УХВАЛА

24 лютого 2021 року

м. Київ

Справа № 910/3410/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Уркевича В. Ю. - головуючого, Мачульського Г. М., Краснова Є. В.,

за участю секретаря судового засідання Брінцової А. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рестохолдинг»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 і рішення Господарського суду міста Києва від 14.07.2020 у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рестохолдинг»

до 1) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях; 2) Міністерства інфраструктури України

про визнання незаконними рішень та зобов`язання вчинити дії,

за участю представників:

позивача - Янчука А. В. (адвокат),

відповідача-1 - Котовського В. М. (у порядку самопредставництва),

відповідача-2 - Коренчук О. М (у порядку самопредставництва),

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог

1. У березні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Рестохолдинг» (далі - ТОВ «Рестохолдинг») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (далі - РВ ФДМУ), Міністерства інфраструктури України (далі - Міністерство) про визнання незаконними:

- рішення Міністерства, викладеного у листі від 22.11.2019 року № 3689/16/14-19, про відмову в передачі в оренду нерухомого майна загальною площею 573 кв. м, що належить до державної власності, перебуває на балансі Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (далі - ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль») та розміщене на першому і третьому поверхах пасажирського терміналу «Б» (інв. № 47578), а саме: частини приміщення № 78, площею 225,0 кв. м - для розміщення кафе, барів, закусочних, буфетів, кафетеріїв, що здійснюють продаж товарів підакцизної групи; частини приміщення № 78, площею 150,0 кв. м - для розміщення кафе, барів, буфетів, кафетеріїв, що здійснюють продаж товарів підакцизної групи; частини приміщення № 78, площею 150,0 кв. м - для розміщення кафе, барів, закусочних, буфетів, кафетеріїв, що здійснюють продаж товарів підакцизної групи; частини приміщення № 78, площею 30,0 кв. м - для розміщення магазину безмитної торгівлі, який буде здійснювати продаж продовольчих і непродовольчих товарів, алкогольних та тютюнових виробів, який також буде здійснювати видачу продукції пасажирам затриманих рейсів; 5 (п`яти) частин приміщення № 78, кожна площею 2,0 кв. м - для розміщення автоматів з продажу гарячих, холодних напоїв та супутніх товарів; 2 (двох) частин приміщення № 226, кожна площею 2,0 кв. м - для розміщення автоматів з продажу гарячих, холодних напоїв та супутніх товарів; частини приміщення № 2, площею 2,0 кв. м - для розміщення автоматів з продажу гарячих, холодних напоїв та супутніх товарів; частини приміщення № 297 площею 2,0 кв. м - для розміщення автоматів з продажу гарячих, холодних напоїв та супутніх товарів;

- рішення конкурсної комісії РВ ФДМУ про скасування конкурсу на право оренди спірного нерухомого майна загальною площею 573 кв. м, що належить до державної власності, перебуває на балансі ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» та розміщене на першому і третьому поверхах пасажирського терміналу «D» (інв. № 47578), а саме: частини приміщення № 78, площею 225,0 кв. м - для розміщення кафе, барів, закусочних, буфетів, кафетеріїв, що здійснюють продаж товарів підакцизної групи; частини приміщення № 78, площею 150,0 кв. м - для розміщення кафе, барів, закусочних, буфетів, кафетеріїв, що здійснюють продаж товарів підакцизної групи; частини приміщення № 78, площею 150,0 кв. м - для розміщення кафе, барів, закусочних, буфетів, кафетеріїв, що здійснюють продаж товарів підакцизної групи; частини приміщення № 78, площею 30,0 кв. м - для розміщення магазину безмитної торгівлі, який буде здійснювати продаж продовольчих і непродовольчих товарів, алкогольних та тютюнових виробів, який також буде здійснювати видачу продукції пасажирам затриманих рейсів; 5 (п`яти) частин приміщення № 78, кожна площею 2,0 кв. м - для розміщення автоматів з продажу гарячих, холодних напоїв та супутніх товарів; 2 (двох) частин приміщення № 226, кожна площею 2,0 кв. м - для розміщення автоматів з продажу гарячих, холодних напоїв та супутніх товарів; частини приміщення № 2, площею 2,0 кв. м - для розміщення автоматів з продажу гарячих, холодних напоїв та супутніх товарів; частини приміщення № 297 площею 2,0 кв. м - для розміщення автоматів з продажу гарячих, холодних напоїв та супутніх товарів, яке викладене в протоколі від 02.12.2019 № 2;

- наказу РВ ФДМУ від 02.12.2019 № 276 «Про скасування наказу від 28 жовтня 2019 року № 150 «Про затвердження результатів вивчення попиту та прийняття рішення про проведення конкурсу на право оренди державного майна» (зі змінами);

2. Позивач також просив зобов`язати РВ ФДМУ провести процедуру укладення договору оренди зазначеного державного майна загальною площею 573 кв. м, що належить до державної власності, перебуває на балансі ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» та розміщене на першому і третьому поверхах пасажирського терміналу «D» (інв. № 47578).

3. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення Міністерства про непогодження передачі в оренду об`єкта оренди та рішення РВ ФДМУ про скасування конкурсу на право оренди об`єкта оренди є незаконними, оскільки не відповідають Закону України «Про оренду державного та комунального майна», порушують права та інтереси ТОВ «Рестохолдинг» як учасника конкурсу на право оренди об`єкта оренди, який очікував на завершення всіх процедур передачі майна в оренду у законний спосіб, а саме шляхом оголошення та проведення конкурсу на право оренди об`єкта оренди.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

4. Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.07.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 у справі № 910/3410/20, у позові відмовлено повністю.

5. Судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що позивач не довів порушення його прав чи законних інтересів відповідачами, за захистом яких він звернувся до суду з цим позовом. При цьому суди зазначили: 1) щодо позовних вимог про визнання незаконним наказу РВ ФДМУ від 02.12.2019 № 276 «Про скасування наказу від 28 жовтня 2019 року № 150 «Про затвердження результатів вивчення попиту та прийняття рішення про проведення конкурсу на право оренди державного майна» - позивачем жодним чином не обґрунтовано, що цей наказ суперечить актам цивільного законодавства, наслідком чого стало порушення цивільних прав або інтересів позивача; 2) щодо вимог позивача про зобов`язання РВ ФДМУ провести процедуру укладення договору оренди державного майна - такі вимоги є необґрунтованими, оскільки вони є похідними від вимог про визнання незаконними рішення Міністерства, викладеного у листі від 22.11.2019 № 3689/16/14-19, та наказу РВ ФДМУ № 276 від 02.12.2019 «Про скасування наказу від 28 жовтня 2019 року № 150 «Про затвердження результатів вивчення попиту та прийняття рішення про проведення конкурсу на право оренди державного майна». Крім того, суди зазначили, що за змістом рішення відповідача-2, викладеного у листі від 22.11.2019 № 3689/16/14-19, про відмову в передачі в оренду об`єкта оренди слідує, що підставою для відмови у передачі об`єкта оренди в оренду була невідповідність об`єкта оренди принципам та засадам конкурентного законодавства, проте позивач фактично заперечує не щодо підстав такої відмови, а щодо строків та порядку її надання, які, як було встановлено судом, порушені не були.

Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї

6. У грудні 2020 року до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ТОВ «Рестохолдинг», в якій скаржник просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 і рішення Господарського суду міста Києва від 14.07.2020 у справі № 910/3410/20 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

7. На обґрунтування підстав касаційного оскарження ТОВ «Рестохолдинг» посилається на те, що судами неправильно застосовано норми статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 21.03.2018 у справі № 910/9240/16 та від 04.02.2020 у справі № 914/173/18.

8. 04.02.2021 до Верховного Суду від РВ ФДМУ надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач-1 зазначив, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а висновки судів відповідають дійсним обставинам справи, тому просив суд відмовити у задоволенні касаційної скарги.

9. У судовому засіданні 10.02.2021 Міністерство подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ТОВ «Рестохолдинг». Натомість ухвалою Верховного Суду від 25.01.2021 встановлено строк для подання відзиву на касаційну скаргу з доказами про надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи до 05.02.2021. Оскільки відзив на касаційну скаргу поданий Міністерством з порушенням строку, визначеного частиною другою статті 295 Господарського процесуального кодексу України, обґрунтованих причин пропуску цього строку не наведено, суд залишає його без розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

10. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

11. Підставою касаційного оскарження є пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, згідно з яким підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

12. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 та від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 зазначила, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

13. Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, у цьому випадку не підтвердилися з огляду на наступне.

14. У цій справі, судові рішення в якій переглядаються у касаційному порядку, судами попередніх інстанцій розглянуто спір щодо порядку проведення конкурсу на право оренди державного майна.

15. Суди попередніх інстанцій установили, що рішення конкурсної комісії РВ ФДМУ від 02.12.2019 про скасування проведення конкурсу, оформлене протоколом № 2, прийняте відповідно до пункту 35 Порядку проведення конкурсу на право оренди державного майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 № 906 (далі - Порядок, чинний на момент проведення конкурсу, втратив чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 № 483), з підстав непогодження Міністерством як уповноваженим органом управління спірним майном передачі такого майна в оренду.

16. За змістом рішення Міністерства, викладеного у листі від 22.11.2019 № 3689/16/14-19, про відмову в передачі в оренду об`єкта оренди слідує, що підставою для відмови була невідповідність об`єкта оренди принципам та засадам конкурентного законодавства, оскільки він повинен бути роз`єднаний на окремі об`єкти оренди відповідно до мети використання, площі та місцезнаходження.

17. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій керувалися пунктом 35 Порядку, яким визначено, що проведення конкурсу до затвердження його результатів може бути скасоване орендодавцем за пропозицією конкурсної комісії у разі, коли уповноважений орган управління об`єктом оренди відмовив у передачі майна в оренду і повідомив про це рішення орендодавцю до прийняття комісією рішення щодо умов та строків проведення конкурсу. Отже, цей Порядок надає можливість до затвердження результатів конкурсу скасувати його проведення у випадку отримання від уповноваженого органу управління об`єктом оренди відмови у передачі майна в оренду. Суди також зазначили, що позивач фактично заперечує не щодо підстав такої відмови, а щодо строків та порядку її надання, які, як було встановлено судом, порушені не були.

18. В частині позовних вимог про визнання незаконним наказу РВ ФДМУ від 02.12.2019 року № 276 «Про скасування наказу від 28 жовтня 2019 року № 150 «Про затвердження результатів вивчення попиту та прийняття рішення про проведення конкурсу на право оренди державного майна» суд першої та апеляційної інстанцій зазначили, що позивачем жодним чином не обґрунтовано його суперечність актам цивільного законодавства, наслідком чого стало порушення цивільних прав або інтересів позивача.

19. Стосовно вимог позивача про зобов`язання РВ ФДМУ провести процедуру укладення договору оренди державного майна суди дійшли висновку про їх необґрунтованість, оскільки вони є похідними від вимог про визнання незаконними рішення Міністерства, викладене у листі від 22.11.2019 № 3689/16/14-19, та наказу РВ ФДМУ від 02.12.2019 № 276 «Про скасування наказу від 28 жовтня 2019 року № 150 «Про затвердження результатів вивчення попиту та прийняття рішення про проведення конкурсу на право оренди державного майна».

20. Посилання скаржника на висновки Верховного Суду щодо застосування статті 9 Закону України від 10.04.1992 № 2269-XII «Про оренду державного та комунального майна» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 910/9240/16 та від 04.02.2020 у справі № 914/173/18, не може бути виключною правовою підставою для касаційного оскарження судового рішення, оскільки постанови у вказаних справах ухвалені за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у них доказів), ніж у справі, що розглядається, що свідчить про неподібність правовідносин у них з огляду на таке.

21. Так, у справі № 914/173/18 предметом позову були вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Рент-е-ка Юкрейн» до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Міністерства, державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Львів» імені Данила Галицького», Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, про зобов`язання провести процедуру укладення договору оренди державного майна шляхом розміщення в газеті «Відомості приватизації» та на веб-сайті Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області оголошення про намір передати державне майно в оренду та ухвалення рішення за результатами вивчення попиту на оренду державного майна. Позов мотивований тим, що відмова в укладенні договору оренди порушує права та законні інтереси позивача та суперечить положенням статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», оскільки її надано з порушенням процедури, встановленої цією правовою нормою, а саме Міністерством надано висновки щодо укладення договору оренди з порушенням встановленого цим Законом терміну, тому договір оренди та його умови відповідно до вказаної норми є погодженими.

22. Задовольняючи позовні вимоги у справі № 914/173/18, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що, враховуючи вимоги частини третьої статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Міністерство не розглянуло подані Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області матеріали протягом 15-ти днів після їх надходження, тобто до 02.08.2017, та не надіслало Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Львівській області висновки про умови договору оренди або про відмову в укладенні договору оренди.

23. Розглядаючи спір у справі № 914/173/18, суд касаційної інстанції керувався положеннями статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», у той час як при прийнятті оскаржуваних судових рішень у справі № 910/3410/20 суди також застосовували положення пункту 35 Порядку, отже, ці рішення ухвалено з урахуванням різного правового обґрунтування.

24. У справі № 910/9240/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг» до Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - Відділення) про визнання недійсним рішення адміністративної колегії Відділення від 14.04.2016 № 20 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» (далі - рішення АМК), Верховний Суд, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог, дійшов висновку щодо неповного з`ясування Відділенням обставин, які мають значення для справи та невідповідності висновків, викладених у рішенні АМК, обставинам справи, а тому за наявності підстав, передбачених статтею 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції», визнав рішення АМК недійсним.

25. Отже, причиною виникнення спору у справі № 910/9240/16 стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання рішення АМК недійсним.

26. Верховний Суд, розглядаючи справу № 910/9240/16, дійшов висновку, що дії аеропорту і товариства, які полягають в укладенні договору оренди, є антиконкурентними узгодженими діями, які призвели до суттєвого обмеження конкурентоспроможності інших суб`єктів господарювання на ринку частин приміщення для цілей організації комплексного обслуговування пасажирів.

27. Колегія суддів зазначає, що при вирішенні спору у справі № 910/9240/16 суд касаційної інстанції посилався на пункти 1, 2, 4, 5, 30 Порядку, які визначають процедуру проведення конкурсу на право оренди державного майна та порядок надсилання переможцю проекту договору оренди після затвердження результатів конкурсу, тоді як у справі, яка переглядається, суди керувалися положеннями пункту 35 цього Порядку, в якому визначено можливість до затвердження результатів конкурсу скасувати його проведення у випадку отримання від уповноваженого органу управління об`єктом оренди відмови у передачі майна в оренду.

28. Крім того, суд касаційної інстанції у справі № 910/9240/16 зазначив, що доводи Відділення, зокрема щодо порушення приписів статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», не беруться до уваги, оскільки спростовуються фактичними обставинами, встановленими апеляційним судом.

29. Звідси правовідносини у справі № 910/9240/16 не є подібними до правовідносин у цій справі, судові рішення в якій переглядаються в касаційному порядку, враховуючи різні предмет і підстави позовів, характер спірних правовідносин, а також правові висновки, викладені у цих рішеннях, які не є релевантними щодо спірних правовідносин у цій справі.

30. Проаналізувавши висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 910/9240/16 та від 04.02.2020 у справі № 914/173/18, на які посилається скаржник як на підставу касаційного оскарження згідно з приписами пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України судових рішень, прийнятих у цій справі, суд касаційної інстанції вважає, що вони ухвалені за неподібних правовідносин стосовно обставин цієї справи, з огляду на іншу фактично-доказову базу за інших, поданих сторонами й оцінених судами, доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) прийнято відповідне судове рішення. Отже, правові висновки, на які посилається скаржник, є нерелевантними для цієї справи.

31. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

32. При цьому Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

33. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми права на момент вчинення дії.

34. Відповідно до пункту восьмого частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

35. Згідно зі статтею 14 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

36. Аналогічно й частина перша статті 17 Господарського процесуального кодексу України регламентує, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

37. Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

38. ЄСПЛ вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права, як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства (див. mutatis mutandis рішення у справі «Санді Таймс проти Сполученого Королівства» («Sunday Times v. United Kingdom» від 26.04.1979)).

39. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить й судова практика.

40. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

41. ЄСПЛ зазначив, що вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (див. mutatis mutandis рішення у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» («Steel and others v. The United Kingdom» від 23.09.1998, № 24838/94)).

42. Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників судового процесу.

43. У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» («Garcia Manibardo v. Spain» від 15.02.2000, № 38695/97) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom» від 02.03.1987, № 9562/81, серія A, № 115, с. 22, п. 56, а також рішення у справі «Helmers v. Sweden» від 29.10.1996, серія A, № 212-A, с.15, п.31).

44. Отже, із встановленням законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду право на касаційне оскарження в Україні не є безумовним, що є передбачуваним для учасників судового процесу виходячи із наведених вище норм Господарського процесуального кодексу України.

45. За вказаних обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про закриття касаційного провадження, відкритого за касаційною скаргою позивача, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

касаційне провадження у справі № 910/3410/20 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Рестохолдинг» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 і рішення Господарського суду міста Києва від 14.07.2020 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. Ю. Уркевич

Судді: Г. М. Мачульський

Є. В. Краснов