РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.03.2021Справа № 910/18007/20
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ЦЕНТРЕНЕРГО" в особі відокремленого підрозділу Вуглегірська ТЕС ПАТ "ЦЕНТРЕНЕРГО"

до ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА "ДЕРЖВУГЛЕПОСТАЧ"

про стягнення 54 227,65 грн.,

без виклику учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "ЦЕНТРЕНЕРГО" в особі відокремленого підрозділу Вуглегірська ТЕС ПАТ "ЦЕНТРЕНЕРГО" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА "ДЕРЖВУГЛЕПОСТАЧ" про стягнення 54 227,65 грн., з яких: 51 737,04 грн. - основний борг, 933,19 грн. - інфляційних втрат, 1 557,42 грн. - 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2020 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків у десять днів з дня вручення цієї ухвали.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.12.2020 (після усунення недоліків позовної заяви) відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку (за правилами) спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, ухвалою було встановлено строк відповідачу, який становить 15 днів з дня вручення вказаної ухвали, для подачі до суду обґрунтованого письмового відзиву на позовну заяву, а також усіх письмових та електронних доказів, що підтверджують заперечення проти позову.

Частиною 1 статті 161 ГПК України визначено, що при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Згідно частині 2 статті 161 ГПК України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

В свою чергу, станом на день вирішення даного спору відзиву, або будь-яких інших заяв по суті справи, так само як і доказів повного або часткового погашення заборгованості, контррозрахунку позовних вимог, відповідач до суду не подав.

Натомість, 19.01.2021 від відповідача надійшла зава про закриття провадження у справі, в якій сторона зазначила про відсутність спору в частині стягнення основного боргу, оскільки її зобов`язання, що є предметом даного спору, припинено на підставі заяви від 11.01.2021 №0002/02 про зарахування зустрічних однорідних вимог. Разом з цим, ані вказаної заяви, ані доказів на підтвердження факту погодження сторонами правочину щодо зарахування зустрічних однорідних вимог (в тому числі доказів щодо безспірності такого роду вимог) відповідач суду не надав.

Разом з цим, згідно з ч. 2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

В свою чергу, 02.03.2021 від позивача надійшла заява, в якій сторона зазначила про те, що станом на 02.03.2021 від відповідача до нього не надходило жодного документу по справі, а також зауважила про те, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Ніяких відомостей про припинення зобов`язання сторін шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог позивачем зазначено не було.

Приймаючи до уваги, що відповідач у визначений судом строк не подав відзив на позов, не надав жодних заяв по суті справи, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами.

Беручи до уваги запровадження карантину та особливого режиму роботи суду, зважаючи на період перебування судді Приходько І.В. у відпустці, завершальний розгляд справи здійснювався 03.03.2021.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

17.07.2019 між ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ "ЦЕНТРЕНЕРГО" (покупець) та ДЕРЖАВНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ "ДЕРЖВУГЛЕПОСТАЧ" (постачальник) був укладений договір поставки вугілля № 111/33 (далі - договір), за умовами якого відповідач зобов`язався поставити у власність позивача вугільну продукцію, а останній зобов`язався прийняти та оплатити вказану продукцію.

Згідно п. 7.1.1 договору постачальник зобов`язався поставити позивачу вугілля у строк, обсягах, асортименті та по реквізитах, вказаних у специфікаціях.

Відповідно до п. 6.2 вказаного договору ціна 1 тонни вугілля, що поставляється за цим договором становить 2500,00 грн. (без ПДВ ) при визначених в пункті 5.1 договору базових показниках якості.

Спір виник внаслідок того, що, за доводами позивача, відповідач, поставивши вугілля невідповідної якості, не здійснив відшкодування транспортних витрат у розмірі 51 737,04 грн., які поніс покупець у зв`язку з поверненням вагонів з неприйнятим вугіллям. Крім того, позивачем нараховані інфляційні втрати та 3% річних за період порушення відповідачем грошового зобов`язання з відшкодування таких витрат.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що поставка вугілля по договору здійснюється залізничним транспортом на умовах DDP (залізнична станція призначення) згідно з Правилами Інкотермс 2010.

Згідно п. 3.1. договору приймання вугілля здійснюється спільно вантажоодержувачем і уповноваженими представниками постачальника в місці надходження на території і на обладнанні вантажоотримувача.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що за результатами проведених на Вуглегірській ТЕС спільних відборів проб вугілля, яке надійшло 05.08.2019 від вантажовідправника у вагонах №68777804 (залізнична накладна №50967561) №68823681 та №68825116 (залізнична накладна №50967629) встановлено невідповідність якості вугілля умовам, визначеним договором, внаслідок чого відповідна партія вугілля не була прийнята покупцем.

Відповідно до умов пунктів 8.6-8.7 договору вартість доставки неприйнятого покупцем вугілля до залізничної станції призначення та в зворотному порядку оплачує постачальник без відшкодування зі сторони покупця. Постачальник повністю відшкодовує покупцю всі збитки, витрати покупця, пов`язані з надходженням та поверненням вагонів з неприйнятим вугіллям, а саме: оплата за користування вагонами, їх подачу - прибирання, маневрові роботи.

Так, на підставі листа відповідача №0686/03 від 09.08.2019 вищевказані вагони було переадресовано вантажовідправнику з обов`язком відшкодувати витрати.

Переліком перевізних документів підтверджуються витрати позивача, пов`язані з доставкою вагонів вугілля та повернення їх у зворотному напрямку.

Також, позивачем було сплачено плату за користування вагонами у розмірі 11 472,48 грн. та збори за переадресацію вагонів у розмірі 13 498,56 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було виставлено відповідачеві рахунок-фактуру №8 на загальну суму витрат, які підлягають відшкодування за повернення вагонів з неякісним вугіллям у розмірі 51 737,04 грн.

Крім того, сторонами було складено, підписано та скріплено печатками підприємств акт узгодження відшкодування транспортних витрат від 29.08.2019 на суму 51 737,04 грн.

Пунктом 8.9. договору встановлений строк у 30 днів для оплати постачальником рахунка покупця про відшкодування затрат або збитків.

Разом з цим, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів повного або часткового відшкодування відповідачем витрат позивача, які виникли у зв`язку з поверненням вагонів з неякісним вугіллям.

Як було вищевказано, 19.01.2021 від відповідача надійшла зава про закриття провадження у справі, в якій сторона зазначила про відсутність спору в частині стягнення основного боргу, оскільки її зобов`язання, нібито, припинено на підставі заяви від 11.01.2021 №0002/02 про зарахування зустрічних однорідних вимог. Разом з цим, ані вказаної заяви, ані доказів на підтвердження факту укладення сторонами правочину щодо зарахування зустрічних однорідних вимог (в тому числі безспірності такого роду вимог) відповідач суду не надав.

При цьому, судом враховано, що у заяві позивача, яка надійшла до суду 02.03.2021, не має жодних відомостей щодо відсутності спору та факту зарахування зустрічних однорідних вимог. Навпаки, у заяві зазначено про те, що позивач підтримує позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідно до положень статті 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Статтями 202, 203 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що зобов`язання припиняється, зокрема, зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Отже, заява про зарахування зустрічних вимог є одностороннім правочином.

З огляду на положення чинного законодавства, зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку має на меті оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, що становлять предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням.

Водночас однією із важливих умов, за наявності якої можливе припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог, є безспірність вимог , які зараховуються, а саме відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань . Наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування чи невідповідність будь-якій із наведених умов виключає можливість зарахування у добровільному порядку .

Таким чином, для задоволення заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог слід встановити наявність таких умов: зустрічність вимог, однорідність цих вимог, строк виконання яких настав та прозорість вимог, тобто відсутність спору між сторонами щодо характеру зобов`язання, його змісту та умов виконання, оскільки лише за наявності всіх умов у сукупності можливо здійснити таке зарахування.

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається у якості підтвердження або заперечення її вимог. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.02.2021 року у справі № 910/21683/17.

В свою чергу, відповідачем жодними належними доказами не доведено факту зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 51 737,04 грн.

Враховуючи, що відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення суму основного боргу, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості з відшкодування витрат позивача в сумі 51 737,04 грн. нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог щодо стягнення 933,19 грн. - інфляційних втрат, 1 557,42 грн. - 3% річних, суд враховує наступне.

Як унормовано приписами статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник , який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому слід зауважити, що у випадках порушення грошового зобов`язання суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат у межах заявленого періоду, суд дійшов висновку про те, що заявлені суми обчислені позивачем обґрунтовано, арифметично вірно та з дотриманням приписів чинного законодавства, а тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, зважаючи на встановлені судом фактичні обставини, приймаючи до уваги, що відповідач не скористався правом на подання відзиву у визначений судом строк, не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заборгованість з відшкодування транспортних витрат, які були понесені позивача, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на відповідача у порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА "ДЕРЖВУГЛЕПОСТАЧ" (Україна, 01601, місто Київ, ВУЛИЦЯ БОГДАНА ХМЕЛЬНИЦЬКОГО, будинок 4, ідентифікаційний код 40225511) на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ЦЕНТРЕНЕРГО" (Україна, 08711, Київська обл., Обухівський р-н, селище міського типу Козин, ВУЛИЦЯ РУДИКІВСЬКА, будинок 49, ідентифікаційний код 22927045) заборгованість у розмірі 51 737,04 грн., інфляційні втрати у розмірі 933,19 грн., 3% річних у розмірі 1 557,42 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 102,00 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 03.03.2021.

Суддя І.В. Приходько