УХВАЛА

01 березня 2021 року

м. Київ

Справа № 908/1998/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. - головуючого, Дроботової Т.Б., Чумака Ю.Я.

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорожпроект"

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 03.02.2021

та рішення Господарського суду Запорізької області від 04.08.2020

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорожпроект"

до Комунального некомерційного підприємства "Міська клінічна лікарня №3" Запорізької міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Державне підприємство "Спеціалізована Державна експертна організація - Центральна служба української державної будівельної експертизи" в особі філії ДП "Укрдержбудекспертиза" в Запорізькій області

про стягнення заборгованості у розмірі 248 798,52 грн,

ВСТАНОВИВ:

23.02.2021 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорожпроект" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 03.02.2021 (повний текст складено 08.02.2021) та рішення Господарського суду Запорізької області від 04.08.2020 у справі № 908/1998/17, подана 19.02.2021 безпосередньо до суду касаційної інстанції засобами поштового зв`язку.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з наступного.

За змістом пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

За змістом частини сьомої зазначеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у справі № 908/1998/17 є стягнення грошових коштів у сумі 248 798,52 грн, що є менше 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн х 500 = 1 135 000,00 грн станом на 01.01.2021), а відтак у розумінні наведених положень Господарського процесуального кодексу України ця справа не підлягає касаційному оскарженню.

В якості обґрунтування наявності підстав для відкриття касаційного провадження, передбаченого підпунктом "а" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник вважає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки господарські суду попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 908/1998/17 та від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц.

Однак, суд касаційної інстанції вважає вищезазначені доводи необґрунтованими, оскільки вони фактично зводяться до незгоди скаржника із встановленими судами першої та апеляційної інстанцій обставинами справи і оцінкою доказів та спрямовані на спонукання Верховного Суду щодо встановлення інших, відмінних від встановлених судами попередніх інстанцій, обставин справи та переоцінку (додаткову перевірку) зібраних у справі доказів.

При цьому, за змістом частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У такий спосіб колегія суддів доходить висновку, що доводи касаційної скарги не мають фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а касаційна скарга не містить належних обґрунтувань інших виключних випадків, визначених підпунктами "а" - "г" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, може бути переглянуто у касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

У такий спосіб суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорожпроект" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 03.02.2021 та рішення Господарського суду Запорізької області від 04.08.2020 у справі № 908/1998/17, на підставі пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З огляду на викладене та керуючись статтями 12, 163, 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорожпроект" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 03.02.2021 та рішення Господарського суду Запорізької області від 04.08.2020 у справі № 908/1998/17.

2. Касаційну скаргу та додані до неї матеріали (в тому числі оригінал платіжного доручення № 10 від 09.02.2021 на суму 7 463,98 грн) повернути заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Головуючий В.А. Зуєв

Судді Т.Б. Дроботова

Ю.Я. Чумак