РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.02.2021Справа № 910/19496/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Ягічевої Н. І., розглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін господарську справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" (03187, м. Київ, просп. Академіка Глушкова, буд. 40, офіс 315, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЛУСКО РІТЕЙЛ" Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЛУСКО РІТЕЙЛ" (03110, м. Київ, вул. Солом`янська, буд. 11, )

про стягнення 2 577,93 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЛУСКО РІТЕЙЛ" (далі - відповідач) про стягнення 2 577,93 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань згідно укладеного між сторонами у спрощений спосіб договору поставки щодо оплати фактично поставленого товару на загальну суму 2 075,91 грн за видатковими накладними №4325 від 03.01.2018, №4420 від 06.01.2018, №4546 від 10.01.2018, №7144 від 17.01.2018, №7590 від 17.01.2018, №7692 від 19.01.2018, №7710 від 19.01.2018, №7234 від 23.01.2018, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача 2075, 91 грн основної заборгованості, 178, 16 грн 3% річних та 323, 86 грн інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, визначено сторонам строк для надання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та доказів в обґрунтування своєї позиції.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, так позивач ухвалу суду від 15.12.2020 отримав - 23.12.2020, відповідач - 22.12.2020.

30.12.2020 року через канцелярію суду відповідач надав суду відзив на позовну заяву, у якому посилається на невизначеність строків вимоги та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

06.01.2021 через канцелярію суду позивач надав відповідь на відзив, у якій посилається на обов`язок відповідача оплатити товар внаслідок приписів закону про зустрічне виконання зобов`язань (ст.538 ЦК України), в тому числі по факту отриманого товару за правочином поставки.

Справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами з огляду на приписи ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно положень ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Таким чином, суд, враховуючи належне повідомлення сторін про розгляд справи, визначений процесуальний строк для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, вбачає за можливе здійснити розгляд справи за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

З видаткових накладних №4325 від 03.01.2018 на суму 303,86 грн, №4420 від 06.01.2018 на суму 255,08 грн, №4546 від 10.01.2018 на суму 206,39 грн, №7144 від 17.01.2018 на суму 292,60 грн, №7590 від 17.01.2018 на суму 345,60 грн, №7692 від 19.01.2018 на суму 187,86 грн, №7710 від 19.01.2018 на суму 325,40 грн, №7234 від 23.01.2018 на суму 159,12 грн. вбачається, що Товариство обмеженою відповідальністю "САМОЦВІТ" надало Товариству з обмеженою відповідальністю "ГЛУСКО РІТЕЙЛ" передало товар на загальну суму 2 075,91 грн. Зазначені видаткові накладні підписані сторонами без заперечень та зауважень та скріплені печатками.

24.11.2020 року між Товариством обмеженою відповідальністю "САМОЦВІТ" (цедент) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" (цесіонарій) укладено Договір №24-11-2020 відступлення права вимоги (цесії) (далі - Договір цесії), відповідно до умов якого у порядку та на умовах, визначених договором цесії, цедент відступає цесіонарієві, а цесіонарій набуває права вимоги виконання грошових зобов`язань, котрі належні цеденту та виникли на підставі документів первинного бухгалтерського обліку (цивільно-правових договорів/угод, видаткових накладних, накладних на поставку товарів, актів здачі-прийняття виконання робіт/послуг, рахунків-фактур, банківських виписок, платіжних доручень, тощо), відносно боржника: Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЛУСКО РІТЕЙЛ" (03110, м. Київ, вул. Солом`янська, буд. 11, ) у сумі 2 075,91 грн на підставі договору 0093 від 16.03.2015 року та видаткових накладних від 2018 року.

Пунктами 2.1, 2.2 Договору цесії передбачено, що передача права вимоги цедентом та прийняття його цесіонарієм здійснюється після повної оплати вартості лоту аукціону, та оформлення відповідним актом, де зазначається приймання-передача документів, що підписується сторонами. Перехід права вимоги від цедента до цесіонарія за даним Договором відбувається після здійснення оплати цесіонарієм відповідно до умов даного Договору та підписання сторонами акту приймання-передачі документів.

Цей Договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання (п. 7.1 Договору цесії).

24.11.2020 року між Товариством обмеженою відповідальністю "САМОЦВІТ" (цедент) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" (цесіонарій) складений та підписаний обома сторонами без заперечень та зауважень акт приймання-передачі права вимоги (приймання-передавання документів, що підтверджують право вимоги) згідно Договору №24-11-2020 відступлення права вимоги (цесії) від 24.11.2020 року.

Спір у справі виник, за твердженнями позивача, з неналежного виконання своїх зобов`язань відповідачем з оплати отриманого товару за видатковими накладними №4325 від 03.01.2018 на суму 303,86 грн, №4420 від 06.01.2018 на суму 255,08 грн, №4546 від 10.01.2018 на суму 206,39 грн, №7144 від 17.01.2018 на суму 292,60 грн, №7590 від 17.01.2018 на суму 345,60 грн, №7692 від 19.01.2018 на суму 187,86 грн, №7710 від 19.01.2018 на суму 325,40 грн, №7234 від 23.01.2018 на суму 159,12 грн, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість у розмірі 2075, 91 грн основної заборгованості, 178, 16 грн 3% річних та 323, 86 грн інфляційних втрат.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Вказане кореспондується з приписами ст. 205 Цивільного кодексу України.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

За загальним правилом відповідно до ст. 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

При цьому, відповідно до ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Враховуючи зазначене, судом встановлено, що між сторонами фактично укладено договір поставки, а відтак - виникли відносини, які підпадають під правове регулювання статті 712 Цивільного кодексу України та статті 265 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України та статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Основні зобов`язання, що виникли у позивача, внаслідок укладення договору, це поставка і передача товару, у відповідача - прийняття товару та оплата його вартості.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України закріплено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Видаткові накладні, підписані сторонами свідчить про те, що позивач поставив товар відповідачу на загальну суму 2 075,91 грн, а відповідач в свою чергу прийняв товар.

Проте, відповідач в добровільному порядку взяті на себе зобов`язання з оплати товару не виконав, жодних заперечень щодо якості чи факту отримання товару не висловив.

Судом встановлено, що між Товариством обмеженою відповідальністю "САМОЦВІТ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" укладено Договір цесії, відповідно до умов якого складений акт приймання-передачі права вимоги (приймання-передавання документів, що підтверджують право вимоги) згідно Договору №24-11-2020 відступлення права вимоги (цесії) від 24.11.2020 року.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною першою статті 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (стаття 513 ЦК України).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, сторони за Договором цесії погодили що зобов`язання, права вимоги, які відступаються новому кредитору за цим Договором, є дійсними на дату набрання чинності Договору цесії, первісний кредитор відступив новому кредитору всі права вимоги виконання грошових зобов`язань, котрі належали цеденту.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 2 075,91 грн є обгрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Крім того, за прострочення виконання зобов`язання з оплати товару позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 178, 16 грн 3% річних та 323, 86 грн інфляційних втрат за період з 24.01.2018 по 08.12.2020.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №910/12604/18 від 01.10.2019 та у постанові Верховного Суду України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010).

Щодо заперечень відповідача на невизначеність строку оплати поставленого товару, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні не встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відтак, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України (Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Отже, прийнявши товар та підписавши видаткові накладні, відповідач взяв на себе зобов`язання з його оплати, а в порядку приписів ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України позивач правомірно звернувся із позовними вимогами, тому твердження відповідача на невизначеність строку оплати поставленого товару судом не приймаються.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про його обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, у зв`язку з чим вимоги позивача в цій частині також підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги або свідчили про відсутність у відповідача обов`язку сплатити заборгованість за отриманий товар.

Приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 13, 74, 76-79, 129, 232, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЛУСКО РІТЕЙЛ" (03110, м. Київ, вул. Солом`янська, буд. 11, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС" (03187, м. Київ, просп. Академіка Глушкова, буд. 40, офіс 315, ) 2 075 (дві тисячі сімдесят п`ять) грн 91 коп. основного боргу, 178 (сто сімдесят вісім) грн 16 коп. 3% річних, 323 (триста двадцять три) грн 86 коп. інфляційних втрат та 2 102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 02.03.2021

Суддя Н.І. Ягічева