РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2021Справа № 910/19392/20
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Офіс-Центр"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Колоро"

про стягнення 26588,27 грн.

Суддя Картавцева Ю.В.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Офіс-Центр» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Колоро» про стягнення 120455,66 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором оренди № 01/01/19-01 від 01.01.2019, у зв`язку з чим, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість по орендній платі у розмірі 70263,29 грн, пеню у розмірі 5145,13 грн, інфляційні втрати у розмірі 3143,78 грн та 3% річних у розмірі 3403,46 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2020 суд ухвалив: позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Офіс-Центр» залишити без руху; встановити позивачу спосіб усунення недоліків позовної заяви: надати докази, які підтверджують направлення відповідачу копії позовної заяви з додатками листом з описом вкладення на адресу: м. Київ, вул. Трьохсвятительська, 5/1-А, офіс 201; встановити позивачу строк для усунення недоліків - протягом семи днів з дня вручення даної ухвали.

22.12.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

За змістом ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 3 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

У прохальній частині позовної заяви позивач просить суд здійснювати розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Так, з огляду на те, що у справі № 910/19392/20 ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, враховуючи клопотання позивача, суд доходить висновку про можливість здійснення розгляду даної справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Так, враховуючи, що предметом позову у даній справі є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі (з огляду на заявлені предмет та підстави позову) не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, суд дійшов висновку про розгляд справи без повідомлення учасників справи, а тому в задоволенні клопотання позивача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження судом відмовлено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2020 суд ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; запропонувати відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали; встановити позивачу строк для подання відповіді на відзив - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву; встановити відповідачу строк для подання заперечень - протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив.

11.01.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив.

11.01.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог.

25.01.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Розглянувши заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Частинами 2, 3 статті 252 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться.

Ураховуючи, що клопотання про зменшення позовних вимог, у якому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 14895,90 грн, пеню у розмірі 5145,13 грн, інфляційні втрати у розмірі 3143,78 грн та 3% річних у розмірі 3403,46 грн - подано в межах встановлених процесуальним законодавством строків, суд приймає до розгляду дану заяву позивача.

При цьому, суд не вбачає підстав для закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 55367,39 грн на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України (про що просить відповідач у відзиві), оскільки, саме сплату відповідачем боргу у зазначеній сумі було враховано позивачем при поданні заяви про зменшення розміру позовних вимог.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та письмові пояснення, викладені позивачем у позовній заяві та відповіді на відзив та відповідачем у відзиві, суд

ВСТАНОВИВ:

01.01.2019 між позивачем (орендодавець) та відповідачем (орендар) було укладено договір оренди № 01/01/19-01 (далі - Договір), відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає від орендодавця приміщення в строкове платне користування на нижченаведених умовах.

Договором визначено, що «приміщення» означає нежиле приміщення розташоване на другому поверсі будинку, (офіси 201, 202), загальною площею 59,50 кв.м.

Приміщення, що передається в оренду відповідно до даного договору, належить орендодавцеві на праві власності.

Приймання приміщення орендарем відбувається шляхом підписання сторонами акту прийому-передачі (п. 1.1.2 Договору).

Відповідно до положень п. 3.1 Договору сторони домовилися, що орендар вносить орендну плату за приміщення на умовах викладених у пунктах 3.1.2.2., 3.1.2.3., 3.3.1., 3.3.2. даного договору. Орендна плата з дати початку оренди встановлюється в розмірі 300,00 грн, у тому числі ПДВ 20 % - 50,00 грн за 1 метр квадратний. Орендна плата за місяць за все приміщення розраховується шляхом множення розміру орендної плати за один метр квадратний, зазначений у пункті 3.1.2.2 на розмір площі приміщення 59,50 кв. м.

Орендар відшкодовує кошти за одержані комунальні та експлуатаційні послуги, згідно рахунків орендодавця, які розраховуються пропорційно до розміру орендованого приміщення відносно розміру площі всього будинку (п. 3.2.1 Договору).

Згідно з п. 3.3.1 Договору орендна плата за приміщення здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок орендодавця, не пізніше 10-го числа поточного місяця на підставі його рахунків. Орендодавець зобов`язується надавати орендарю рахунки на оплату орендної плати не пізніше 3-х банківських днів до дати перерахування платежу. Орендні платежі, комунальні та експлуатаційні витрати сплачуються орендарем Орендодавцеві незалежно від наслідків фінансово-господарської діяльності.

Протягом 3-х банківських днів з моменту укладання даного Договору орендар зобов`язаний сплатити орендну плату за все приміщення за перший та останній місяці оренди за даним договором (п. 3.3.2 Договору).

Відповідно до п. 3.3.6 Договору, при частковій оплаті орендних платежів в першу чергу зараховуються комунальні та експлуатаційні витрати, пеня, потім - орендна плата.

Пунктом 8.1.2 Договору визначено, що порушенням Договору зі сторони орендаря є наступне: орендар протягом 10 календарних днів після настання терміну платежу не вніс орендну плату або плату за комунальні та експлуатаційні послуги.

Дослідивши зміст Договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором найму (оренди).

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (ст. 760 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що орендодавець передав, а орендар прийняв приміщення за адресою: м. Київ, вул. Трьохсвятительська/Костьольна, 5/1 (літера А), загальною площею 59,50 кв. м, яке розташоване на другому поверсі будинку; дата початку використання орендованого приміщення встановлена сторонами з 01 січня 2019 року, що підтверджується Актом прийому передачі приміщення від 01.01.2019, копію якого долучено до матеріалів позову.

Судом встановлено, що 13.09.2019 між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 про внесення змін та доповнень до Договору оренди № 01/01/19-01, відповідно до якої сторони домовилися вважати Договір розірваним з 15 вересня 2019 року.

Відповідно до Акту прийому передачі приміщення від 15.09.2019 орендар передав, а орендодавець прийняв приміщення за адресою: м. Київ, вул. Трьохсвятительська/Костьольна, 5/1 (літера А), загальною площею 59,50 кв. м, яке розташоване на другому поверсі будинку. Дата припинення використання орендованого приміщення встановлена сторонами з 15 вересня 2019 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає про неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором оренди № 01/01/19-01 від 01.01.2019, у зв`язку з чим, позивач просить суд (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) стягнути з відповідача основний борг у розмірі 14895,90 грн, пеню у розмірі 5145,13 грн, інфляційні втрати у розмірі 3143,78 грн та 3% річних у розмірі 3403,46 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди № 01/01/19-01 від 01.01.2019, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає від орендодавця приміщення в строкове платне користування на нижченаведених умовах.

Договором визначено, що «приміщення» означає нежиле приміщення розташоване на другому поверсі будинку, (офіси 201, 202), загальною площею 59,50 кв.м.

Приміщення, що передається в оренду відповідно до даного договору, належить орендодавцеві на праві власності.

Приймання приміщення орендарем відбувається шляхом підписання сторонами акту прийому-передачі (п. 1.1.2 Договору).

Судом було встановлено, що на виконання умов Договору, орендодавець передав, а орендар прийняв приміщення за адресою: м. Київ, вул. Трьохсвятительська/Костьольна, 5/1 (літера А), загальною площею 59,50 кв. м, яке розташоване на другому поверсі будинку; дата початку використання орендованого приміщення встановлена сторонами з 01 січня 2019 року, що підтверджується Актом прийому передачі приміщення від 01.01.2019, копію якого долучено до матеріалів позову.

У відповідності до п. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України з наймача справляється плата, за користування майном, розмір, якої встановлюється договором оренди.

Згідно з п. 3.3.1 Договору орендна плата за приміщення здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок орендодавця, не пізніше 10-го числа поточного місяця на підставі його рахунків. Орендодавець зобов`язується надавати орендарю рахунки на оплату орендної плати не пізніше 3-х банківських днів до дати перерахування платежу. Орендні платежі, комунальні та експлуатаційні витрати сплачуються орендарем орендодавцеві незалежно від наслідків фінансово-господарської діяльності.

Відповідно до п. 3.3.3 Договору оплата рахунків за одержані комунальні та експлуатаційні послуги здійснюється орендарем протягом 3 банківських днів з моменту отримання рахунків від орендодавця.

Так, матеріали справи містять рахунки на оплату та акти надання послуг щодо оренди приміщення за період січень 2019 року - 15 вересня 2019 року на загальну суму 151725,00 грн, а також, рахунки на оплату та акти надання послуг щодо компенсації експлуатаційних витрат за вказаний період на загальну суму 42041,15 грн. Зазначені акти не підписані зі сторони відповідача.

Разом з тим, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що позивачем не доведено настання строку по кожному з платежів, так як не надано доказів надання відповідачу рахунків відповідно до умов Договору.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 530 ЦК України).

Як вбачається із умов укладеного між сторонами Договору, а саме п. 3.3.3 Договору оплата рахунків за одержані комунальні та експлуатаційні послуги здійснюється орендарем протягом 3 банківських днів з моменту отримання рахунків від орендодавця.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази виставлення позивачем рахунків за комунальні та експлуатаційні послуги відповідачу, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про обчислення строку початку заборгованості останнього за такі послуги виходячи з ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України - після спливу 7 днів з дня пред`явлення вимоги від 31.10.2019, а саме: з 08.11.2019.

За змістом пункту 8.1.2 Договору, порушенням договору зі сторони орендаря є не внесення ним протягом 10 календарних днів після настання терміну платежу орендної плати або плати за комунальні та експлуатаційні послуги.

Так, п. 3.3.1 Договору встановлено строк виконання зобов`язання щодо сплати орендної плати - не пізніше 10-го числа поточного місяця, отже, позивачем правомірно визначено дату початку порушенням договору зі сторони орендаря щодо внесення орендної плати (з 21 числа поточного місяця), а доводи відповідача щодо ненастання строку здійснення орендної плати є необґрунтованими.

Відповідно до п. 3.3.6 Договору, при частковій оплаті орендних платежів в першу чергу зараховуються комунальні та експлуатаційні витрати, пеня, потім - орендна плата.

Пунктом 14.1.2 Договору визначено, що орендар сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від неоплаченої суми за кожний календарний день прострочення будь-яких платежів, що здійснюються за даним договором. Сплата штрафних санкцій не звільняє орендаря від виконання своїх обов`язків за даним договором.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до норм статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, судом встановлено, що сума пені за період з 21.01.2019 по 28.02.2019 щодо суми боргу з орендної плати за січень 2019 року (17850,00 грн) становить 686,61 грн, за період з 21.02.2019 по 28.02.2019 щодо суми боргу з орендної плати за лютий 2019 року (17850,00 грн) становить 140,84 грн.

01.03.2019 відповідачем було здійснено часткову оплату в розмірі 15000,00 грн.

Ураховуючи положення п. 3.3.6 Договору, суд зазначає, що здійснену відповідачем 01.03.2019 оплату зараховано в оплату пені за січень-лютий 2019 року та часткову оплату орендної плати у розмірі 14172,55 грн.

Пеня за період з 01.03.2019 по 12.03.2019 щодо суми боргу у розмірі 21527,45 грн становить 254,79 грн.

13.03.2019 відповідачем було здійснено оплату в розмірі 17850,00 грн (254,79 грн пені та 17595,21 грн основного боргу).

Пеня за період з 13.03.2019 по 15.04.2019 щодо суми боргу у розмірі 3932,24 грн становить 131,86 грн; за період з 21.03.2019 по 15.04.2019 щодо суми боргу 17850,00 грн становить 457,74 грн.

16.04.2019 відповідачем було здійснено оплату в розмірі 15508,54 грн (589,60 грн пені та 14918,94 грн основного боргу).

Пеня за період з 16.04.2019 по 02.06.2019 щодо суми боргу у розмірі 6863,30 грн становить 317,78 грн; з 21.04.2019 по 02.06.2019 щодо 17850,00 грн - 738,45 грн; з 21.05.2019 по 02.06.2019 щодо 17850,00 грн - 222,51 грн.

03.06.2019 відповідачем було здійснено оплату в розмірі 63040,34 грн (1278,74 грн пені та 42563,30 грн основного боргу).

Орендну плату у розмірі 17850,00 грн за червень здійснено своєчасно, 1348,30 грн зараховано до оплати за липень 2019 року.

Судом встановлено, що 13.09.2019 між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 про внесення змін та доповнень до Договору оренди № 01/01/19-01, відповідно до якої сторони домовилися вважати Договір розірваним з 15 вересня 2019 року.

Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили (ч.ч. 2, 3 ст. 653 Цивільного кодексу України).

Зі змісту вказаних норм вбачається, що домовленість сторін про розірвання договору не виключає проведення між сторонами розрахунків за зобов`язаннями, що виникли до розірвання договору, в тому числі застосування заходів майнової відповідальності за невиконання (неналежне виконання) грошових зобов`язань (аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 910/19094/17).

Таким чином, у зв`язку з розірванням договору припинились зобов`язання сторін за договором з моменту його розірвання на майбутнє, водночас, це не звільняє боржника від відповідальності за раніше допущені порушення своїх зобов`язань за договором.

Судом встановлено, що після 03.06.2019 до моменту розірвання Договору, відповідачем оплата не здійснювалася, відтак, обґрунтованою сумою пені, що підлягає до стягнення з відповідача є пеня у розмірі 1268,01 грн (за період з 21.07.2019 по 14.09.2019 щодо 16501,70 грн та за період з 21.08.2019 по 14.09.2019 щодо 17850,00 грн).

При цьому, суд зазначає, що твердження відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, встановленого ст. 258 ЦК України, для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення пені за вказаний вище період є необґрунтованим, оскільки, відповідно до п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що 28.02.2020 відповідачем на рахунок позивача було сплачено 12000,00 грн, 30.11.2020 - 15000,00 грн, 11.12.2020 - 55367,39 грн (підтверджується копіями виписок по банківському рахунку позивача та платіжним дорученням № 448 від 11.12.2020).

Відтак, обґрунтованою сумою боргу, що підлягає до стягнення з відповідача є сума у розмірі 2950,46 грн (85317,85 грн (орендна плата + плата за експлуатаційні та комунальні послуги) - 82367,39 грн (часткова оплата)).

Наявність та обсяг заборгованості відповідача за Договором у розмірі 2950,46 грн підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, зокрема, відповідачем не надано суду доказів сплати грошових коштів у вказаному розмірі, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення боргу у розмірі 14895,90 грн підлягають частковому задоволенню в розмірі 2950,46 грн.

Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 3143,78 грн та 3% річних у розмірі 3403,46 грн.

Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України «Про інформацію» є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Суд зазначає, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19.

Зробивши перерахунок інфляційних втрат та 3% річних з урахуванням періодів прострочення сплати орендної плати, які були зазначені вище, з огляду на встановлений судом період початку прострочення виконання зобов`язань щодо сплати експлуатаційних та комунальних витрат, ураховуючи період у межах якого здійснюється нарахування (по 02.12.2020 (як визначено у позові позивачем)) та дати здійснення відповідачем часткових оплат, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення 3% річних у розмірі 3403,46 грн, підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 3007,63 грн. Разом з тим, зробивши перерахунок інфляційних втрат, суд зазначає, що сума інфляційних втрат перевищує суму про яку зазначає позивач, однак, ураховуючи, що суд не може виходити за межі позовних вимог, сумою інфляційних втрат, що підлягають до стягнення з відповідача є інфляційні втрати у розмірі 3143,78 грн.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1- 3 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Судом встановлено, що 20.11.2020 між Адвокатським об`єднанням «Спілка адвокатів міста Києва» (адвокатське об`єднання; виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Офіс-центр» (клієнт) укладено Договір про надання правової допомоги № 62/2020, відповідно до якого клієнт доручає, а виконавець зобов`язується надавати необхідну правову допомогу, забезпечувати захист прав, свобод та законних інтересів клієнта, а також здійснювати представництво відповідно до умов укладеного договору.

Додатковою угодою № 1 до Договору про надання правової допомоги № 62/2020 від 20.11.2020 визначено перелік послуг, які зобов`язується здійснити виконавець, їх вартість та порядок здійснення розрахунків між сторонами.

Судом встановлено, що 03.12.2020 між Адвокатським об`єднанням «Спілка адвокатів міста Києва» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Офіс-центр» підписано акт наданих послуг, відповідно до якого сторони підтвердили, що виконавець надав клієнту послуги, передбачені розділом 1 Договору на загальну суму 38500,00 грн.

20.11.2020 позивачем перераховано Адвокатському об`єднанню «Спілка адвокатів міста Києва» 38500,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 871, призначення платежу: оплата за надання правової допомоги згідно умов договору № 62/2020 від 20.11.2020.

Відповідач у відзиві на позов стверджує, що позивачем не доведено належними доказами заявлену до відшкодування з відповідача суму компенсації витрат на правову допомогу, заявлена сума витрат є неспівмірною зі складністю спору, зазначені витрати не є необхідними і не являються фактично понесеними, відтак, просить суд відмовити у стягненні витрат на правову допомогу у розмірі 38000,00 грн.

Згідно з ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 21.05.2019 у справі №903/390/18, від 21.01.2020 у справі №916/2982/16, від 07.07.2020 у справі №914/1002/19).

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Частиною 6 ст. 126 ГПК України встановлено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до п. п. 1, 2, 4, 5, 6, 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 169 ГПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.

Так, суд зазначає, що відповідач не довів належними та допустимими доказами неспівмірність витрат, заявлених позивачем до відшкодування, з огляду на що, твердження відповідача про неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами є необґрунтованим.

Перевіривши подані позивачем докази на підтвердження обсягу виконаних робіт на надання правової допомоги, суд вважає, що надані докази є належними, а вимоги про стягнення 36500,00 грн обґрунтованими (витрати у розмірі 2000,00 грн покладаються на позивача, оскільки, ухвалою суду від 10.12.2020 у задоволенні заяви про забезпечення позову було відмовлено).

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Колоро» (01001, м. Київ, вул. Трьохсвятительська, 5/1-А, офіс 201; ідентифікаційний код: 41428229) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Офіс-Центр» (01001, м. Київ, вул. Трьохсвятительська/Костьольна, 5/1-А; ідентифікаційний код: 32348295) основний борг у розмірі 2950 (дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят) грн 46 коп., пеню у розмірі 1268 (одна тисяча двісті шістдесят вісім) грн 01 коп., інфляційні втрати у розмірі 3143 (три тисячі сто сорок три) грн 78 коп., 3% річних у розмірі 3007 (три тисячі сім) грн 63 коп., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14235 (чотирнадцять тисяч двісті тридцять п`ять) грн 62 коп. та судовий збір у розмірі 819 (вісімсот дев`ятнадцять) грн 82 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.В. Картавцева