ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2021 р. Справа№ 910/12740/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Дочірнього підприємства «Кондитерська корпорація «Рошен»

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2020

у справі № 910/12740/20 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Дочірнього підприємства «Кондитерська корпорація «Рошен»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Транспеле»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО»

про стягнення 154 622,23 грн

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство «Кондитерська корпорація «Рошен» (далі - ДП «КК «Рошен», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Транспеле» (далі - ТОВ «Компанія «Транспеле», відповідач) про стягнення 154 622,23 грн, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором надання послуг № 210872019 від 16.09.2019 (далі також - договір), а саме, пошкодження переданого позивачем вантажу під час його перевезення транспортним засобом відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.10.2020 залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Акціонерне товариство «Страхова компанія «ІНГО» (далі - АТ «СК «ІНГО», третя особа).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.12.2020 у справі №910/12740/20 в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт пошкодження товару та наявності вини відповідача у пошкодженні контейнерів, в яких перевозився товар; позивачем не доведено, що товар, який перевозився у пошкоджених бочках, не був використаний, а був утилізований або повернутий; рішення про непридатність товару прийнято позивачем одноосібно, без належних підстав та доказів, зокрема, незалежного експертного дослідження пошкодженого вантажу на його придатність для подальшого використання за призначенням; саме неналежне упакування вантажу стало фактичною причиною його пошкодження; жодні причини, які знаходяться у наслідковому зв`язку з діями або бездіяльністю перевізника відсутні, що свідчить про відсутність вини останнього.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ДП «КК «Рошен» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, прийнятим за неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги позивач зазначав, що чинним законодавством встановлюється презумпція вини перевізника, тобто тягар доведення відсутності його вини при виявленні факту пошкодження вантажу покладено на відповідача; для застосування презумпції вини перевізника в пошкодженні вантажу чинне законодавство встановлює вимогу наявності факту пошкодження вантажу під час здійснення перевезення, який у даному випадку підтверджується Актом невідповідності сировини/пакування/допоміжних матеріалів № 142 від 04.12.2019 (далі - Акт невідповідності); при дослідженні Акту невідповідності судом не враховано графу «Опис невідповідності», що містить роз`яснення типу невідповідності «Пакування», при цьому, зазначення «Пакування» в графі «Тип невідповідності» не свідчить про неналежне пакування вантажу при передачі його відповідачеві для перевезення, а вказує на характер пошкодження вантажу; у міжнародній автомобільній накладній CMR № 77332473 від 27.11.2019 (далі - накладна) відсутні будь-які записи та застереження з боку відповідача щодо зовнішнього стану вантажу/упаковки та записи щодо неможливості провести таку перевірку; позивачем надано докази на підтвердження передачі вантажу відповідачеві в належному стані та належним чином упакованим.

Також апелянт наголошував на тому, що рішення про заборону використовувати товар у кондитерському виробництві прийнято за участю уповноважених представників позивача, відповідача та третьої особи, що підтверджується записом в графі «Висновок» Акту невідповідності, а відтак, висновок суду про його одноособове прийняття позивачем є безпідставним; при складенні та підписанні Акту невідповідності жодною стороною не було зазначено будь-яких заперечень та/або незгоди з висновком про заборону використання товару в кондитерському виробництві, що підтверджує їх згоду з фактом пошкодження товару та забороною його використання; у претензії позивачем вказано про прийняття рішення про відмову використання товару, проте не вказано, що таке рішення прийнято ним одноособово; висновок про відсутність у позивача належних підстав та доказів, зокрема незалежного експертного дослідження пошкодженого вантажу ґрунтується на неправильному застосуванні судом норм процесуального права; у відповіді на претензію відповідачем вказано, що факт пошкодження вантажу та його кількість відповідачем не оспорюється.

Крім того, скаржник посилається на порушення судом норм процесуального права, а саме, те, що відкриваючи провадження в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, позбавивши останнього можливості заявити клопотання про призначення експертизи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.01.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДП «КК «Рошен» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2020 у справі №910/12740/20, встановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено ТОВ «Компанія «Транспеле» та АТ «СК «ІНГО» строк для подання відзивів на апеляційну скаргу, витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/12740/20.

ТОВ «Компанія «Транспеле» та АТ «СК «ІНГО» скористалися правом, наданим статтею 263 ГПК України, надали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач вказував на те, що надані ним докази на підтвердження відсутності своєї вини у пошкодженні вантажу виявились для суду більш переконливими за докази, надані позивачем, а тому суд першої інстанції з дотриманням принципу змагальності сторін дійшов правильного висновку про відсутність вини відповідача у пошкодженні пакування вантажу; позивачем не доведено факту пошкодження безпосередньо вантажу, тобто вмісту 27 бочок, в яких такий вантаж перевозився, а тому суд дійшов правильного висновку про недоведеність факту пошкодження вантажу.

Третя особа, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, вказувала на те, що як на підтвердження факту пошкодження вантажу позивач посилається на акт невідповідності, висновок служби якості ТОВ «Розподільчий центр «Плюс» про придатність сировини для використання у виробництві кондитерських виробів та лист від 23.12.2019 Cargill Deutschland GmbH, однак дані документи не підтверджують факт пошкодження вантажу, ґрунтуються на припущеннях, а відтак, є неналежними доказами у справі; позивачем не доведено факту безпосереднього пошкодження вантажу, а підтверджено лише факт пошкодження бочок (упаковки), у зв`язку з чим у відповідача відсутній обов`язок по відшкодуванню завданих збитків; позивач не був позбавлений можливості з власної ініціативи замовити проведення судової експертизи та довести таким чином факт пошкодження вантажу, однак не скористався цим правом, а відтак, не довів у встановленому законом порядку обставини, на які посилається в апеляційній скарзі.

Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.08.2019 між ДП «КК «Рошен» (у тексті договору - покупець) та Компанією Cargill Deutschland GmbH (у тексті договору - продавець) було укладено контракт №160819, відповідно до якого, з урахуванням додаткової угоди від 11.11.2019 та додатку №3 до контракту, продавець зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити наступний товар: сорбітол С*SORBIDEX в кількості 19584 (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят чотири) метричні тонни (нетто) (надалі - товар) на загальну суму 10 575,36 євро (десять тисяч п`ятсот сімдесят п`ять євро 36 євроцентів). Товар поставляється на умовах FCA-Крефельд, Німеччина (Інкотермс 2010).

Згідно з Інвойсом № 77332473 від 27.11.2019 вказаний товар, розміщений в 72 (сімдесяти двох) металічних бочках по 272 кг кожна, мав бути доставлений позивачеві за адресою: м. Київ, проспект Науки, буд. 1, корп. 1 (а.с. 20).

16.09.2019 між ДП «КК «Рошен» (у тексті договору - замовник) та ТОВ «Компанія «Транспеле» (у тексті договору - перевізник) було укладено договір надання послуг № 21082019 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого його предметом є регламентування взаємовідносин між замовником та перевізником, що виникають при плануванні, розрахунках і здійсненні міжнародних і внутрішніх (по Україні) автомобільних перевезень вантажів та наданні інших послуг, пов`язаних з автомобільними перевезеннями вантажів.

Згідно з п. 1.2.1 договору міжнародні автомобільні перевезення за цим договором здійснюються відповідно до Конвенції про міжнародне дорожнє перевезення вантажів (CMR).

Відповідно до п. 2.1 договору перевезення виконуються відповідачем на підставі заявок замовника на перевезення вантажів.

У разі повної або часткової втрати або пошкодження вантажу, що стались в проміжку часу між прийняттям вантажу до перевезення (оформленням товаросупровідних документів і митним оформленням) та його здачею вантажоодержувачу (оформленням товаросупровідних документів і митним оформленням) перевізник відшкодовує замовнику суму, що дорівнює вартості втраченого або пошкодженого вантажу (п. 4.3.1 договору).

Пунктом 7.6 договору визначено, що останній вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2025.

Як зазначає позивач, ним було подано заявку відповідачеві на здійснення міжнародного автомобільного перевезення вантажу, яку прийнято останнім та здійснено зазначене перевезення.

Так, з міжнародної автомобільної накладної CMR № 77332473 від 27.11.2019 (а.с. 21) вбачається, що ТОВ «Компанія «Транспеле» здійснило перевезення товару в 72 металічних бочках по 272 кг кожна, на 18 палетах розміром 100х120 сантиметрів, маса нетто 19584 кг, маса брутто 21103 кг (далі - вантаж).

На виконання умов договору, 04.12.2019 відповідач здійснив розвантаження вантажу, передбаченого вказаною накладною, за місцезнаходженням ТОВ «Розподільчий центр «Плюс» (м. Яготин, вул. Філатова, 112).

При прийманні вантажу було встановлено, що частину вантажу пошкоджено, а саме, виявлено значну деформацію 27 металічних бочок, про що було складено Акт невідповідності сировини/пакування/допоміжних матеріалів № 142 від 04.12.2019 (а.с. 22).

Вказаний Акт невідповідності підписано трьома представниками ДП «КК «Рошен», представником перевізника - водієм ОСОБА_1 та представником СК «ІНГО Україна» - незалежним експертом Расіним А.А.

ТОВ «Розподільчий центр «Плюс», яке відповідно до укладеного з позивачем договору про комплексне логістичне обслуговування №7 від 03.01.2012 (а.с. 66-72) здійснює приймання та зберігання сировини та харчових продуктів, що належать ДП «КК «Рошен», повідомило останнє листом про пошкодження вантажу відповідачем (а.с. 25) та надало висновок Служби якості ТОВ «Розподільчий центр «Плюс» про придатність сировини для використання у виробництві кондитерських виробів вих. №21/09 від 21.09.2020 (а.с. 73).

Відповідно до зазначеного висновку Служби якості ТОВ «Розподільчий центр «Плюс» завдані вантажу пошкодження можуть призвести до злущення захисного покриття, утворення мікротріщин, через які частинки матеріалу/внутрішнього покриття пошкодженої бочки могли потрапити в сировину, а отже, є ймовірність небезпечної міграції речовини з тари в продукт (хімічний ризик) та потрапляння частинок матеріалу, як сторонніх домішок в сировині (фізичний ризик), що є порушенням вимог чинного законодавства України щодо пакування харчових продуктів.

Також у вказаному висновку зазначено про порушення міжнародних стандартів до належного транспортування/приймання сировини, непридатність сировини для використання у виробництві кондитерських виробів та попереджено, що при використанні дефектної сировини може виникнути ризик для життя та/або здоров`я кінцевого споживача.

Як зазначає позивач, з метою підтвердження факту пошкодження товару, ДП «КК «Рошен» звернулося до постачальника товару - Компанії Cargill Deutschland GmbH, від якої отримало відповідь від 23.12.2019 з підтвердженням ризику пошкодження товару, а саме, потрапляння частинок матеріалу, як сторонніх домішок в сировині внаслідок отриманих пошкоджень вантажу (а.с. 26).

Разом з тим, вказаний товар на суму 10 575,36 євро було оплачено позивачем на рахунок Компанії Cargill Deutschland GmbH , що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті № 72 від 13.01.2020 (а.с. 62).

Крім того, відповідно до наданої ТОВ «Компанія «Транспеле» довідки про транспортні витрати вих. №445 від 03.12.2019 вартість доставки вказаного вантажу складає: за межами території України - 53 661,00 грн; територією України - 15 000,00 грн (а.с. 27).

З вантажної митної декларації №293761 від 10.12.2019 (а.с. 28) вбачається, що ДП «КК «Рошен» сплатило митні платежі, включаючи ПДВ, шляхом перерахування передоплати на єдиний рахунок Державної митної служби при митному оформленні вищевказаного товару в сумі 66 221,17 грн (графа В «Подробиці розрахунків»).

Позивач стверджує, що неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором надання послуг № 210872019 від 16.09.2019 ДП «КК «Рошен» завдано збитків на суму 154 622,23 грн, внаслідок пошкодження вантажу під час його перевезення транспортним засобом відповідача.

З метою досудового врегулювання спору позивачем було направлено відповідачеві претензію вих. № 29/01 від 24.01.2020 про стягнення збитків, завданих порушенням договору (а.с. 23).

Листом вих. № 128/12 від 18.02.2020 (а.с. 24) відповідач надав відповідь на претензію, у якій підтвердив факт пошкодження частини діжок вантажу, проте відмовив у сплаті заявленої суми завданих збитків, вважаючи їх розмір недоведеним, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів вважає доводи апелянта частково обґрунтованими, водночас, рішення суду першої інстанції таким, що не підлягає скасуванню, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Місцевий господарський суд, даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору правильно зазначив, що такий за своєю правовою природою є договором перевезення вантажу, за яким, відповідно до ст. 909 ЦК України, одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Аналогічні положення містить ст. 307 Господарського кодексу України (далі - ГК України), відповідно до якої за договором перевезення вантажу перевізник зобов`язується доставити ввірений йому вантажовідправником вантаж до пункту призначення в установлений строк та видати його вантажоодержувачу, а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Згідно з частиною 2 статті 908 ЦК України загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до частин 5, 6 статті 306 ГК України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 5 ст. 307 ГК України умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями встановлюються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати порядок у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Аналогічні норми містяться також в статті 20 ГК України, якою передбачено, що кожний суб`єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, зокрема шляхом відшкодування шкоди.

Частиною 1 статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. У відповідності до частини 2 цієї ж статті збитками є втрати, яких особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки; доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Господарський кодекс України збитками визначає витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (стаття 224 ГК України).

Згідно зі ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення включаються, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства, додаткові витрати, понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язань другою стороною.

Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд, перш за все, повинен з`ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. Водночас господарському суду слід відрізняти обов`язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ст. 623 ЦК України) від позадоговірної шкоди, тобто від зобов`язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами стосується відшкодування збитків, що виникли внаслідок пошкодження вантажу під час його перевезення відповідачем на виконання укладеного з позивачем договору.

Місцевий господарський суд правильно зазначив, що для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.

Чинне законодавство виходить з принципу презумпції вини особи, яка допустила порушення зобов`язання.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ч.ч.1,2 ст. 614 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 924 ЦК України перевізник відповідає за пошкодження вантажу, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Відповідно до ч.1 ст.314 ГК України перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

Враховуючи те, що перевезення вантажу здійснювалось відповідачем у міжнародному сполученні автомобільним транспортом, до спірних правовідносин застосовується Конвенція про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956 із змінами згідно протоколу від 05.07.1978, до якої Україна приєдналася 01.08.2006 (далі - Конвенція).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Конвенції остання застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Конвенції перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки.

У відповідності до ч. 1 ст. 18 Конвенції тягар доказування того, що ушкодження вантажу сталось не з його вини, лежить на перевізнику.

Враховуючи викладене, апелянт правомірно вказує на те, що в даних правовідносинах має місце презумпція вини перевізника та, відповідно, позивач звільняється від обов`язку доказування вини відповідача у пошкодженні вантажу при здійсненні вищевказаного перевезення.

При цьому, для застосування презумпції вини перевізника в пошкодженні вантажу чинне законодавство встановлює вимогу наявності факту пошкодження вантажу під час здійснення перевезення.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту пошкодження вантажу під час вищевказаного перевезення позивачем надано, зокрема, Акт невідповідності сировини/пакування/допоміжних матеріалів № 142 від 04.12.2019, складений та підписаний без зауважень та заперечень щодо викладених в ньому висновків уповноваженими представниками позивача, відповідача та третьої особи.

У графі «Опис невідповідності», що містить роз`яснення типу невідповідності «Пакування» у вказаному Акті невідповідності зазначено, що «виявлено значну деформацію 27 бочок без доступу до товару» при нормі «сухе, чисте, без пошкоджень первинного та вторинного пакування, не деформоване», а у графі «Висновок» зазначено, що «Товар у кількості 7344 кг - 27 бочок - використовувати у кондитерському виробництві заборонено, але прийнятий на баланс складу до прийняття рішення відповідним відділом ДП КК «Рошен».

За таких обставин, на переконання колегії суддів, вказаний акт невідповідності є належним та допустимим доказом у справі, що підтверджує факт пошкодження вантажу, а саме, товару у кількості 7344 кг (27 бочок) під час його перевезення відповідачем.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, у відповіді на претензію №128/12 від 18.02.2020 відповідачем факт пошкодження вантажу та кількість пошкодженого вантажу не заперечувалась.

На підтвердження факту пошкодження вантажу позивач також посилається на висновок служби якості ТОВ «Розподільчий центр «Плюс» про непридатність сировини для використання у виробництві кондитерських виробів.

Разом з тим, місцевий господарський суд правомірно вказав на те, що ТОВ «Розподільчий центр «Плюс» не є експертною установою, а тому висновки останнього, які до того ж містять лише припущення та здійснені без огляду самого товару, не можуть бути прийняті як належний доказ у справі.

Водночас, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок місцевого господарського суду про те, що саме неналежне пакування вантажу стало фактичною причиною його пошкодження та жодні причини, які знаходяться у наслідковому зв`язку з діями або бездіяльністю перевізника відсутні, що свідчить про відсутність вини останнього.

Як правильно зауважив апелянт, зазначення «Пакування» в графі «Тип невідповідності» Акта невідповідності не свідчить про неналежне пакування вантажу при передачі його відповідачеві для перевезення, а вказує на характер пошкодження вантажу.

При цьому, колегія суддів враховує відсутність у міжнародній автомобільній накладній CMR № 77332473 від 27.11.2019 будь-яких записів та застережень зі сторони відповідача щодо зовнішнього стану вантажу/упаковки та записів щодо неможливості проведення такої перевірки, що свідчить про передачу вантажу відповідачеві в належному стані та належним чином упакованим.

З огляду на викладене, судом апеляційної інстанції встановлено такі елементи складу правопорушення, як: 1) протиправна поведінка відповідача, що полягає у невиконанні зобов`язань відповідно до умов договору та чинного законодавства України щодо збереження вантажу під час перевезення, що підтверджується тристороннім Актом невідповідності; 2) причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та шкодою, а саме, переданням вантажу відповідачеві в належному стані та належній упаковці, що підтверджується відсутністю відповідних зауважень та застережень в накладній CMR № 77332473 від 27.11.2019, та прибуття вантажу в місце доставки в пошкодженому стані, що підтверджується Актом невідповідності; 3) вина відповідача, відсутність якої останнім не доведено жодними належними доказами, виходячи з того, що при наявності факту пошкодження вантажу законодавство передбачає презумпцію вини перевізника та покладає на нього тягар доведення відсутності своєї вини у пошкодженні вантажу.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про не доведення позивачем розміру заявленої до стягнення шкоди.

Апелянт наголошує на тому, що шкода полягає у пошкодженні вантажу та непридатності товару для використання в кондитерському виробництві. При цьому, до розміру заявлених збитків позивачем, з урахуванням кількості пошкодженого товару, включено:

- вартість товару відповідно до Інвойсу № 77332473 від 27.11.2019 в сумі 10 575,36 грн;

- вартість доставки вантажу у розмірі 68 661,00 грн відповідно до наданої відповідачем Довідки про транспортні витрати вих. №445 від 03.12.2019;

- суму ПДВ, сплаченого при митному оформленні товару у розмірі 66 221,17 грн згідно з вантажною митною декларацією №293761 від 10.12.2019.

Частиною 3 статті 314 ГК України визначено, що за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає, зокрема, у разі пошкодження вантажу - в розмірі суми, на яку зменшилася його вартість.

У п. 4.3.1 договору сторони передбачили, що у разі повної або часткової втрати або пошкодження вантажу, що стались в проміжку часу між прийняттям вантажу до перевезення (оформленням товаросупровідних документів і митним оформленням) та його здачею вантажоодержувачу (оформленням товаросупровідних документів і митним оформленням) перевізник відшкодовує замовнику суму, що дорівнює вартості втраченого або пошкодженого вантажу.

Колегія суддів звертає увагу, що визначаючи розмір заподіяних збитків внаслідок порушення господарських договорів, до уваги беруться вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань для підприємства.

Відшкодуванню підлягають прямі збитки, що стали безпосереднім та невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.

Як вбачається з Акту невідповідності, товар у кількості 7344 кг (27 бочок) прийнятий на баланс складу до прийняття рішення відповідним відділом ДП КК »Рошен».

При цьому, у листі компанії Cargill Deutschland GmbH від 23.12.2019, на який посилається позивач, постачальник зазначив, що при пошкодженні бочок, як у даному випадку, виникає ризик фізичного забруднення частками внутрішнього покриття, оскільки таке отримує подряпини/тріщини. Задля мінімізації ризику потрапляння сторонніх частинок постачальником рекомендовано відфільтрувати товар, використовуючи максимальним розмір фільтра 100 мкм; після цього товар буде все ще придатний для виробництва продуктів харчування.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, з матеріалів справи не вбачається, а позивачем не доведено, що товар, який перевозився у пошкоджених бочках не був використаний позивачем, а був утилізований або повернутий.

Крім того, позивачем не наведено підстав для відшкодування відповідачем вартості доставки пошкодженого вантажу та суми ПДВ, сплаченого при митному оформленні товару, враховуючи, що чинним законодавством, як і умовами укладеного сторонами договору не передбачено відповідальності перевізника за такі витрати у зв`язку з пошкодженням вантажу.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення його права відповідачем.

Проте, всупереч наведених вище правових норм, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявність усіх елементів складу господарського правопорушення, а саме, розміру заявлених до стягнення збитків.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ДП «КК «Рошен».

При цьому, посилання апелянта на порушення судом норм процесуального права щодо відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та відмову у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/12740/20, встановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, у вказаній ухвалі суд зобов`язав відповідача подати відзив на позовну заяву з доданням доказів, що підтверджують викладені в ньому обставини, протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, а також встановив сторонам строк для подання заяв, клопотань, відзиву, відповіді на відзив і заперечень на відзив до 30.10.2020.

Постановляючи вказану ухвалу про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суд першої інстанції на підставі ч. 1 ст. 247 ГПК України виходив з малозначності справи в розумінні ч. 5 ст. 12 ГПК України, зокрема, враховуючи характер спірних правовідносин та предмет доказування.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (ч. 1 ст. 250 ГПК України).

З аналізу наведених норм процесуального права вбачається, що господарські суди, відкриваючи провадження у справі, наділені дискреційними повноваженнями щодо можливості віднесення того чи іншого спору до категорії малозначних та, відповідно, здійснення судочинства у таких справах за правилами спрощеного провадження. Водночас, таке право суду не є абсолютним.

Так, особливості розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження визначено ст. 252 ГПК України, відповідно до ч. 5 якої суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Тобто, наведена норма дозволяє господарському суду здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.10.2020 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 107-110).

В обґрунтування вказаного клопотання відповідач посилався на те, що дана справа потребує детального розгляду спору по суті та з`ясування всіх обставин, а також до участі у справі залучено третю особу, яка має власну заінтересованість у результаті розгляду справи. Крім того, відповідач зазначав про намір подати в підготовчому судовому засіданні клопотання про призначення у справі незалежної експертизи пошкодженого вантажу з метою визначення його дійсної кількості та причин пошкодження.

Разом з тим, враховуючи, що предметом позову у даній справі є стягнення грошової суми в розмірі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто дана справа в розумінні ч. 5 ст. 12 ГПК України є малозначною, а також з огляду на обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність даної справи, обсяг та характер доказів у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зазначені в заяві обставини не є підставою для її задоволення, оскільки заперечення проти заявлених позовних вимог та залучення третьої особи без самостійних вимог не є обов`язковою підставою для призначення розгляду справи в порядку загального позовного провадження.

Крім того, місцевим господарським судом правомірно відхилено посилання відповідача на намір в подальшому звернутися з відповідними клопотаннями до суду про призначення судової експертизи у справі, оскільки строк, встановлений судом на звернення з клопотаннями по справі згідно з ухвалою про відкриття провадження у справі від 30.09.2020, сплинув 30.10.2020.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів також вважає за необхідне зауважити, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 04.12.2020 у справі №910/12740/20 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ДП «КК «Рошен» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 270-271, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Кондитерська корпорація «Рошен» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2020 у справі №910/12740/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.12.2020 у справі №910/12740/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/12740/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова