Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2021 р. м. Рівне Справа № 918/867/19

Господарський суд Рівненської області у складі судді Горплюка А.М., розглянувши матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго"

про стягнення основного боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних за неналежне виконання грошового зобов`язання

Секретар судового засідання: Сідлецька Ю.Р.

Представники сторін:

від позивача: Незнамова Т.О. (в режимі відеоконференції)

від відповідача: Бабій В.В. (в режимі відеоконференції); Москаль Я.О.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго", в якому просить, посилаючись на ст. 20, 173-175, 193, 216-218, 230, 231, 264, 265 ГК України, ст.ст. 11-16, 258, 509, 526, 530, 549, 610-612, 625, 629, 655, 692, 712 ЦК України, стягнути: 10 074 214,51 грн. основного боргу, 908 849,82 грн. пені, три відсотки річних на суму 411 842,28 грн. та інфляційні втрати на суму 825 623,61 грн. за неналежне виконання грошового зобов`язання за договором постачання природного газу від 18.09.2017 №8366/1718-БО-28.

Ухвалою суду від 10.12.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 16.01.2020.

14.01.2020, через відділ канцелярії та документального забезпечення суду, від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" заперечує проти позовних вимог та просить суд закрити провадження у справі.

В обґрунтування зазначає, що у період з 27.04.2016 по 31.03.2017 ПАТ "НАК "Нафтогаз України" від ТОВ "Рівнетеплоенерго" безпідставно набуло 203 924 517,84 грн. У зв`язку з чим ТОВ "Рівнетеплоенерго" звернулося по позивача з вимогою повернути безпідставно набуті кошти. Проте, вказана вимога виконана не була, у зв`язку з чим ТОВ "Рівнетеплоенерго" повідомило ПАТ "НАК "Нафтогаз України", серед іншого, що зобов`язання споживача за Договором №8366/1718-БО-28 є припиненим в силу зарахування зустрічних однорідних вимог.

Ухвалою від 16.01.2020 підготовче судове засідання відкладено на 30.01.2020.

21.01.2020 до суду від представника позивача надійшло клопотання про продовження процесуального строку на подання відповіді на відзив.

Ухвалою суду від 22.01.2020 продовжено Акціонерному товариству "Національна компанія "Нафтогаз України" строк для подання відповіді на відзив до 30.01.2020.

30.01.2020 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій представник АТ "НАК "Нафтогаз України" зазначає, що на даний час готується позов до відповідача про визнання заяви ТОВ "Рівнетеплоенерго" про зарахування зустрічних однорідних вимог недійсною.

Ухвалою від 30.01.2020 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 18.02.2020.

17.02.2020 до суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме: копія позовної заяви від 14.02.2020, копія опису вкладення як доказу надсилання позовної заяви ТОВ "Рівнетеплоенерго", копія відповіді НАК "Нафтогаз України" від 11.01.2020 №23-24 "Щодо звернення стосовно проведення перерахунку".

Ухвалою суду від 18.02.2020 підготовче судове засідання відкладено на 12.03.2020.

21.02.2020 до суду від позивача надійшли додаткові пояснення по справі.

25.02.2020 до суду від відповідача надійшло заперечення щодо відповіді позивача на відзив, в якому представник ПАТ "Рівнетеплоенерго" просить закрити провадження у справі.

25.02.2020, через відділ канцелярії та документального забезпечення суду, представник АТ "НАК "Нафтогаз України" подав клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення справи №918/137/20 за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" про визнання недійсним одностороннього правочину про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог.

Ухвалою суду від 12.03.2020 зупинено провадження у справі № 918/867/19 до набрання законної сили рішенням суду у справі № 918/137/20 за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" про визнання недійсним одностороннього правочину про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог.

08.12.2020 до суду від позивача надійшло клопотання про поновлення провадження у справі до якого долучено копію постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.10.2020 у справі №918/137/20.

Ухвалою суду від 09.12.2020 поновлено провадження у справі №918/867/19 з 23.12.2020 та призначено підготовче засідання на 23.12.2020.

11.12.2020 до суду від АТ "НАК "Нафтогаз України" надійшли додаткові пояснення.

23.12.2020 на офіційну електронну пошту суду від відповідача надійшло клопотання про відстрочку виконання рішення суду у справі №918/867/19 на 12 місяців.

Також 23.12.2020 суду від відповідача надійшла заява про зменшення штрафних санкцій, інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Ухвалою суду від 23.12.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 21.01.2021.

13.01.2021 до суду від АТ "НАК "Нафтогаз України" надійшло заперечення на заяву про зменшення штрафних санкцій, інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

В судовому засіданні 21.01.2021 оголошено перерву до 18.02.2021.

18.02.2021 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" надійшли додаткові пояснення до заяви про зменшення штрафних санкцій, інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

В судовому засіданні 18.02.2021 представник позивача просила позовні вимоги задоволити повністю з підстав, вказаних у позові. Представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити повністю.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив наступне.

18 вересня 2017 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" (надалі - Споживач, відповідач) було укладено Договір №8366/1718-БО-28 постачання природного газу (далі - Договір, том 1, а.с. 25-34).

Згідно п. 1.1. Договору постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього Договору.

Пунктом 1.2. Договору передбачено, що природній газ поставлений за цим Договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

Пунктом 2.1. Договору визначено, що постачальник передає споживачу в період з 01 жовтня 2017 по 31 березня 2018 (включно) природній газ орієнтовним обсягом 13558,872 тис. куб. метрів.

За приписами п. 2.8. Договору за розрахункову одиницю природного газу є 1 куб. метр, приведений до стандартних умов: температура (t) = 20 С, тиск природного газу (Р) = 760 міліметрів ртутного стовпчика (101,325 кПа).

Пунктом 3.7. Договору встановлено, що приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

Ціна за 1 000 куб.м. газу за цим договором на дату його укладення становить 7 907,20 гривень, крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 9 488,64 грн. Загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок природного газу (п. 5.2., 5.4. Договору).

За приписами п. 3.8. Договору, не пізніше 7-го числі місяця, наступного за місцем поставки газу, споживач зобов`язується надати постачальнику, зокрема підписані споживачем два примірники акта приймання-передачі газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного газу згідно з цим договором у розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість.

Відповідно до п. 6.1. Договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний рахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У 2018 році між сторонами укладено декілька Додаткових угод до Договору (№1 від 11.01.2018, №2 від 04.02.2018, №3 від 07.06.2018, №4 від 08.08.2018, №5 від 07.09.2018), якими сторони, серед іншого, продовжували строк дії Договору (том 1, а.с. 35-39).

Вказаний Договір та додаткові угоди підписані повноважними представниками сторін та скріплені відтисками печаток останніх.

На виконання умов Договору постачальник передав споживачу у власність природний газ на загальну суму 105 294 147,64 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, а саме: актом приймання-передачі природного газу від 31.10.2017 на суму 7 483 937,08 грн, актом приймання-передачі природного газу від 30.11.2017 на суму 14 606 442,36 грн, актом приймання-передачі природного газу від 31.12.2017 на суму 20 337 419,62 грн, актом приймання-передачі природного газу від 31.01.2018 на суму 16 582 508,57 грн, актом приймання-передачі природного газу від 28.02.2018 на суму 20 184 054,72 грн, актом приймання-передачі природного газу від 31.03.2018 на суму 20 779 685,12 грн, актом приймання-передачі природного газу від 30.04.2018 на суму 4 443 776,82 грн, актом приймання-передачі природного газу від 31.05.2018 на суму 328 382,86 грн, актом приймання-передачі природного газу від 30.06.2018 на суму 91 461,00 грн, актом приймання-передачі природного газу від 31.08.2018 на суму 295 144,15 грн, актом приймання-передачі природного газу від 30.09.2018 на суму 161 335,34 грн (том 1 а.с. 40 - 50).

Позивач зазначає, що оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений Договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги пункту 6.1 Договору.

Сума простроченого та несплаченого основного боргу відповідача перед позивачем за Договором на момент звернення з позовом складає 10 074 214,51 грн.

Також, у зв`язку із порушенням відповідачем термінів виконання грошових зобов`язань за Договором, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з останнього 908 849,82 грн - пені, 3% річних в розмірі 411 842,28 грн та 825 623,61 грн інфляційних втрат згідно долученого розрахунку (том 1, а.с. 16 - 24).

Між сторонами у справі виникли цивільно-правові відносини з поставки товару на підставі укладеного Договору в силу статті 11 Цивільного кодексу України, судом враховано законодавство що встановлює та регулює договірні зобов`язання, які виникають на підставі договору поставки.

Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як установлено ч. 1. ст. 12 Закону України "Про ринок природного газу", постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За приписами п. 2 ч. 2 ст. 13 Закону України "Про ринок природного газу", споживач зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів.

Так, пунктом 6.1. Договору встановлено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний рахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У силу вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1, 2 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 536 ЦК України унормовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, ч. 6 ст. 193 ГК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У силу вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи стверджено, що всупереч умовам Договору відповідач свої зобов`язання, щодо оплати за поставлений природний газ не виконав, виставлені рахунки оплатив частково, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість в розмірі 10 074 214,51 грн.

Доказів сплати заборгованості в сумі 10 074 214,51 грн відповідач не надав, вимог позивача в цій частині не спростував.

У поданому відзиві на позовну заяву ТОВ "Рівнетеплоенерго" вказує, що у період з 27.04.2016 по 31.03.2017 ПАТ "НАК "Нафтогаз України" від ТОВ "Рівнетеплоенерго" безпідставно набуло 203 924 517,84 грн. У зв`язку з чим відповідач звернувся до позивача з вимогою повернути безпідставно набуті кошти. Проте, вказана вимога виконана не була, у зв`язку з чим ТОВ "Рівнетеплоенерго" повідомило ПАТ "НАК "Нафтогаз України", серед іншого, що зобов`язання споживача за Договором №8366/1718-БО-28 є припиненим в силу зарахування зустрічних однорідних вимог. Відтак, відповідач просив закрити провадження у справі.

Проте, з такими твердженнями відповідача суд погодитись не може, у зв`язку з наступним.

Судом встановлено, що у лютому 2020 року Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" про визнання недійсним одностороннього правочину про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 03 серпня 2020 року у справі №918/137/20 позовну заяву Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" про визнання недійсним одностороннього правочину про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог задоволено, визнано недійсним односторонній правочин - заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог № 03-05/63/66 від 10.01.2020.

Вказане рішення залишено без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07 жовтня 2020 року.

На підставі викладеного, твердження відповідача про зарахування зустрічних вимог не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Враховуючи зазначене вище, суд вбачає, що позов в частині стягнення основної суми боргу за поставлений природній газ, є обґрунтованим та підтвердженим належними та допустимими доказами, а тому позов в частині стягнення з ТОВ "Рівнетеплоенерго" в розмірі 10 074 214,51 грн. задовольняється в повному обсязі.

При розгляді позовних вимог в частині стягнення 3 % річних, інфляційних втрат та пені, суд зазначає наступне.

Згідно з нормами статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 612 ЦК України унормовано, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Як передбачено пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до частин 1, 2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За умовами статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 зазначеного Закону передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 8.1., 8.2. Договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України, а також цим договором. У разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день його прострочення.

Згідно частини 2 статті 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України "Про ринок природного газу" постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими нормативно-правовими актами.

При цьому, судом враховуються пунктом 10.3. Договору, сторони погодили що, строк, у межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

У зв`язку з простроченням грошового зобов`язання позивач, керуючись пунктом 8.2. Договору, нараховано відповідачу пеню в сумі 908 849,82 грн. Також, відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України нараховано 3% річних у розмірі 411 842,28 грн. та 825 623,61 грн. інфляційних втрат.

Крім того, суд зазначає, що відповідач допустив порушення строків оплати поставленого згідно Договору природного газу, відтак повинен нести відповідальність за порушення зобов`язання передбачену Законом та Договором.

Судом перевірено наданий розрахунок пені, 3 відсотків річних, інфляційних втрат та визнано його арифметично правильним.

Разом з тим, щодо вимог про стягнення пені суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідач подав клопотання про зменшення штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3 % річних, у якому просив суд скористатись правом, наданим ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, зменшивши суму пені, відсотків річних та інфляційних втрат, які підлягають стягненню на 100%.

В обґрунтування вказує, що придбання газу здійснювалося виключно для потреб населення, підприємство практично залишається єдиним постачальником послуг з централізованого постачання теплової енергії та гарячої води населенню та підприємствам установам та організаціям міста Рівного.

Також відповідач зазначає, що підприємство знаходиться у скрутному фінансовому становищі, що викликано незалежними від його обставинами - несвоєчасними та неповними розрахунками населення міста Рівного за надані послуги, та несвоєчасним відшкодуванням державою різниці в тарифах та низьку платоспроможність значної кількості споживачів теплової енергії у важких економічних умовах, що спричинена пандемією короновірусу COVID-19.

Крім того, відповідач вказує, що незважаючи на тяжкий матеріальний стан, ТОВ "Рівнетеплоенерго" частково погашало заборгованість, що вказує на добросовісну поведінку відповідача та відсутність прямого умислу в його діях.

Також, ТОВ "Рівнетеплоенерго" не могло впливати на розподіл коштів з рахунку із спеціальним режимом використання, нормативи відрахування з якого визначалось Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Крім того, відповідач вказує, що станом на 01.11.2020 має заборгованість за електроенергію в розмірі 1 360 991,45 грн. , за водопостачання 4 290 557,98 грн. та за оренду котелень та теплопунктів та за оренду об`єкта централізованого теплопостачання - цілісного майнового комплексу Комунального підприємства "Теплотранссервіс" Рівненської міської ради в сумі 11 188 257,96 грн за 2020 рік.

При тому, відповідач вказує, що згідно фінансово-господарської звітності у позивача за попередні роки відсутня збитковість в роботі, тоді як звітів про фінансові результати відповідача за 2016-2020 року видно, що підприємство є збитковим.

За приписами статті 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, за положенням частини першої статті 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (постанова Верховного Суду від 13.01.2020 у справі №902/855/18).

Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі статтею 3 ЦК України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, суд враховує те, що позивач не надав суду доказів заподіяння йому збитків внаслідок прострочення сплати суми заборгованості за поставлений природний газ.

Суд також враховує, що крім стягнення пені позивач також заявив до стягнення 3% річних та інфляційні, які за своєю природою є компенсацією за користування належними до сплати позивачу коштами, та інфляційні нарахування, які є відшкодуванням втрат позивача, спричинених знеціненням грошових коштів, та які визнано судом обґрунтованими, що в свою чергу забезпечує захист майнових прав та інтересів позивача.

З урахуванням конкретних обставин в їх сукупності суд дійшов висновку, що зменшення розміру пені на 60% є оптимальним балансом інтересів сторін та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для зменшення розміру інфляційних втрат та 3 % річних виходячи з наступного.

Суд зауважує, що норми ч. 3 статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України передбачають можливість зменшення розміру виключно неустойки (штрафу, пені).

В обґрунтування підстав для зменшення 3% річних та інфляційних втрат відповідач послався на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18.

Згідно висновків викладених у пункті 8.38. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 слідує, що Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

В той же час, як слідує з вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду, під час розгляду справи встановлено, що умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також пунктом 5.5 договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі сорока відсотків річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та дев`яносто шести відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів (п. 8.18 Постанови).

Проте, в даній справі позивачем нараховано відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі, що встановлений законом - безпосередньо статтею 625 ЦК України.

На переконання суду, в даному випадку правовідносини, яким надано правову оцінку у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 не є подібними тим правовідносинам, які досліджені судом в даному конкретному випадку.

Таким чином, суд погоджується з позицією позивача, що нараховані позивачем 3% річних та інфляційні втрати є законними, обґрунтованими, та співмірними з розміром заявлених вимог про стягнення заборгованості та не є надмірними.

Крім того, враховуючи можливість зменшення розміру виключно неустойки (штрафу, пені), що прямо встановлено нормами статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України та законодавством не передбачено можливості суду зменшити нараховані інфляційні втрати та відсотки річні, клопотання відповідача в частині їх зменшення не підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що невиконання відповідачем договірних зобов`язань з своєчасної оплати поставленого товару, свідчать про порушення відповідачем прав позивача, на підставі чого позовні вимоги про стягнення 10 074 214,51 грн основного боргу, 363 539,93 грн пені, 411 842,28 грн. 3% річних, 825 623,61 грн. інфляційних втрат є законними, ґрунтуються на положеннях укладеного між сторонами договору та нормах чинного законодавства України.

Відповідач не навів суду переконливих аргументів на підтвердження своєї позиції, які б переважили аргументи позивача або викликали обґрунтовані сумніви стосовно позовних вимог. Доводи позивача відповідачем не спростовані, а відтак вимоги позивача мають бути задоволені.

При цьому, суд, враховуючи положення статті 233 Господарського кодексу України, частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України вважає за можливе зменшити розмір пені на 60% до 363 539,93 грн, а в частині стягнення 545 309,89 грн. пені слід відмовити.

Як роз`яснено в пункті 4.3. постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21 лютого 2013 року, у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

На підставі ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та покладається на відповідача в сумі 183 307,95 грн.

23.12.2020 на офіційну електронну пошту суду від відповідача надійшло клопотання про відстрочку виконання рішення суду у справі №918/867/19 на 12 місяців.

В судовому засіданні 18.02.2020 представник відповідача заявив усне клопотання про залишення без розгляду поданої заяви про відстрочку виконання рішення суду.

Суд, без виходу до нарадчої кімнати, ухвалив подану заяву про відстрочку виконання рішення суду залишити без розгляду.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 129, 237- 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" про стягнення основного боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних за неналежне виконання грошового зобов`язання - задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" (33027, м. Рівне, вул. Д.Галицького 27, ) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, місто Київ, вул. Б.Хмельницького 6, ) 10 074 214,51 (десять мільйонів сімдесят чотири тисячі двісті чотирнадцять грн. 51 коп.) грн основного боргу, 363 539,93 (триста шістдесят три тисячі п`ятсот тридцять дев`ять грн 93 коп.) грн пені, 411 842,28 (чотириста одинадцять тисяч вісімсот сорок дві грн. 28 коп.) грн. 3% річних, 825 623,61 (вісімсот двадцять п`ять тисяч шістсот двадцять три грн. 61 коп.) грн. інфляційних втрат та 183 307,95 (сто вісімдесят три тисячі триста сім грн. 95 коп) грн судового збору.

3. В задоволенні позовних вимог про стягнення 545 309,89 грн. пені відмовити.

4. В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" про відстрочення виконання рішення суду - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду Рівненської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку встановленому ст.ст. 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається - http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 01.03.2021.

Суддя А.М. Горплюк