угод не укладалося, бюджетних асигнувань на оплату послуг зв`язку відповідачу у цей період не надавалося, і ніяких телекомунікаційних послуг позивачем відповідачу не надавав. Крім того, відповідач також зазначає, що позивач жодного разу не направляв на його адресу рахунків-актів, як того вимагають умови договору, та не звертався до нього з претензіями про оплату наданих послуг.

Позивач надав суду відповідь на відзив (вх. № 4107 від 18.02.2021), в якій наполягає на обґрунтованості власної правової позиції, викладеній у позовній заяві та окремо звертає увагу суду на те, що з моменту укладення договору до теперішнього часу відповідач не ініціював відмову від послуг та/або дострокового розірвання договору, а тому договір про надання телекомунікаційних послуг № 057308884/30527 від 21.02.2011 в силу п. 7.1.-7.2. вважається продовженим на тих самих умовах на кожен наступний рік, в т.ч. на 2018-2020 за які позивачем заявлено до стягнення заборгованість. Позивач зазначає, що договір № 057308884/30527 від 21.02.2011 був достроково розірваний 01.10.2020 з ініціативи «Укртелекому» у зв`язку з порушенням абонентом умов щодо своєчасної оплати отриманих послуг. Позивач вказує, що додаткові угоди, в яких зазначено ліміти бюджетних асигнувань на 2012-2017 роки, підписані на прохання відповідача для проведення оплат казначейською службою та взагалі не містять умов щодо внесення будь-яких змін до договору, у тому числі не змінюють умови щодо строку його дії, а відтак, твердження відповідача щодо припинення дії договору 31.12.2018 не відповідають дійсності та не підтверджуються документами, які відповідач додав до відзиву на позов. Також позивач зазначає, що рахунки-акти він направляв на адресу відповідача з використанням програмного забезпечення «М.Е. Doc», що не суперечить умовам договору та вимогам чинного законодавства України.

Відповідач надав суду запереченнях на відповідь позивача (вх. № 4785 від 26.02.2021) в яких наполягає на відмові у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов, а також наголошує на тому, що надсилання позивачем рахунків за допомогою програми «M.E.Doc.» можливе тільки після укладення між сторонами додаткової угоди щодо електронного документообігу, якої в даному випадку між сторонами не укладалось.

Розглянувши подані на розгляд суду матеріали справи, суд визнає їх достатніми для прийняття судового рішення по суті спору.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, 21.02.2011 між позивачем (в тексті договору - «Укртелеком»), та відповідачем (в тексті договору абонент), укладено договір про надання телекомунікаційних послуг № 057308884/30527 (а. с. 19-26; далі за текстом договір), за умовами якого Укртелеком відповідно до умов договору зобов`язується надавати абоненту загальнодоступні (універсальні) та інші телекомунікаційні послуги, супутні (додаткові) послуги, згідно переліку та в обсягах замовлених абонентом (далі - послуги), а абонент зобов`язується своєчасно оплачувати отримані послуги відповідно до умов цього договору (п. 1.1 договору).

Пунктом 4.3 передбачено, що система розрахунків, що застосовується Укртелекомом - з надсиланням рахунків.

Відповідно до п.4.5 договору порядок оплати наданих послуг кредит.

Пунктом 4.15 договору сторони обумовили, що оплата рахунку та отримані послуги проводиться абонентом в термін не пізніше 20 числа місяця, що настає після повного розрахункового періоду (при кредитному порядку оплати) та до 20 числа поточного місяця у разі застосування попередньої (авансової) оплати.

За змістом п. 5.2 договору у разі несвоєчасної оплати наданих укртелекомом послуг абонент сплачує пеню, яка обчислюється залежно від вартості неоплачених послуг у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, за кожен день прострочення оплати.

Згідно з п. 7.1 договору останній вступає в силу з дня його підписання укртелекомом та абонентом і діє протягом року.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що якщо за 30 днів до закінчення строку дії договору жодна зі сторін не повідомила письмово про його припинення, договір вважається продовженим на тих самих умовах на кожний наступний рік.

Як зазначає позивач, у відповідача за період листопад 2018 року червень 2020 року включно утворилась заборгованість за договором № 057308884/30527 від 21.02.2011 у розмірі 2659,80 грн. у зв`язку з неповним та несвоєчасним проведенням розрахунків за вказаним договором.

Позивач вказує, що на виконання умов договору, та в зв`язку з необхідністю відповідачем послуг за вказаний період він направляв на адресу відповідача з використанням програмного забезпечення «М.Е. Doc» відповідні щомісячні рахунки-акти (а.с. 31-50) на підтвердження чого надав знімки екрану комп`ютера, з якого направлялися відповідні рахунки).

Відповідач отримання зазначених рахунків заперечує. Крім того, відповідач також зазначає, що з метою продовження договірних на наступний календарний рік між сторонами укладалися відповідні додаткові угоди, в яких в т.ч. сторони підтверджували наявність бюджетних асигнувань з метою оплати відповідачем послуг, проте в 2019 та 2020 роках таких додаткових угод не укладалося, бюджетних асигнувань на оплату послуг зв`язку відповідачу у цей період не надавалося, і ніяких телекомунікаційних послуг позивачем відповідачу не надавав.

Як свідчать матеріали справи, на протязі 2012-2018 років сторонами у справі дійсно укладалися додаткові угоди до договору в яких в т.ч. сторони підтверджували наявність бюджетних асигнувань з метою оплати відповідачем послуг, та встановлювали ліміт послуг які позивач надавав відповідачу в рамках договору.

Останню додаткову угоду до договору сторонами у справі укладено 16.08.2018 (а. с. 84). Згідно з умовами цієї угоди сторони узгодили, що в межах ліміту бюджетних асигнувань на 2018 рік позивачем в рамках договору надаються послуги на суму з серпня по грудень 2018 року на суму 1000 грн.

Відповідними платіжними документами (а.с. 85-91) відповідач сплатив на користь позивача вартість наданих послуг згідно з вказаною додатковою угодою.

Згідно з наданою відповідачем довідкою від 09.02.21 (а.с. 93) за даними бухгалтерського обліку станом на 01.01.2021 за договором № 057308884/30527 від 21.02.2011 кредиторська заборгованість відсутня. Розрахунки за надані послуги були проведені в повному обсязі згідно наданих до бухгалтерії рахунків за спожиті послуги на суму 972,85 грн. В подальшому 29.12.2018 установа відповідача закрила зареєстровані бюджетні зобов`язання за вказаним договором з сумою: - 27 грн. (залишок невитрачених узгоджених зобов`язань) (а. с. 83).

Згідно зі звітами про заборгованість за бюджетними коштами (форма №7м) за загальним та спеціальним фондами (а.с. 94-141) установа відповідача не має будь-якої заборгованості.

Позивач при зверненні до суду з позовом по даній справі вимагає стягнути з відповідача заборгованість за договором в сумі 2659,80 грн. за період листопад 2018 року червень 2020 року.

Крім того, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання своїх зобов`язань з оплати наданих послуг позивачем на підставі умов договору та відповідних вимог чинного законодавства України, нараховано до стягнення з відповідача 267,38 грн. інфляційних, 74,70 грн. 3% річних за загальний період прострочення з 21.12.2018 по 30.09.2020, а також 37,25 грн. пені за період з 21.12.2019 по 30.09.2020.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно з ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Разом з тим, ч. 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як свідчать матеріали справи, відповідач у даній справі - Комунальне некомерційне підприємства «Міська дитяча поліклініка № 15» Харківської міської ради фінансується за рахунок коштів місцевого бюджету м. Харкова.

Відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу регулюються Бюджетним кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Згідно з ч. 5 ст. 22 вищевказаного Кодексу головний розпорядник бюджетних коштів отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет).

Статтею 23 Бюджетного кодексу України унормовано, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 48 Бюджетного кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років, довгострокових зобов`язань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України; щодо завдань (проектів) Національної програми інформатизації - після їх погодження з Генеральним державним замовником Національної програми інформатизації.

Частиною 3 ст. 48 вказаного Кодексу встановлено, що розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, за якими розпорядником бюджетних коштів взято зобов`язання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є недійсними. За такими операціями не виникають бюджетні зобов`язання та не утворюється бюджетна заборгованість.

Відповідно до частини 4 цієї статті зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються.

Вимоги фізичних і юридичних осіб щодо відшкодування збитків та/або шкоди за зобов`язаннями, взятими розпорядниками бюджетних коштів без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), стягуються з осіб, винних у взятті таких зобов`язань, у судовому порядку.

Видатки та кредитування місцевих бюджетів включають бюджетні призначення, встановлені рішенням про місцевий бюджет, на конкретні цілі, пов`язані з реалізацією програм та заходів згідно зі статтями 88 - 91 Бюджетного кодексу України (ч. 1 ст. 70 Бюджетного кодексу України).

Зі змісту вказаних норм законодавства вбачається, що взяття розпорядником бюджетних коштів бюджетного зобов`язання, у тому числі шляхом укладення відповідного договору, без відповідних бюджетних призначень та асигнувань на період виконання договору, суперечить вимогам статей 22, 23 Бюджетного кодексу України та наперед унеможливлює виконання такого зобов`язання (укладеного договору), унаслідок чого воно є наперед не виконуваним бюджетною організацією.

Це правило застосовується і в даному випадку до зобов`язань по договору про надання телекомунікаційних послуг № 057308884/30527 від 21.02.2011, оскільки установа відповідача у даній справі фінансується за рахунок коштів місцевого бюджету м. Харкова.

Пунктом 7.2 вказаного договору передбачено, що якщо за 30 днів до закінчення строку дії договору жодна зі сторін не повідомила письмово про його припинення, договір вважається продовженим на тих самих умовах на кожний наступний рік.

Матеріали справи дійсно не містять доказів повідомлення будь-якої зі сторін про припинення дії договору.

Позивач вимагає сплати боргу за період з листопада 2018 року по червень 2020 року включно.

Однак, як свідчать матеріали справи, згідно з додатковою угодою від 16.08.2018 до договору сторони узгодили, що в межах ліміту бюджетних асигнувань на 2018 рік позивачем в рамках договору надаються послуги на суму з серпня по грудень 2018 року на суму 1000 грн. Виставлені позивачем рахунки за листопад 2018 року на суму 91,80 грн. та грудень 2018 року на суму 91,80 грн. відповідачем оплачені платіжними дорученнями № 577 від 28.11.2018 та 576 від 28.11.2018.

В подальшому ж будь-яких бюджетних асигнувань на 2019 та 2020 роки з метою сплати установою відповідача телекомунікаційних послуг по договору про надання телекомунікаційних послуг № 057308884/30527 від 21.02.2011 не надходило.

Однак, покладення на відповідача обов`язку сплатити борг за вказаним договором без відповідних бюджетних призначень та асигнувань на період виконання договору, суперечить вимогам статей 22, 23 Бюджетного кодексу України та наперед унеможливлює виконання такого зобов`язання (укладеного договору), унаслідок чого воно є наперед не виконуваним бюджетною організацією. При цьому, відповідна угода про продовження договірних відносин за договором № 057308884/30527 від 21.02.2011 в рамках яких відповідач протягом 2019-2020 років має сплачувати вартість телекомунікаційних послуг без відповідних бюджетних призначень та асигнувань в силу положень ч. 3-4 ст. 48 Бюджетного кодексу є недійсною.

Зазначене свідчить про безпідставність та необґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача боргу за вказаним договором за період з січня 2019 по червень 2020 року, оскільки такі вимоги ґрунтуються на підставі недійсної угоди.

Суд при прийнятті рішення також враховує, що відсутність заборгованості з бюджетних зобов`язань Комунального некомерційного підприємства Міська дитяча поліклініка № 15 Харківської міської ради (в т.ч. за договором № 057308884/30527 від 21.02.2011) підтверджується звітами про заборгованість за бюджетними коштами (форма N 7м) (а. с. 94-141).

Крім того, позивач наполягаючи на тому, що ним дійсно надавалися відповідачу телекомунікаційні послуги за договором № 057308884/30527 протягом листопада 2018 року - червня 2020 року, всупереч вимог ст. 74-80 ГПК України не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів існування зазначених обставин, а також доказів того, що такими послугами відповідач дійсно користувався.

Окрім того, умовами договору № 057308884/30527 від 21.02.2011 (п. 4.3., 4.5., 4.15) передбачено, що необхідною передумовою для оплати відповідачем послуг є направлення позивачем на його адресу відповідних щомісячних рахунків.

Однак, позивач надаючи суду відповідні щомісячні акти-рахунки за період з листопада 2018 по червень 2020 включно не надав суду будь-яких доказів їх направлення на адресу відповідача або доказів їх вручення уповноваженій особі останнього.

Суд критично ставиться до посилань позивача на те, що ним направлялись рахунки-акти за спірний період відповідачу за допомогою програми «M.E.Doc.», оскільки, доказів наявності між сторонами згоди на направлення рахунків саме в такій формі матеріали справи не містять та позивачем суду не надано, тоді як відповідач, зокрема у відзиві на позов та запереченнях зазначені обставини заперечує, та зазначає, що будь-яких рахунків на його адресу у вказаний період не надходило. До того матеріали справи не містять та позивачем не надано суду також і доказів наявності у відповідача технічної можливості отримувати рахунки за допомогою зазначеної програми.

Посилання позивача з цього приводу на фото екрану комп`ютера з якого нібито направлялися такі рахунки також не доводять зазначених обставин, оскільки в силу положень ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В даному випадку, фото екрану комп`ютера не вважаються належними доказами обставин, на існуванні яких наполягає позивач.

Зазначені обставини також свідчать про безпідставність заявленого позову, та можуть бути підставами для відмови в його задоволенні.

З урахуванням вимог ст. 123, 129 ГПК України, за наслідками розгляду справи судові витрати підлягають покладенню на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 232-233, 237-238, 240-241, 247 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано в строки та в порядку визначеному ст. 256, 257 ГПК України з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя О.І. Байбак