РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.02.2021Справа № 910/18859/20
За позовом Фізичної особи - підприємця Державіної Віри Іванівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю « Бізнес Позика »

про визнання недійсним договору про надання кредиту від 14.11.2019 р. № 065894-КВ1-003

Суддя Пінчук В.І.

Секретар судового засідання Окуджава Г.Л.

Представники сторін:

Від позивача Радкевич С.О. - адвокат

Від відповідача Ємельянов О.В. - предст.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Фізична особа - підприємець Державіна Віра Іванівна звернулась до господарського суду м. Києва з позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю « Бізнес Позика » про визнання недійсним договору позики про надання кредиту від 14.11.2019 р. № 065894-КВ1-003, що укладений між фізичною особою - підприємцем Державіною Вірою Іванівною та товариством з обмеженою відповідальністю « Бізнес Позика » в частині нарахування відсотків в розмірі 1,19449500% за кожен день користування кредитом та штрафу у разі прострочення сплати чергових платежів, розмір якої становить 5,00% від суми боргу за кожен календарний день прострочення.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 24.12.2020 р. відкрите провадження у справі № 910/18859/20, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначення розгляду зазначеної справи на 04.02.2021 р.

У судовому засіданні 04.02.2021 р. оголошувалась перерва на 25.02.2021 р.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог позивача заперечує та просить суд у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд -

В С Т А Н О В И В:

14.11.2019 р. між позивачем ( позичальником ) та відповідачем ( кредитодавцем ) був укладений договір про надання кредиту від 14.11.2019 р. № 065894-КВ1-003.

Відповідно до умов вказаного договору відповідач зобов`язався надати позивачу кредит в розмірі 80000,00 грн. на засадах строковості, поворотності, а останній зобов`язався повернути кредит, сплатити плату за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених зазначеним договором.

Відповідно до умов договору від 14.11.2019 р. № 065894-КВ1-003 кредит надається строком на 16 тижнів.

Плата за користування кредитом є фіксованою та становить 1,19449500 процентів за кожен день користування кредитом.

У разі прострочення позичальником строків сплати обов`язкових платежів, визначених цим договором кредитор нараховує штраф на суму прострочених загальних платежів в розмірі 5% за календарний день прострочення.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що після дослідження розрахунку та аналізу тексту додаткової угоди дійшла висновку, що умови угоди в частині розміру процентів за користування кредитом та розміру штрафу ( пені ) за прострочення повернення кредиту є несправедливими, так як покладають на позичальника, як споживача фінансових послуг, надмірний фінансовий тягар, зобов`язуючи сплатити на користь кредитодавця непропорційно велику суму процентів, штрафів та винагород.

Пунктом 4 договору від 14.11.2019 р. № 065894-КВ1-003 передбачено, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить 1,19449500 процентів за кожен день користування кредитом. Реальна річна процента ставка становить 435,990675%.

При сумі кредиту 80000,00 грн. плата за користування кредитом становить 69600,00 грн.

У пункті 5 вказаного договору передбачений обов`язок позичальника сплатити на користь кредитора мінімальну щотижневу суму платежу в розмірі 9350,00 грн. та штрафу разі прострочення сплати чергових платежів, розмір якої становить 5,00% від суми боргу за кожен календарний день прострочення.

Позивач вважає, вказані штрафні санкції несправедливими, такими, що суперечать принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків позивача, як споживача фінансових послуг.

Разом з тим, суд вважає позовні вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав:

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин ).

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що при укладанні спірного договору сторонами було дотримано норми чинного законодавства, а саме:

- зміст правочину не суперечить законодавству, а також моральним засадам суспільства.

- волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі;

- спірний договір укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженими особами та завірений печатками, у відповідності до законодавства;

- правочин спрямований на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість, позивач всупереч вимогам вказаної статті не надав суду обґрунтованих доказів того, що спірний договір в частині нарахування відсотків в розмірі 1,19449500% за кожен день користування кредитом та штрафу у разі прострочення сплати чергових платежів, розмір якої становить 5,00% від суми боргу за кожен календарний день прострочення суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. ст. 129, 232, 233, ст.ст. 236 - 238, ст. 240 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

дата підписання повного тексту рішення 03.03.2021 р.

Суддя В.І.Пінчук