ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2021м. Дніпро Справа № 904/7184/20

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) представників сторін, справу

за позовом Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (м.Кривий Ріг, Дніпропетровської області)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідер-Агро" (м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області)

про стягнення суми пені та штрафу за несвоєчасне виконання зобов`язань на підставі договору про закупівлю товару № 138/13/29Е від 26.02.2020 у загальному розмірі 523 125 грн. 00 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідер-Агро" (далі - відповідач) суму пені та штрафу за несвоєчасне виконання зобов`язань на підставі договору про закупівлю товару № 138/13/29Е від 26.02.2020 у загальному розмірі 523 125 грн. 00 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 388 125 грн. 00 коп. - пеня у розмірі 0,5%;

- 135 000 грн. 00 коп. - штраф у розмірі 20%.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 846 грн. 89 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором про закупівлю товару № 138/13/29Е від 26.02.2020 в частині повної та своєчасної поставки товару, у зв`язку з чим на підставі пункту 7.2. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 27.04.2020 по 19.08.2020 у сумі 388 125 грн. 00 коп. та штраф у розмірі 20% від суми непоставленого товару у сумі 135 000 грн. 00 коп.

Ухвалою суду від 04.01.2021 позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. суду № 5957/21 від 04.02.2021), в якому він просив суд згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України та статтею 551 Цивільного кодексу України зменшити розмір штрафних санкцій на 90%, а саме: до 52 312 грн. 50 коп., посилаючись на таке:

- Державне підприємство "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" тривалий період допускає прострочення оплати поставленої продукції. Так, загальний борг ДП "Схід ГЗК" перед ТОВ "Лідер-Агро КР" складає 2 883 636 грн. 25 коп.;

- за відсутності необхідних й достатніх коштів ТОВ "Лідер-Агро КР" було фактично позбавлене можливості робити подальшу закупівлю продукції у своїх контрагентів-постачальників й належним чином здійснювати поставки позивачу;

- представники ДП "Схід ГЗК" вмовляли керівництво ТОВ "Лідер-Агро КР" прийняти участь у тендері. Крім того, позивач пообіцяв погасити заборгованість перед відповідачем у найкоротші строки, що й дозволило б відповідачу здійснити поставку за цим та іншими договорами належним чином. Однак, свої фінансові зобов`язання ДП "Схід ГЗК" так і не виконало. Про відповідні обставини позивачу достовірно відомо;

- щодо штрафу, як джерела отримання невиправданих додаткових прибутків, то відповідач наголосив, що ТОВ "Лідер-Агро КР" вважає, що ДП "Схід ГЗК" у своїй позовній заяві взагалі не зазначило про збитки та негативні для нього наслідки за непоставку товару відповідачем. Крім того, розмір відповідальності постачальника за непоставку товару значно перевищує відповідальність покупця за затримку оплати, що очевидно порушує принцип добросовісності і справедливості, а тому, відповідні комбінації є інструментом (джерелом) отримання невиправданих додаткових прибутків за рахунок постачальника, що є недопустимим;

- виходячи із принципів справедливості, добросовісності та розумності, за порушення ТОВ "Лідер-Агро КР" своїх зобов`язань щодо поставки товару, доцільним буде зменшення штрафних санкцій до рівня 10% від заявленої суми штрафних санкцій, тобто стягненню підлягатиме сума у розмірі 52 312 грн. 50 коп. (523 125 грн. 00 коп. х 0,1 = 52 312 грн. 50 коп.).

Від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (вх. суду № 8673/21 від 18.02.2021), в якій він просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що предметом розгляду справи є договір від 26.02.2020 № 138/13/29Е про закупівлю товару, який не стосується інших договорів, а неналежна організація господарської діяльності відповідача не може бути підставою для зменшення розміру неустойки.

Від відповідача надійшли заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (вх.суду № 10563/21 від 01.03.2020), в яких він просить суд здійснити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, посилаючись на виключне значення даної справи для відповідача.

Розглянувши вказане клопотання, суд вважає за необхідне залишити його без розгляду, оскільки воно подане з порушенням процесуального строку, визначеного для його подачі. Так, ухвалою суду від 04.01.2021 постановлено відповідачу відповідно до частини 4 статті 176 Господарського процесуального кодексу України, надати заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, протягом 5 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Як вбачається з матеріалів справи, ухвала від 04.01.2021 була вручена відповідачу 21.01.2021 (поштове повідомлення № 105), отже строк для звернення із такими запереченнями закінчився.

Від відповідача надійшли пояснення щодо неможливості виконання поставки (вх.суду 11385/21 від 05.03.2021), в яких він зазначив, що за спірним договором підлягала поставці труба котлова, яка не виробляється на території України, та відповідачем планувалася її закупівля за кордоном. Але, враховуючи епідеміологічне становище, пов`язане з коронавірусом, постачальник відмовився від виконання даної поставки, про що відповідачем надається копія листа від постачальника та його переклад. Крім цього, відповідачем повідомлено, що його підприємство, у зв`язку з карантином, не працювало у квітні-червні 2020 року, доказами чого є квитанції з ДПС про отримання звітів по ЄСВ.

Враховуючи предмет та підстави позову у даній справи, суд приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення, оскільки в усіх учасників справи було достатньо часу для подання як заяв по суті справи так і доказів, на підтвердження своїх вимог і заперечень.

Судом також враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі.

Відповідно до статті 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, а також доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору поставки, строк дії договору, умови поставки, наявність прострочення поставки товару.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 26.02.2020 між Державним підприємством "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - покупець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лідер-Агро" (далі - постачальник, відповідач) було укладено договір про закупівлю товару №138/13/29Е (далі - договір, а.с.28-34), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити покупцеві товар, зазначений в пункті 1.2. договору, а покупець прийняти і оплатити такий товар (пункт 1.1. договору).

У пункті 1.2. договору визначено, що постачальник зобов`язується поставити магістралі, трубопроводи, труби, обсадні груби, тюбінги та супутні вироби, код 4416 (труба котлова Ст20) за найменуванням, кількістю та ціною відповідно до Специфікації № 1, яка є невід`ємною частиною договору.

Згідно з пунктом 3.1. договору сума (ціна) договору, відповідно до Специфікації № 1 становить 562 500 грн. 00 коп., крім того податок на додану вартість 20% - 112 500 грн. 00 коп. Загальна сума становить 675 000 грн. 00 коп.з урахуванням ПДВ 20%.

До договору сторонами було підписано додаток № 1 - Специфікацію, відповідно до якої загальна вартість товару складає 675 000 грн. 00 коп. (а.с.35).

У пункті 11.1. договору сторони визначили, що договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2020, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Доказів зміни чи визнання недійсним вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Так, у пункті 5.1. договору сторони узгодили, що поставка товару здійснюється одноразово, протягом 60-тим календарних днів після укладання договору.

Таким чином, судом встановлено, що граничним терміном поставки товару, узгодженого у Специфікації, є 27.04.2020.

Як зазначає позивач у позовній заяві, у визначений строк відповідачем узгоджений у Специфікації товар поставлено не було.

Факт непоставки товару на суму 675 000 грн. 00 коп. також не заперечується відповідачем.

У зв`язку з допущеним прострочення позивач звертався до відповідача із претензією №18/3743 від 13.05.2020, в якій вимагав виконати умови договору щодо поставки та сплатити пеню та штраф за допущене прострочення (а.с.37-38).

Відповідачем було надано відповідь на вказану претензію за вих. 21/05-82 від 21.05.2020, в якій він зазначив таке:

- операція з поставки товару має імпортний характер (товар знаходиться за кордоном), у зв`язку з чим, враховуючи всім відому світову епідеміологічну ситуацію, потрібен деякий час, про дані обставини відомо відповідальному представнику Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат";

- виробник труби відвантажує продукцію тільки після 100% передплати за товар, але враховуючи відсутність оборотних коштів, внаслідок "хронічної" несплати боргів ДП "Схід ГЗК" на користь ТОВ "Лідер-Агро КР" за раніше поставлену продукцію (згідно договорів 2019-2020), підприємство відповідача не мало можливості оперативно, після отримання заявки, оплатити виробнику за партію труби. Для організації фінансування був потрібен певний час. Згодом, після залучення необхідних коштів від партнерів, підприємством все ж було сплачено за потрібну партію продукції, яка за першої можливості (після відкриття кордону) буде в наявності ТОВ "Лідер-Агро КР" (а.с.40).

Як вбачається з матеріалів справи, в подальшому, 19.08.2020 сторонами було підписано Угоду про розірвання договору № 138/13/29Е від 26.02.2020, відповідно до якої на підставі невиконання постачальником пунктів 5.1. та 6.3.1. договору та у відповідності із статтями 651, 653, 654 Цивільного кодексу України, статтею 188 Господарського кодексу України, сторони 19.08.2020 підписали Угоду про розірвання договору № 138/13/29Е від 26.02.2020, укладеного між постачальником та покупцем, згідно з пунктом 1 якої постачальник та покупець, у зв`язку з досягнутою домовленістю, прийняли рішення розірвати договір (а.с.36).

У зв`язку з не виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором, на підставі пункту 7.2. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 27.04.2020 по 19.08.2020 у сумі 388 125 грн. 00 коп. та штраф у розмірі 20% від суми непоставленого товару у сумі 135 000 грн. 00 коп., які у добровільному порядку відповідачем не сплачені. Вказане і є причиною спору

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з нормами статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Слід також зазначити, що відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Належних доказів на підтвердження повної та своєчасної поставки товару, в узгоджені у Специфікації строки (до 27.04.2020 включно) відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності прострочення, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Більше того, в процесі розгляду справи відповідач вказаний факт не заперечував.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить також із наступного.

З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов`язань - способи або види забезпечення виконання зобов`язань.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Так, у пункті 7.2. договору сторони передбачили, що у разі затримки поставки товару у строки, передбачені договором, покупець має право на стягнення з постачальника штрафу у розмірі 20% від суми непоставленого (несвоєчасно поставленого) товару та пені у розмірі 0,5% від вартості непоставленого (несвоєчасно поставленого) товару за кожен день прострочення.

При цьому, оскільки обов`язок відповідача щодо поставки продукції не є грошовим зобов`язанням, а та обставина, що за порушення строку поставки товару за договором постачальник зобов`язаний сплатити покупцю пеню в розмірі 0,5% непоставленого (несвоєчасно поставленого) товару за кожен день прострочення поставки, не перетворює визначену договором пеню у пеню за порушення грошового зобов`язання, отже до спірних правовідносин не підлягають застосуванню вимоги Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", яким передбачено застосування відповідальності за невиконання грошового зобов`язання (обмеження розміру пені подвійною обліковою ставкою НБУ).

Враховуючи вказане, за прострочення виконання зобов`язання щодо своєчасної поставки товару на підставі пункту 7.2. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 27.04.2020 по 19.08.2020 у сумі 388 125 грн. 00 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, зробленого позивачем (а.с.1 на звороті), та встановлено, що під час його проведення позивачем були вірно визначена сума непоставленого товару, але період прострочення визначено невірно, оскільки, як встановлено судом, граничним строком поставки було 27.04.2020 (не враховано, що 19 квітня (Великдень) є неробочим днем).

Враховуючи вказане, розрахунок пені, наведений позивачем у позовній заяві (а.с. 1 на звороті) визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає умовам договору, вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

У постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений наступний правовий висновок:

"З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).".

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та № 905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

Так, здійснивши власний розрахунок пені, судом встановлено, що в період з 28.04.2020 по 19.08.2020 пеня складає 384 750 грн. 00 коп., отже саме такий її розмір є обгрунтованим.

Також на підставі пункту 7.2. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 20% від суми непоставленого товару у сумі 135 000 грн. 00 коп.

Так, одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України .

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Судом також враховано, що одночасне стягнення штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно із статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, а у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 910/10939/18, від 27.09.2019 у справі № 923/760/16, від 19.09.2019 у справі №904/5770/18, від 28.08.2019 у справі № 910/11944/18, від 02.04.2019 у справі № 910/7398/18.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку заявленого до стягнення штрафу в сумі 135 000 грн. 00 коп. (а.с.1 на звороті) та встановлено, що він проведений у відповідності до умов договору та є арифметично вірним.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення штрафу визнаються судом обґрунтованими в сумі 135 000 грн. 00 коп.

В той же час, згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, неустойка, виходячи з приписів статей 546, 549 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Згідно із частиною 3 статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України одними із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зокрема, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд виходить із того, що у принципі добросовісності, а саме: при реалізації прав і повноважень, закладений принцип неприпустимості зловживання правом, згідно з якими здійснення прав та свобод однієї особи не повинне порушувати права та свободи інших осіб. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору, тощо, що відповідає нормам закону. Добросовісність, розумність та справедливість є засадами зобов`язальних правовідносин і зміст даних принципів полягає у тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб. В свою чергу, добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішнім або об`єктивним, і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями цивільного права.

Суд враховує і те, що цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Отже, цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності. Наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18.

Згідно з частиною 1 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити майновий стан сторін, співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, а також чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Суд відзначає, що вказане питання вирішується судом з урахуванням приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Аналогічний висновок щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладений також у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 22.04.2019 у справі № 925/1549/17, від 30.05.2019 у справі № 916/2268/18, від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18.

В аспекті права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд звертає увагу на наступні обставини та вважає за необхідне використати надане національним законодавством України право суду на зменшення розміру штрафних санкцій.

Суд об`єктивно оцінивши даний випадок, приймає до уваги причини неналежного виконання зобов`язання відповідачем, надаючи оцінку всім обставинам справи в їх сукупності, враховуючи інтереси обох сторін, виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, приймаючи до уваги, що:

- сума зобов`язання з поставки товару складає 675 000 грн. 00 коп., а штрафні санкції за непоставку вказаного товару, нараховані відповідно до договору, складають 523 125 грн. 00 коп. (що становить майже 80% від невиконаного зобов`язання), що свідчить про неспівмірність передбаченої договором відповідальності за порушення такого зобов`язання;

- штрафні санкції за порушення покупцем його зобов`язань за договором істотно менші, ніж ті, що передбачені за порушення зобов`язань за договором постачальником;

- договір про закупівлю товару № 138/13/29Е від 26.02.2020 укладено до виникнення у світі пандемії гострої респіраторної хвороби COVID-19 та запровадження у зв`язку із цим обмежувальних заходів та заборон (карантину), що викликало суттєві та непередбачувані обмеження у всіх сферах діяльності та вплинуло на можливість їх вільного здійснення; при цьому, відповідачем надано докази того, що товар, який підлягав поставці за договором, закуповувався за кордоном і його непоставка була пов`язана із незалежними від відповідача причинами;

- відповідач, підтверджуючи свою добросовісність, не ухилявся від виконання своїх зобов`язань за договором; у відповіді на претензію навів аргументи, що вплинули на своєчасність поставки, та в подальшому уклав з позивачем угоду про розірвання договору;

- в подальшому договір було розірвано за згодою сторін, що свідчить про те, що позивач погодився із неможливістю його виконання відповідачем, що може свідчити про те, що невиконання договору не завдало позивачу будь-яких збитків;

- про наявність збитків внаслідок невиконання відповідачем спірного договору суду також не повідомлено;

- позивач не заперечував факт наявності перед відповідачем заборгованості, що також могло вплинути на своєчасність виконання зобов`язань за спірним договором, про що зазначив відповідач у відзиві;

- судом також враховано, що пеня та штраф є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому будувати на цих платежах свої доходи та видатки позивач не може, тому при зменшенні розміру пені та штрафу позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому стані.

Отже, беручи до уваги правове призначення штрафних санкцій, надаючи оцінку всім обставинам справи в їх сукупності, суд вважає за необхідне зменшити розмір пені в сумі 384 750 грн. 00 коп. до 30%, а саме: до 115 425 грн. 00 коп. та розмір штрафу в сумі 135 000 грн. 00 коп. до 30%, а саме: 40 500 грн. 00 коп.

Таке зменшення розміру пені та штрафу суд вважає розумним та оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків як для позивача, так і для відповідача.

Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги щодо стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 115 425 грн. 00 коп., вимоги позивача в частині стягнення штрафу підлягають частковому задоволенню в сумі 40 500 грн. 00 коп.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

При цьому, оскільки суд зменшує розмір пені та штрафу, витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено, у зв`язку з чим відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог; стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 7 796 грн. 25 коп. - витрат по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги за позовом Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідер-Агро" про стягнення суми пені та штрафу за несвоєчасне виконання зобов`язань на підставі договору про закупівлю товару № 138/13/29Е від 26.02.2020 у загальному розмірі 523 125 грн. 00 коп. - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідер-Агро" (50027, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, площа Горького, будинок 10; ідентифікаційний код 37214871) на користь Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (52210, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вулиця Горького, будинок 2; ідентифікаційний код 14309787) 115 425 грн. 00 коп. пені, 40 500 грн. 00 коп. штрафу, 7 796 грн. 25 коп. витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 05.03.2021.

Суддя Ю.В. Фещенко