СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2021 р. Справа № 917/491/20

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя: судді: при секретарі судового засідання:Зубченко І.В. (доповідач), Барбашова С.В., Радіонова О.О. Солдатова М.Ю.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Громадської спілки Українська ліга авторських та суміжних прав, м.Київ (вх.№75 П/3 від 05.01.2021р.)
на рішення господарського суду Полтавської області
ухвалене17.11.2020р. (повний текст складено та підписано 27.11.2020р. у м.Полтаві)
у справі№917/491/20 (суддя Киричук О.А.)
за позовомГромадської спілки Українська ліга авторських та суміжних прав, м.Київ
до Фізичної особи підприємця Латишко Ірини Анатоліївни, м.Полтава
простягнення 208.650,00грн. збитків

В С Т А Н О В И В:

Громадська спілка Українська ліга авторських та суміжних прав, м.Київ, позивач, звернулася до господарського суду Полтавської області з позовом до відповідача, Фізичної особи-підприємця Латишко Ірини Анатоліївни, м.Полтава, про стягнення 208.650,00грн. збитків. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідач, використовуючи у своїй господарській діяльності об`єкти авторського права і (або) суміжних прав (фонограми та зафіксовані у них виконання), у порушення вимог ч.3 ст.20 Закону України Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав, не уклав із позивачем, який є єдиною в Україні акредитованою організацією колективного управління правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав, відповідного договору про використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, чим спричинив позивачеві збитки у вигляді неотриманого ним роялті.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 17.11.2020р. (повний текст складено та підписано 27.11.2020р.) у справі №917/491/20 у позові відмовлено повністю. Ухвалюючи зазначене рішення, місцевий господарський суд виходив з наступного:

- організація колективного управління може здійснювати управління майновими правами її членів у межах, визначених автором (автор визначає конкретні майнові права для управління, які вносяться у відповідний каталог), а розширене колективне управління, у свою чергу, надає право організації колективного управління управляти майновими правами членів організації без включення їх у відповідні каталоги (крім випадків вилучення майнових прав автором). Отже, організація колективного управління уповноважена управляти майновими правами авторів не будь-яких, а лише тих, які є її членами. Проте, позивачем не надано доказів того, що особи, які мають авторські та/або суміжні права на музичні твори, визначені в актах фіксації від 07.11.2019р. та від 19.12.2019р., є членами організації або мають будь-які правовідносини з позивачем;

- враховуючи положення статей 5, 12 Закону України Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав, винагороду за використання іншими особами авторських і (або) суміжних прав мають отримувати саме власники виключних майнових прав на об`єкти суміжних прав (можливо через спілку), проте позивач у даній справі звернувся до суду у своїх інтересах, на захист своїх прав на відшкодування збитків;

- закон наділяє правом на звернення за захистом авторських прав виключно суб`єктів авторського права та суміжних прав. У свою чергу, абзацем 2 ч.1 ст.52 Закону України Про авторське право і суміжні права передбачений відповідний перелік можливих варіантів способу захисту свого права автором. Так, згідно з чинною редакцією ст.52 Закону України Про авторське право та суміжні права суд має право постановити рішення чи ухвалу про відшкодування збитків, завданих порушенням авторського права і (або) суміжних прав (п.б ч.2 ст.52), про виплату компенсації, що визначається судом як паушальна сума на базі таких елементів, як подвоєна, а у разі умисного порушення - як потроєна сума винагороди або комісійні платежі, які були б сплачені, якби порушник звернувся із заявою про надання дозволу на використання оспорюваного авторського права або суміжних прав замість відшкодування збитків або стягнення доходу (п.г ч.2 ст.52). Проте, позивач, визначаючи заявлену до стягнення суму як паушальну суму, здійснює її розрахунок, виходячи з 50 мінімальних заробітних плат, а не із визначених Законом елементів. Компенсації у розмірі від 10 до 50 000 мінімальних заробітних плат замість відшкодування збитків було передбачено п.г ч.2 ст.52 Закону України Про авторське право та суміжні права у попередній редакції Закону, яка існувала до внесення у вказану норму змін 15.05.2018р.;

- позивач використовує способи, передбачені п.б та п.г ст.52 Закону України Про авторське право і суміжні права, одночасно, не розмежовуючи право на компенсацію та право на збитки, хоча вказані приписи передбачають урахування паушальної суми саме для визначення розміру компенсації, а не для збитків. Позивач зазначаючи, що зазнав збитків у вигляді упущеної вигоди, не підтверджує обставини понесення таких збитків саме правовласниками, в інтересах яких згідно з ч.1 ст.12 Закону України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав" діє організація колективного управління;

- позивач не надав жодного доказу, що музичні твори, зазначені в актах фіксації від 07.11.2019р. та від 19.12.2019р., відтворювалися саме Фізичною особою-підприємцем Латишко Іриною Анатоліївною, оскільки доказів живого виконання надано не було. Також не було надано доказів, що пристрої, на яких відтворювалися фонограми, належали саме Фізичній особі-підприємцю Латишко Ірині Анатоліївні. Крім того, у актах фіксації від 07.11.2019р. та від 19.12.2019р. вказано, що у закладі здійснюється діяльність також іншим підприємцем, а тому позивач безпідставно дійшов висновку про відтворювання фонограм саме Фізичною особою-підприємцем Латишко І.А. Надані позивачем відеофайли також не містять даних про протиправне відтворення саме Фізичною особою-підприємцем Латишко І.А. зазначених у актах від 07.11.2019р. та від 19.12.2019р. творів.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Громадська спілка «Українська ліга авторських та суміжних прав» звернулась до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно резолютивної частини якої просить рішення господарського суду Полтавської області від 17.11.2020р. (повний текст складено та підписано 27.11.2020р.) у справі №917/491/20 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

- приписами Закону України «Про авторське право і суміжні права» та Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і(або) суміжних прав», окрім іншого, врегульовані різні сфери правовідносин, які пов`язані із об`єктами суміжних прав. Одні правовідносини складаються між конкретно визначеними суб`єктами прав щодо конкретно визначеного об`єкта суміжних прав і стосуються дотримання чи порушення визначеного обсягу прав і повноважень (наприклад, розподілення винагороди, наділення тим чи іншим майновим правом та інші). Інші правовідносини складаються щодо використання невизначеним колом зацікавлених осіб невизначеного переліку об`єктів суміжних прав і законом встановлений спосіб (зобов`язання) щодо їх правомірного використання;

- правовідносини відповідно до предмету і підстав позову у даній справі складаються саме щодо встановленої законом обов`язкової поведінки для невизначеного кола осіб у разі використання невизначеного переліку об`єктів суміжних прав. Разом з цим, висновки місцевого господарського суду щодо підстав відмови в задоволенні позовних вимог обґрунтовані зовсім іншими правовідносинами, щодо зовсім інших об`єктів і суб`єктів цих правовідносин;

- оскільки відповідач з 07.11.2019р. систематично здійснював у своїй господарській діяльності використання фонограм та зафіксованих у них виконань у сфері публічного виконання, то в силу ч.5 ст.12, ч.3 ст.20 Закону України Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав у нього виник безальтернативний обов`язок укласти саме з позивачем (єдиною в Україні акредитованою організацією колективного управління правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав) договір щодо використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав;

- відповідно до прямих приписів Закону України "Про ефективне колективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав" прямо передбачено, що саме організація колективного управління укладає із користувачами договори про надання дозволів на використання об`єктів інтелектуальної власності. Відповідно до Податкового кодексу України такий дозвіл є роялті, яке, у свою чергу, є доходом, а статус неприбутковості жодним чином не пов`язаний із неможливістю отримувати дохід;

- позивач наділений правом звернення до суду із вимогою про стягнення збитків, оскільки таке право йому гарантоване Конституцією України. При цьому, розрахунок збитків ним зроблено з урахуванням абз.4 сторінки 2 Тарифів (не враховувати які неможливо, враховуючи приписи ч.2 ст.20 Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних» та ст.240 Угоди про асоціацію України і ЄС).

Для розгляду справи згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.01.2021р. сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя (доповідач) Зубченко І.В., судді Барбашова С.В., Радіонова О.О.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.01.2021р. поновлено Громадській спілці «Українська ліга авторських та суміжних прав» пропущений процесуальний строк для подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Полтавської області від 17.11.2020р. (повний текст складено та підписано 27.11.2020р.) у справі №917/491/20 та відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою. Названою ухвалою, разом з іншим, зобов`язано відповідача у строк до 26.01.2021р. включно надати до суду відзив на апеляційну скаргу.

На поштову адресу суду апеляційної інстанції 27.01.2021р. (згідно штампу канцелярії, наявного на першому аркуші документа) від Фізичної особи підприємця Латишко Ірини Анатоліївни надійшов відзив на апеляційну скаргу, який було направлено на адресу суду 26.01.2021р. (згідно накладної, наявної на конверті, в якому надійшов документ), тобто у межах визначеного судом строку. За змістом відзиву відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення місцевого господарського суду без змін. Свої заперечення відповідач обґрунтовує наступним:

- Громадська спілка «Українська ліга авторських та суміжних прав не є належним позивачем у справі, оскільки звертається до суду за захистом прав суб`єктів авторського права та (або) суміжних прав, а не своїх прав. Позивачем у таких випадках буде суб`єкт авторського права та (або) суміжних прав, на захист інтересів якого звернулася організація;

- твердження позивача у позові про те, що він є єдиною акредитованою організацією колективного управління та тільки з ним можливо укладати договори та сплачувати кошти, є безпідставним, оскільки прямо суперечить приписам ст.45 Закону України Про авторське право і суміжні права та порушує права самого автора на особисте управління своїми майновими правами, управління через повіреного та вибір організації колективного управління;

- організація колективного управління уповноважена управляти майновими правами авторів не будь-яких, а лише тих, які є її членами, а тому позивач для звернення до суду з даним позовом повинен надати докази того, що виконавці музичних творів, зазначених у актах фіксації від 07.11.2019р. та від 19.12.2019р., є членами організації або мають будь-які правовідносини з позивачем;

- позивачем не надано доказів того, що авторами творів, вказаних в актах фіксації від 07.11.2019р. та від 19.12.2019р., заборонено використання їх творів іншими особами, а для захисту прав автора позивач повинен був довести факт заборони автором використання його творів іншими особами;

- музичні твори, зазначені в актах фіксації від 07.11.2019р. та від 19.12.2019р., були завантажені на платформу SoundCloud та знаходяться у вільному доступі, а тому цілком обґрунтованим є висновок, що авторами було надано відповідний дозвіл на використання твору іншими особами;

- позивач не надає жодного доказу того, що музичні твори, зазначені у актах фіксації від 07.11.2019р. та від 19.12.2019р., відтворювалися саме Фізичною особою-підприємцем Латишко Іриною Анатоліївною, оскільки доказів живого виконання надано не було. Також не було надано доказів, що пристрої, на яких відтворювалися фонограми, належали саме Фізичній особі-підприємцю Латишко Ірині Анатоліївні. Крім того, у актах фіксації від 07.11.2019р. та від 19.12.2019р. вказано, що у закладі здійснюється діяльність також іншим підприємцем, а тому незрозуміло, як позивач дійшов висновку про порушення авторського права саме Фізичною особою-підприємцем Латишко І.А.;

- до позовної заяви не додано належного та допустимого доказу, який би підтверджував факт використання саме тих фонограм та саме тих виконавців, які вказані в акті;

- у позовній заяві позивач просить стягнути суму у розмірі 208.650,00грн., тоді як дана вимога не містить обґрунтованого розрахунку з посиланням на норми чинного законодавства.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.01.2021р. призначено до розгляду апеляційну скаргу Громадської спілки «Українська ліга авторських та суміжних прав» на рішення господарського суду Полтавської області від 17.11.2020р. (повний текст складено та підписано 27.11.2020р.) у справі №917/491/20 в порядку письмового провадження.

На електронну адресу суду апеляційної інстанції, 28.01.2021р. (згідно штампу канцелярії, наявного на першому аркуші документа) від відповідача надійшло клопотання про призначення справи до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи та клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (з накладенням електронного цифрового підпису).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.02.2021р. відмовлено у задоволенні клопотання Фізичної особи підприємця Латишко Ірини Анатоліївни про призначення справи до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи і, як наслідок, відмовлено у задоволенні клопотання останньої про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

04.02.2021р. (згідно штампу канцелярії, наявного на першому аркуші документа) на електронну адресу суду від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення (із накладенням електронного цифрового підпису), за змістом яких останній просить врахувати при розгляді справи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26.01.2021р. у справі №904/951/20.

Згідно із вимогами ст.269 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, якщо під час розгляду не буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, відзив на неї, додаткові письмові пояснення, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне.

Звертаючись із розглядуваним позовом до господарського суду Полтавської області, Громадською спілкою "Українська ліга авторських та суміжних прав" (далі - ГС УЛАСП) було зазначено, що остання є єдиною в Україні акредитованою організацією колективного управління у сфері діяльності, передбаченої ч.5 абз.4, п.3, що підтверджується Рішенням щодо акредитації організації колективного управління ГС УЛАСП (Витяг з Протоколу №1).

Позивач зазначає, що на відповідача покладено обов`язок укласти договір із позивачем на підставі Закону України Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав для використання у своїй діяльності об`єктів суміжних прав (фонограм та зафіксованих у них виконань).

Як зазначає позивач, його представниками/представником ГС УЛАСП у різний час був проведений збір доказів (фіксації) використання об`єктів суміжних прав у одному і тому самому публічному закладі, в якому здійснює господарську діяльність відповідач. У результаті збору доказів, як у перший, так і у другий раз були зафіксовані факти, що свідчать про використання відповідачем у його приміщенні фонограм та зафіксованих у них виконань (це свідчить про те, що використання носить не випадковий, а постійний характер).

Інформація із зібраних доказів (фіксацій) є наступною:

Фіксація 1:

Прізвище представників, які здійснювали фіксацію: Васильченко I.A.;

Дата проведення фіксації: 07.11.2019р.;

Назва публічного закладу, в якому була проведена фіксація: "Шалена Шкварка";

Адреса публічного закладу, у якому була проведена фіксація: м.Полтава, вул.Соборності, б.24;

Збір доказів (фіксація) був проведений шляхом безпосереднього сприйняття представником фактичних обставин щодо використання об`єктів правового захисту, записом цих обставин на папері - складання відповідного акту, за допомогою проведення відео-звукозапису використання відповідачем фонограм та зафіксованих у них виконань, а також за допомогою збору додаткових доказів у місці використання об`єктів і із загальновідомих і відкритих джерел.

Фіксація 2:

Прізвище представників, які здійснювали фіксацію: Васильченко I.A.;

Дата проведення фіксації: 19.12.2019р.;

Назва публічного закладу, в якому була проведена фіксація: "Шалена Шкварка";

Адреса публічного закладу, в якому була проведена фіксація: м.Полтава, вул.Соборності, б.24;

Збір доказів (фіксація) був проведений шляхом безпосереднього сприйняття представником фактичних обставин щодо використання об`єктів правового захисту, шляхом запису цих обставин на папері - складання відповідного акту, за допомогою проведення відео-звукозапису використання відповідачем фонограм та зафіксованих у них виконань, а також за допомогою збору додаткових доказів у місці використання об`єктів і із загальновідомих і відкритих джерел.

Позивач направляв відповідачу лист, у якому проінформував останнього про дію ч.3 ст.20 Закону України Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав та про те, що легалізацію використання способом публічного виконання фонограм та зафіксованих у них виконань можна здійснювати виключно через єдину в Україні акредитовану організацію колективного управління у зазначеній сфері, а саме через ГС УЛАСП. Окремо від загального правила (встановленого Конституцією України) про те, що незнання закону не звільняє від відповідальності, ГС УЛАСП перед застосуванням судового способу захисту (і норми прямої дії) направлено повідомлення на адресу відповідача та проінформовано про порядок правомірного використання суміжних прав.

Позивач наголошує, що у розумінні ст.240 Угоди про Асоціацію з ЄС ГС УЛАСП є потерпілою стороною, а відповідач - порушником, оскільки останнім використані у своїй господарській діяльності об`єкти авторського та суміжного права без укладення з організацією колективного управління відповідного договору. Позивач недоотримав значні кошти (роялті) через ухилення відповідача від укладання договору щодо використання об`єктів суміжних прав, як це передбачено Законом.

За твердженням позивача, він фактично недоотримав суму у розмірі, еквівалентному 50 мінімальним місячним заробітним платам, яка становить 208.650,00грн. (розрахунок суми відшкодування: 50 помножити на розмір мінімальної місячної заробітної плати на початок року, в якому відбувалось використання = 208.650,00грн.).

Посилаючись на наведені обставини, позивач звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Латишко Ірини Анатоліївни про стягнення 208.650,00грн. збитків.

Східний апеляційний господарський суд, дослідивши правову природу спірних правовідносин, надаючи оцінку всім обставинам справи, оцінивши надані сторонами на підтвердження їх вимог докази, вважає, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Як убачається зі змісту позовної заяви, предметом судового розгляду є вимога ГС УЛАСП про стягнення з Фізичної особи-підприємця Латишко Ірини Анатоліївни збитків у розмірі 208.650,00грн., що спричинені порушенням зобов`язання у сфері суміжних прав внаслідок використання відповідачем фонограм без укладання договору із позивачем як акредитованою організацією колективного управління у відповідній сфері.

Статтею 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, у тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Так, у розглядуваній справі ГС УЛАСП обґрунтовує позовні вимоги порушенням своїх законних прав та інтересів як суб`єкта суміжних прав, порушення яких проявляється у використанні відповідачем фонограм без укладання договору з акредитованою організацією колективного управління у відповідній сфері, внаслідок чого ГС УЛАСП недоотримано дохід (роялті). Вказані обставини, на думку позивача, є підставою для стягнення збитків, оскільки у розумінні ст.240 Угоди про Асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, яку ратифіковано із заявою Законом України №1678-VII від 16.09.2014р., ГС УЛАСП є потерпілою стороною, а відповідач - порушником.

Позивач стверджує, що ГС УЛАСП є акредитованою організацією колективного управління у сфері розширеного колективного управління, яка має "право на справедливу винагороду, спільну для виконавців та виробників фонограм (відеограм), за публічне виконання фонограм і зафіксованих у них виконань чи публічну демонстрацію відеограм і зафіксованих у них виконань, опублікованих для використання з комерційною метою" та має право самостійно звертатись до суду із позовом у даній справі.

Разом з тим, необхідно зазначити, що особисті немайнові права і майнові права авторів та їх правонаступників, пов`язані зі створенням та використанням творів науки, літератури і мистецтва - авторське право, і права виконавців, виробників фонограм і відеограм та організацій мовлення - суміжні права охороняються положеннями Закону України "Про авторське право і суміжні права".

У пункті "б" ст.35 названого Закону визначено, що об`єктами суміжних прав, незалежно від призначення, змісту, оцінки, способу і форми вираження, є фонограми, відеограми.

Відповідно до п.п."а", "б" ч.1 ст.36 Закону України "Про авторське право і суміжні права" суб`єктами суміжних прав є: виконавці творів, їх спадкоємці та особи, яким на законних підставах передано суміжні майнові права щодо виконань; виробники фонограм, їх спадкоємці (правонаступники) та особи, яким на законних підставах передано суміжні майнові права щодо фонограм.

Частиною 1 ст.37 вищевказаного Закону передбачено, що первинними суб`єктами суміжних прав є виконавець, виробник фонограми, виробник відеограми, організація мовлення.

Відповідно до п."а" ч.1 ст.40 Закону України "Про авторське право і суміжні права" до майнових прав виробників фонограм і виробників відеограм належить їх виключне право на використання своїх фонограм, відеограм і виключне право дозволяти чи забороняти іншим особам відтворення (пряме і (або) опосередковане) своїх фонограм і відеограм у будь-якій формі і будь-яким способом.

Згідно з п.п."а", "б", "в" ч.1 ст.42 Закону України "Про авторське право і суміжні права" допускаються використання виконань, фонограм, відеограм, програм мовлення, їх фіксація, відтворення і доведення до загального відома без згоди виконавців, виробників фонограм, відеограм і організацій мовлення у випадках, передбачених ст.ст.21 - 25 цього Закону щодо обмеження майнових прав авторів літературних, художніх і наукових творів, якщо задовольняються такі умови: 1) відтворення зазначених об`єктів здійснюється виключно з метою навчання чи наукових досліджень; 2) право на відтворення, передбачене у пункті "а" цієї частини, не поширюється на експорт відтворених примірників фонограм, відеограм, програм мовлення за межі митної території України; 3) за суб`єктами суміжних прав зберігається право на справедливу винагороду з урахуванням кількості відтворених примірників.

Одночасно правові та організаційні засади колективного управління майновими правами суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав в Україні визначені Законом України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав".

У статті 1 названого Закону міститься визначення понять "колективне управління", "обов`язкове колективне управління", "розширене колективне управління".

Так, за змістом ст.1 Закону України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав", колективне управління - це діяльність зі збору, розподілу та виплати правовласникам доходу від прав, що здійснюється в інтересах більше ніж одного правовласника на умовах та з дотриманням принципів, передбачених цим Законом. Обов`язкове колективне управління - колективне управління майновими правами на об`єкти авторського права і (або) суміжних прав незалежно від їх наявності в каталозі організації колективного управління, що здійснюється акредитованими Установою організаціями у визначених цим Законом сферах. Розширене колективне управління - колективне управління майновими правами на об`єкти авторського права і (або) суміжних прав незалежно від їх наявності в каталозі організації колективного управління (крім випадків, коли відповідні права вилучені правовласником з колективного управління в порядку, встановленому цим Законом), у визначених цим Законом сферах, що здійснюється акредитованими Установою організаціями у визначених цим Законом сферах.

Відповідно до ч.1 ст.5 вищевказаного Закону організація колективного управління є неприбутковою організацією, утворюється в організаційно-правовій формі громадського об`єднання (громадська організація або громадська спілка) зі статусом юридичної особи, єдиним видом діяльності якої є виконання завдань і функцій, визначених статтею 12 цього Закону.

У той же час, згідно з положеннями ч.2 ст.5 Закону України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав" принципами діяльності організацій колективного управління є ефективне управління - організації колективного управління забезпечують збирання, розподіл та виплату доходу від прав правовласникам у найбільш швидкий, ефективний і точний спосіб та лише з обґрунтованими витратами.

Відповідно до ч.1 ст.12 названого Закону організації колективного управління від свого імені та в інтересах правовласників здійснюють такі функції: 1) укладають із користувачами договори про надання дозволу на використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав та договори про виплату винагороди (відрахувань) за використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав; 3) збирають, розподіляють та виплачують дохід від прав правовласникам; 4) звертаються до суду від імені правовласників за захистом їхніх майнових прав відповідно до статутних повноважень та доручення правовласників, вчиняють інші дії, передбачені законодавством та дорученням правовласників, необхідні для захисту майнових прав правовласників, в інтересах яких діє організація; 5) забезпечують ведення реєстру правовласників, реєстру об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, майновими правами щодо яких управляє організація; 6) здійснюють моніторинг правомірності використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав згідно зі сферами управління правами, щодо яких зареєстровано організацію, та щодо об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, майнові права на які передані їй в управління.

Так, зі змісту ч.5 ст.12 вищевказаного Закону вбачається, що розширене колективне управління поширюється на всю територію України та здійснюється щодо майнових прав усіх правовласників за відповідною категорією у сферах, щодо яких акредитовано організацію, у тому числі тих, що не укладали договір про управління об`єктами авторського права і (або) суміжних прав з акредитованою організацією, незалежно від обраного такими правовласниками способу управління належними їм правами.

Частинами 8, 9, 11, 12 ст.13 Закону України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав" передбачено, що правовласники мають право на підставі письмової заяви вимагати вилучення своїх майнових прав з управління організації колективного управління, припинення дій щодо надання дозволів на використання їхніх об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, дій щодо збирання винагороди за використання їхніх об`єктів авторського права і (або) суміжних прав (далі - заява про вилучення). У заяві про вилучення зазначаються майнові права, які вилучаються з управління організації, та перелік об`єктів авторського права і (або) суміжних прав. У заяві про вилучення правовласники зазначають перелік об`єктів, щодо яких подається заява, та правові підстави набуття майнових прав на ці об`єкти. У разі подання правовласниками до організації колективного управління заяви про вилучення щодо їхніх об`єктів авторського права і (або) суміжних прав організація зобов`язана протягом шести місяців з дня отримання таких заяв виплатити правовласникам, які звернулися із заявою про вилучення, належну їм винагороду, внести відповідні зміни до договорів із користувачами, припинити управління щодо відповідних об`єктів авторського права і (або) суміжних прав (припинити дії щодо надання дозволів на використання відповідних об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, дії щодо збирання винагороди за їх використання, дії щодо звернень до суду за захистом прав правовласників щодо цих об`єктів тощо) та розмістити на своєму веб-сайті інформацію про таке вилучення із списком правовласників, які здійснили вилучення, та переліком об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, щодо яких здійснено вилучення. Організація колективного управління не має права відмовляти правовласникам у вилученні майнових прав з управління, за умови дотримання ними порядку вилучення, передбаченого цією статтею. Правовласники можуть також вилучити свої майнові права з управління організації, що акредитована для здійснення розширеного колективного управління правами. У такому разі на території України управління майновими правами, вилученими з колективного управління, може здійснюватися правовласником.

Отже, системний аналіз зазначених вище норм у сукупності дає підстави для висновку, що організація колективного управління може здійснювати управління майновими правами її членів у межах визначених правовласником (конкретно визначених майнових прав для управління, які вносяться у відповідний каталог), а розширене колективне управління, у свою чергу, надає право організації колективного управління управляти майновими правами членів організації без включення їх у відповідні каталоги (крім випадків вилучення майнових прав автором), у межах, визначених законодавством.

Крім того, слід відрізняти право на управління майновими правами та право правовласника щодо розпорядження майновими правами.

При цьому, право на колективне управління майновими правами суб`єктів суміжних прав не слід ототожнювати із правами самого суб`єкта суміжних прав, включаючи право на розпорядження ними, яке виникає і здійснюється відповідно до цивільного права та Закону України "Про авторське право і суміжні права". Набуття організацією колективного управління на підставі положень Закону України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав" прав на здійснення функцій з управління не призводить до виникнення у такої організації майнових суміжних прав на відповідні об`єкти суміжних прав.

Слід зазначити, що суди розглядають справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ГПК України випадках.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017р. у справі №914/1128/16.

Вирішуючи спір по суті, господарський суд має встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, для захисту якого звернувся позивач, тобто, встановити чи є особа, за позовом якої порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому, відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність такого права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії) від зобов`язаних осіб. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення прав і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів - предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто, таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Близькі за змістом висновки зазначені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018р. у справі №338/180/17, від 11.09.2018р. у справі №905/1926/16, від 30.01.2019р. у справі №569/17272/15-ц, від 04.06.2019р. у справі №916/3156/17.

Відповідно до ч.1 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 ГПК України).

Поряд з цим, як убачається із матеріалів справи та встановлено господарським судом першої інстанції, ГС УЛАСП заявлено позов саме про стягнення збитків, який мотивовано тим, що, внаслідок неукладення відповідачем договору з позивачем як із акредитованою організацією колективного управління у відповідній сфері, останнім недоотримано паушальну суму.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.142 Господарського кодексу України (далі - ГК України) прибуток (доход) суб`єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб`єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Тобто, підставою для відшкодування упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком неотримання позивачем доходу, на який він розраховував (постанова Верховного Суду від 11.04.2018р. у справі №921/377/14-г/7).

У свою чергу, відповідно до положень ст.5 Закону України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав" основним принципом організацій колективного управління, у тому числі і позивача, є ефективне управління, яке полягає у збиранні, розподілі та виплаті доходу від прав правовласникам у найбільш швидкий, ефективний і точний спосіб.

Водночас, абз.2 ч.1 ст.5 названого Закону визначено, що організація колективного управління є неприбутковою організацією, утворюється в організаційно-правовій формі громадського об`єднання (громадська організація або громадська спілка) зі статусом юридичної особи, єдиним видом діяльності якої є виконання завдань і функцій, визначених статтею 12 цього Закону.

Аналіз чинного законодавства, яке регулює діяльність організацій колективного управління (ст.5 Закону України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав" та ст.43 Закону України "Про авторське право і суміжні права"), свідчить про те, що принцип діяльності позивача полягає, зокрема, у неухильному дотриманні інтересів правовласників - організації колективного управління зобов`язані діяти найкращим чином в інтересах правовласників, ефективно збирати, розподіляти і виплачувати дохід від прав, не покладати на правовласників жодних зобов`язань, які не є об`єктивно необхідними для захисту їхніх прав та інтересів і для ефективного управління їхніми майновими правами.

Отже, у контексті наведеного вище, позивач фактично не є отримувачем доходів, а має повноваження діяти в інтересах усіх правовласників та має лише невиключне право здійснювати на колективній основі збір і розподілення винагороди (роялті) у повному обсязі.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування збитків у своїх інтересах та на захист своїх прав. Однак, враховуючи, що винагороду повинні отримувати власники виключних майнових прав на об`єкти суміжних прав, збитки, про стягнення яких просить позивач, є доходом саме правовласників, а не організації колективного управління. Позивач фактично є збирачем винагороди (роялті) і такі кошти не є доходом позивача, а тому вказані кошти (винагорода) не є недоотриманим прибутком позивача.

Положення чинного законодавства, яке регулює діяльність організацій колективного управління, свідчать про те, що дохід від використання об`єктів інтелектуальної власності не є доходом позивача. Позивач є неприбутковою організацію, яка не має права здійснювати підприємницьку діяльність, його діяльність полягає, зокрема, в укладенні відповідних договорів в інтересах правовласників та у збиранні, розподіленні та виплаті доходів від прав цим правовласникам, тобто ГС УЛАСП не є отримувачем доходів, а фактично збирачем платежів, які належать іншим особам (правовласникам).

Отже, враховуючи межі та підстави заявлених позовних вимог та обраний позивачем спосіб захисту його порушених прав (стягнення збитків), у організації колективного управління відсутні права на звернення до суду з таким позовом, оскільки такий позов може бути подано лише на захист майнових прав власників об`єктів авторського права та (або) суміжних прав та виключно від імені цих правовласників.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.02.2021р. у справі №910/18772/19 (у спорі із аналогічних правовідносин).

Крім того, статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Проте, як правильно встановив місцевий господарський суд, позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що музичні твори, зазначені в актах фіксації від 07.11.2019р. та від 19.12.2019р., відтворювалися саме Фізичною особою-підприємцем Латишко Іриною Анатоліївною, оскільки доказів живого виконання надано не було, також не було надано доказів того, що пристрої, на яких відтворювалися фонограма, належали саме Фізичній особі-підприємцю Латишко Ірині Анатоліївні.

Також, в актах фіксації від 07.11.2019р. та від 19.12.2019р. зазначено, що у закладі здійснюється діяльність також іншим підприємцем, а тому позивач безпідставно дійшов висновку про відтворювання фонограм саме Фізичною особою-підприємцем Латишко І.А.

Крім цього, місцевий господарський суд при дослідженні відеофайлів, які містяться на дисках, долучених позивачем до позовної заяви, цілком зазначив наступне:

- не вбачається за можливе достовірно встановити, що відео-звукозапис проводився представником позивача, що фіксація здійснювалась у зазначений позивачем час у приміщенні ресторану "Шалена шкварка", оскільки, як прослідковується із початку відео-звукозапису, фіксація здійснюється поза межами приміщення і фіксує виключно інформаційну вивіску ресторану "Шалена шкварка" на певній будівлі, при цьому неможливо достовірно встановити, що дана будівля розташована за адресою: м.Полтава, вул.Соборності, 24; на відео не зафіксовано представника позивача, який здійснював фіксацію та не зафіксовано зміст довіреності, документів, що посвідчує дану особу;

- не можливо встановити, що під час здійснення відео-звукозапису у приміщенні проводилось комерційне використання саме музичних творів, зазначених позивачем, способом його публічного виконання. При цьому, не відображено жодного пристрою, який є джерелом звуку в процесі його роботи;

- не вбачається за можливе встановити, що відповідачем не заявлено підставу використання музичних творів та було відмовлено називати свої данні і підписувати акт.

Щодо фіскальних чеків необхідно зауважити, що ці документи підтверджують перебування особи в ресторані "Шалена шкварка", проте не можуть розглядатись окремо як доказ незаконного використання відповідачем об`єктів авторського права. Він є складовою доказової бази та підлягає розгляду в сукупності з іншими доказами.

Аналогічних висновків щодо оцінки відео-звукозапису та фіскальних чеків дійшов Верховний Суд у постанові від 04.07.2019р. у справі №910/12623/18.

Зважаючи на наведене, колегія суддів погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Відповідно до ч.ч.1-5 ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, місцевий господарський суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, у зв`язку із чим рішення господарського суду Полтавської області від 17.11.2020р. (повний текст складено та підписано 27.11.2020р.) у справі №917/491/20 підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга Громадської спілки «Українська ліга авторських та суміжних прав» - без задоволення.

За змістом ст.129 ГПК України такий результат апеляційного перегляду має наслідком віднесення на рахунок скаржника витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Громадської спілки «Українська ліга авторських та суміжних прав», м.Київ, на рішення господарського суду Полтавської області від 17.11.2020р. (повний текст складено та підписано 27.11.2020р.) у справі №917/491/20 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 17.11.2020р. (повний текст складено та підписано 27.11.2020р.) у справі №917/491/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 04.03.2021р.

Головуючий суддя І.В. Зубченко

Суддя С.В. Барбашова

Суддя О.О. Радіонова