РІШЕННЯ

17 лютого 2021 року м. ТернопільСправа № 921/622/20

Господарський суд Тернопільської області у складі судді Руденка О.В.

при секретарі судового засідання Качунь І.Є.

розглянув справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Ковальської Ніни Іванівни

до відповідача Приватного підприємства "Юма-Віта"

про: визнання відсутності прав у відповідача за договором суборенди нежитлового приміщення від 01.09.2019 стосовно користування приміщенням; визнання договору припиненим; зобов`язання звільнити та передати нежитлове приміщення за адресою: Тернопільська область, м. Бережани, площа Ринок, 9, площею 83,2, за актом приймання-передачі

за участі представників сторін:

позивача: Качур С.В.

відповідача: Романюк А.Б.

Суть справи:

До Господарського суду Тернопільської області поступила позовна заява Фізичної особи-підприємця Ковальської Ніни Іванівни до ПП "Юма-Віта" про визнання відсутності прав у відповідача за договором суборенди нежитлового приміщення від 01.09.2019 стосовно користування приміщенням; визнання договору припиненим; зобов`язання звільнити та передати нежитлове приміщення за адресою: Тернопільська область, м. Бережани, площа Ринок, 9, площею 83,2, за актом приймання-передачі.

Ухвалою суду від 05.10.2020 відкрито провадження у справі №921/622/20 за правилами загального позовного провадження.

В обґрунтування заявлених вимог, підтриманих у судовому засіданні повноважним представником, позивач посилається на порушення його контрагентом умов договору суборенди нежитлового приміщення №б/н від 01.09.2019 в частині повернення орендованого майна. Зазначає, що заява орендодавця про припинення договору оренди, яка вчинена на погоджених сторонами умовах та приписах законодавства, є одностороннім правочином, що слугує підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин та не потребує узгодження з орендарем.

Повноважний представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву №44 від 23.10.2020 та №49 від 17.11.2020. Зазначає, що позивач не попереджав Підприємство про майбутнє розірвання договору оренди, а наполягав на негайному звільненні приміщення. Стверджує, що відповідачем за квітень-червень 2020 року сплачувалась Орендодавцю орендна плата у відповідності до умов договору, яку останній приймав без жодних зауважень. При цьому, ПП "Юма-Віта" безперешкодно використовувало приміщення за цільовим призначенням та не отримувало у квітні - травні 2020 року жодних застережень, претензій чи вимог щодо звільнення приміщення у зв`язку з припиненням договору оренди.

Розгляд даного спору здійснювався із технічною фіксацією судового процесу, в порядку ст. 222 ГПК України.

Ухвалою суду від 23.12.2020, відповідно до ст.185 ГПК України, справу призначено до судового розгляду по суті.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Із даною правовою нормою кореспондуються і положення статті 174 ГК України, за якою господарський договір є підставою виникнення господарських зобов`язань.

Як слідує із позовної заяви, 01.09.2019 між Фізичною особою-підприємцем Ковальською Н.І. (Орендар) та Приватним підприємством "ЮМА-ВІТА" (Суборендар) укладено договір суборенди нежитлового приміщення (далі-Договір), предметом якого є нерухоме майно, загальною площею 83,2 м.кв., розташоване за адресою: Тернопільська область, м. Бережани, площа Ринок, 9 (далі - Об`єкт оренди), що надається Орендарем у тимчасове зворотне, платне користування Суборендареві відповідно до умов договору.

Одночасно з правом користування об`єктом оренди Суборендарю надається право користування прилеглою до об`єкту оренди територією, площею, яка необхідна для забезпечення доступу Суборендаря до орендованого майна (п.1.2 Договору).

Згідно із п.1.3 укладеного правочину майно, що орендується, знаходиться у володінні та користуванні Орендаря у відповідності до Договору оренди б/н від 30.08.2019.

Мета орендного користування - роздрібна торгівля лікарськими засобами та виробами медичного призначення (п.2.1 Договору).

Відповідно до п.3.1 цієї угоди передання-приймання Об`єкта оренди здійснюється на підставі Акту прийому-передачі.

Пунктом 5.1 Договору сторони погодили, що останній набуває чинності з моменту його підписання і діє протягом 1090 календарних дня.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення договору за один місяць до закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах (п.5.6 Договору).

Згідно із п.10.2.4 даного правочину, договір може бути припинений, зокрема на вимогу Орендаря, попередивши про це Суборендаря письмово за 60 календарних днів до припинення договору.

04 лютого 2020 року, керуючись наданим йому правом, Орендарем надіслано лист-повідомлення про проведення ремонтно-будівельних робіт в орендованому приміщенні та встановлено вимогу звільнити приміщення до 04 квітня 2020 року. 16 червня позивач звернувся до відповідача з листом про звільнення займаного приміщення та підписання акту передачі-приймання до 22.06.2020 року. 01 липня 2020 року приватний підприємець надіслав своєму контрагенту вимогу з даного приводу.

Однак, як стверджує позивач, відповідач перелічені вище вимоги не виконав, а тому договір є припиненим з 19.08.2020 року, тобто на шістдесят перший день з дня отримання листа від 16 червня 2020 року.

Як наслідок, суб`єкт господарювання повідомив Підприємство листом від 26.08.2020 про те, що 19.08.2020 договір є припиненим Орендарем в односторонньому порядку. З огляду на це, для підписання Акту приймання-передачі майна Орендарю необхідно забезпечити явку уповноваженого представника 04.09.2020 об 11 год. 00 хв. Вказане повідомлення відповідачем залишене поза увагою, що підтверджується Актом, складеним 04.09.2020.

Вважаючи подібні дії Орендаря протиправними, приватний підприємець звернувся із відповідним позовом до суду.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступних міркувань.

У відповідності до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Укладений між учасниками цього спору правочин, за своєю правовою природою є договором найму (оренди) майна.

Особливості регулювання майнових правовідносини, які виникають між суб`єктами господарювання і пов`язані з укладенням, виконанням та припиненням договорів оренди, передбачені Господарським кодексом України. Якщо останній не містить таких особливостей, то застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною першою статті 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною третьою статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом статей 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 193 ГК України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною сьомою статті 193 ГК України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

У спірних правовідносинах приватний підприємець посилається на припинення договору №б/н від 01.09.2019 відповідно до наведеного у ньому п.10.2.4. За цією умовою, Договір може бути припинений "... на вимогу Орендаря, попередивши про це Суборендаря письмово за один 60 календарних днів до припинення Договору".

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У листі від 16.06.2020 року, приватний підприємець, вказуючи відповідачу на необхідність звільнити займане приміщення до 22.06.2020 року, посилається на прийняте ним рішення про розірвання договору. Проте, суд вважає, що односторонню відмову від договору слід відрізняти від його розірвання. Адже одностороння відмова від виконання договору здійснюється без звернення до суду. В той час як розірвання договору можливе лише за згодою сторін, а за відсутністю такої - в судовому порядку.

Статтею 188 ГК України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Отже, з аналізу статті 651 ЦК України, статті 188 ГК України вбачається, що договір не може бути розірваний в односторонньому порядку за ініціативою однієї із сторін за відсутності правових підстав, визначених Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України, в тому числі спеціально визначених умовами укладеного договору, оскільки в такому випадку одностороння відмова від договору може порушити права орендаря, який належним чином виконував прийняті на себе зобов`язання. Така правова позиція викладена у постанові колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №916/1684/18 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.08.2019 у справі №916/1680/18.

Частиною 4 ст. 236 ГПК України унормовано, що при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Разом з тим, належних доказів, які б підтверджували розірвання договору №б/н від 01.09.2019 у передбаченому чинним законодавством порядку позивачем до суду не подано і таких доказів в матеріалах справи не міститься.

У пункті 12 договору суборенди сторони визначили випадки припинення його дії. Зокрема: затримка Суборендарем вплати орендної плати понад 50 днів; порушення Орендарем п.2.1. даного договору; за рішенням суду в судовому порядку; на вимогу Орендаря, попередивши про це Суборендаря письмово за 60 календарних днів до припинення договору; на вимогу Суборендаря, попередивши Орендаря про це письмово за 30 календарних днів до припинення договору.

При цьому умови, що наведені у підпункті 10.2.4 цієї угоди, не містять ані підстав розірвання договору чи припинення ним дії, ані посилання на можливість вчинення певних дій в односторонньому порядку (а лише на вимогу однієї із сторін договору), ані положень щодо можливості відхилення від загального порядку розірвання господарських договорів, встановленого статтею 188 ГК України.

У свою чергу, ініціатива однієї зі сторін договору щодо припинення його дії без отримання згоди на це іншої сторони в контексті наведених положень законодавства не тягне за собою таких правових наслідків як дострокове припинення дії договору (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №916/1684/18).

З матеріалів справи вбачається, що ПП "Юма-Віта" у відповідь на вимогу ФОП Ковальської Н.І. щодо припинення дії договору суборенди згоди на це не надавав, а підприємець з приводу розірвання згаданого договору (припинення ним дії) у визначеному законом порядку до суду не зверталась.

Про ініціативу щодо припинення договору №б/н від 01.09.2019 свідчать, як стверджує позивач, повідомлення - вимоги, викладені у листах від 04.02.2020, 16.06.2020, 01.07.2020 та 26.08.2020.

Однак, суд переконаний, що саме по собі здійснення капітального ремонту приміщення не вимагає розірвання договору суборенди. Та й припинення дії договору з даних підстав відсутнє в умовах оспорюваного правочину. До того ж у листах від 04.02.2020 та 16.06.2020 містяться посилання, як на підставу для звільнення приміщення, на п.10.2.5 Договору оренди від 01 вересня 2019 року. При цьому позивачем не враховано, що викладені у даному пункті домовленості стосуються правомочностей, якими контрагенти наділили Суборендаря - відповідача у даній справі, а не приватного підприємця.

Отже, з урахуванням положень статті 651 ЦК України, статті 188 ГК України та змісту договору №б/н від 01.09.2019 в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що оспорюваний правочин на час розгляду справи не є припиненим в зв`язку з його розірванням в односторонньому порядку за ініціативою позивача з 19.08.2020. А зазначені та додані ФОП Ковальською Н.І. до позовної заяви листи не є пропозицією про дострокове припинення дії договору суборенди в односторонньому порядку.

Таким чином, позовні вимоги в частині визнання відсутності прав у відповідача стосовно користування орендованого приміщенням, а договору припиненим з 19.08.2020 задоволенню не підлягають.

Оскільки судом встановлено, що наразі договір №б/н від 01.09.2019 не є припиненим у зв`язку з його розірванням в односторонньому порядку за ініціативою ФОП Ковальської Н.І., тобто в силу пункту 5.1 він є чинним протягом 1090 календарних днів з дати укладення, і між сторонами станом на дату розгляду справи існують договірні правовідносини, то це виключає можливість застосування обраного позивачем способу захисту порушеного права у вигляді зобов`язання ПП "Юма-Віта" звільнити та передати позивачу орендоване майно.

Крім цього, згідно із п.8.2 Договору, об`єкт оренди має бути переданий Суборендарем і прийнятий Орендарем протягом 3-х днів з дати закінчення оренди. Оскільки, строк оренди ще не закінчився, то відповідач користується цим майном на законних засадах.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення його права відповідачем.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи вище наведене, з врахуванням обставин на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Судові витрати, в силу ст.129 ГПК України, покладаються позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями ст.ст. 42, 46, 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, в порядку та строки встановлені ст.ст. 256-257 ГПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повне рішення складено 01.03.2021

Суддя О.В. Руденко