ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2021 справа №914/3020/20

Суддя Господарського суду Львівської області Король М.Р., за участі секретаря судового засідання Чорної І.Б., розглянувши справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ФрісландКампіна Юей»

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа»

про: стягнення 53089,09грн.,

Представники сторін: не з`явились,

ВСТАНОВИВ:

19.11.2020р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ФрісландКампіна Юей» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» про стягнення 53089,09грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.11.2020р. вищевказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліків поданої позовної заяви, зазначених у мотивувальній частині вищевказаної ухвали.

09.12.2020р. на адресу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№35277/20.

У вищевказаній, поданій в межах встановленого строку, заяві (вх.№35277/20 від 09.12.2020р.) та долучених до неї документах, позивачем усунуто недоліки позовної заяви, зазначені у мотивувальній частині ухвали Господарського суду Львівської області від 23.11.2020р. у цій справі.

Враховуючи викладене, 24.12.2020р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу у цій справі, відповідно до якої, ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження; судове засідання призначити на 20.01.2021р.; явку представників сторін у судове засідання визнати обов`язковою; викликати представників сторін у судове засідання.

У судове засідання 20.01.2021р. з`явився представник позивача. Відповідач участь повноважного представника у вищевказаному судовому засіданні не забезпечив.

Протокольною ухвалою від 20.01.2021р. судове засідання відкладено на 10.02.2021р.

Крім того, ухвалою від 21.01.2021р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст. 120-121 ГПК України, викликав відповідача та повідомив про дату, час та місце проведення судового засідання у цій справі.

У судове засідання 10.02.2021р. з`явився представник позивача. Відповідач участь повноважного представника у вищевказаному судовому засіданні не забезпечив.

При цьому, 10.02.2021р. позивачем подано до суду пояснення по суті позовних вимог, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№3293/21.

У судовому засіданні 10.02.2021р. оголошено перерву до 24.02.2021р.

Крім того, ухвалою від 10.02.2021р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст. 120-121 ГПК України, повідомив відповідача та повідомив про дату, час та місце проведення судового засідання у цій справі.

Після закінчення перерви, у судовому засіданні 24.02.2021р. сторони участь повноважних представників не забезпечили.

Відповідно до ч.3 ст.222 ГПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи наведене, 24.02.2021р. фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалося.

При цьому, суд звертає увагу, що з метою належного повідомлення сторін у цій справі, в тому числі і відповідача, ухвали Господарського суду Львівської області у справі №914/3020/20 надсилалися засобами поштового зв`язку на адреси їх місцезнаходження.

Водночас, суд враховує позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладену в постановах від 21.03.2019р. у справі №916/2349/17 та від 11.12.2018р. у справі №921/6/18, відповідно до якої, у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії; водночас, за змістом ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом; усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. У пункті 41 рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» наголошується, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Згідно з п.п.1, 2 розділу ІІ Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України №958 від 28.11.2013р., нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку): 1) місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1; 2) у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+2; 3) між районними центрами різних областей України (у тому числі для міст обласного підпорядкування) - Д+4, пріоритетної - Д+3; 4) між іншими населеними пунктами різних областей України - Д+5, пріоритетної - Д+4, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

Враховуючи наведені вище нормативні строки пересилання поштової кореспонденції, а також адреси місцезнаходження відповідача та суду, у випадку здачі відповідачем до установи зв`язку клопотань чи заяв, такі, станом на момент ухвалення цього рішення, мали б бути отримані судом, проте, від відповідача на адресу суду жодної кореспонденції у цій справі не надходило.

Водночас, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. У пункті 41 рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» наголошується, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

При цьому, суд звертає увагу, що під час розгляду цієї справи враховано те, що, згідно з ч.1 ст.119 ГПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (ч.2 ст.119 ГПК України).

Разом з тим, відповідно до пункту 4 розділу X Прикінцеві положення Господарського процесуального кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Однак, від відповідача жодних заяв чи клопотань (в тому числі і заяви про поновлення встановленого судом строку для подання відзиву разом із відзивом на позов чи заяви про продовження строку для подання відзиву у справі) не надходило.

В силу приписів, визначених ч.1 ст.118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Правила, які регламентують етапи і терміни подачі заяви на судовий розгляд спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і відповідність нормам, а саме, принципу правової визначеності (рішення Європейського суду з прав людини у справі Ganete de Goni v. Spain (Кан`єте де Гоньі проти Іспанії). Враховуючи вищезазначене, правила, що стосуються предмета спору чи застосування цих правил, не повинні перешкоджати сторонам у отриманні доступного судового захисту (рішення Європейського суду з прав людини у справах Miragаll Escolano v. Spain (Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії); Zvolsky and Zvolska v. the Czech Republic (Звольський та Звольська проти Чехії).

В рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Пелевін проти України», у справі «Наталія Михайленко проти України» зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Суд враховує, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справ упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленні законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суд з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Водночас, необґрунтоване відкладення розгляду справи призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

У ч.3 ст.2 ГПК України визначені як основні засади (принципи) господарського судочинства, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та розумність строків розгляду справи судом (п.п.2 і 10 ч.3 зазначеної статті).

Беручи до уваги викладене, враховуючи принцип розумності строків розгляду справи судом, з метою забезпечення права на доступ до правосуддя, передбаченого Конституцією України і гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зважаючи на те, що зібрані у цій справі докази дозволяють суду встановити та оцінити конкретні обставини (факти), якими позивач обґрунтовує свої вимоги та які мають суттєве значення для вирішення цього спору, а отже, розглянути та вирішити спір й здійснити розподіл судових витрат у цій справі, підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно ч.1 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, судом, згідно вимог ГПК України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Оскільки норми ст.81 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом учасників справи подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Згідно з ч.2 ст.178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи те, що відповідач у строк, встановлений ч.1 ст.251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою Господарського суду Львівської області від 24.12.2020р. не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданим йому процесуальним правом, з огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202 та 216 ГПК України, суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній матеріалами.

Позиція позивача:

позивач з підстав порушення відповідачем зобов`язання щодо оплати вартості поставленого товару, що виникло на підставі укладеного між сторонами договору поставки № від 11.03.2016р., просить суд стягнути з відповідача на його користь 53089,09грн. заборгованості.

За результатами дослідження наданих позивачем доказів та матеріалів справи, пояснень представника позивача, суд встановив таке:

11.03.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» (надалі по тексту - «Покупець», відповідач у цій справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФрісландКампіна Юей» (надалі по тексту - «Постачальник», позивач у цій справі) укладено договір поставки № (надалі по тексту - «Договір»), відповідно до п.1.1. якого, Постачальник зобов`язується поставляти Товари по цінах і в асортименті, що вказується в Специфікації, разом із товаросупровідною документацією, відповідно до поданих Покупцем замовлень, а Покупець зобов`язується приймати такі Товари і оплачувати.

При цьому, у п.2.1. Договору сторонами погоджено, що ціни на Товари, шо поставляються, вказуються в товарних накладних та Специфікації з ЕЦП сторін, що з моменту її підписання, є невід`ємною частиною Договору. Ціни вказуються в національній валюті, включаючи ПДВ, а також вартість упаковки, маркування і доставки Товарів Постачальником у вказане в замовленні місце поставки. Ціна, за якою поставляється товар, має бути ідентичною у замовленні, накладній та в діючій Специфікації.

Згідно з п.4.1. Договору, Постачальник здійснює поставку Товару на умовах ВВР - до місця призначення, вказаного в Замовленні (правила «ІНКОТЕРМС» в редакції 2010р.), тобто Постачальник зобов`язується прийняти від Покупця замовлення на поставку Товару, і здійснити її своїми засобами і за свій рахунок на адресу і в строк вказані в такому Замовленні.

Відповідно до п.5.1. Договору, підставою для приймання Товару Покупцем є відповідність поставки замовленню Покупця, підтвердженого Постачальником. Приймання Товару по кількості та якості здійснюється Покупцем в порядку, передбаченому Договором, а у випадках, не врегульованих в договорі, сторони керуються Інструкціями №П-6 від 15.06.1965р. і №П-7 від 25.04.1966р.

Право власності, ризик випадкової загибелі і випадкового пошкодження Товару переходить до Покупця у момент підписання сторонами транспортної накладної, яка засвідчує момент приймання Товарів Покупцем в місці поставки. Товар поставляється і передається у власність Покупцеві вільний від будь-яких зобов`язань і обтяжень перед третіми особами (п.4.2. Договору).

Як зазначає позивач, ним, впродовж 2016-2017рр. на виконання умов Договору, поставлено, а відповідачем прийнято Товар, загальною вартістю 418298,00грн. (з ПДВ)

Згідно з п.6.1. Договору, підставою для здійснення Покупцем оплати поставленого Товару, є повне виконання Постачальником своїх зобов`язань за договором. При наданні Постачальником «Податкової накладної», яка пройшла реєстрацію в ЄРПН та отримала статус документа «Успішно зареєстрована в ЄРПН і відправлена покупцеві» та «Накладної» завіреної ЕЦП Постачальника (підпис відповідальної за передачу особи та печатку підприємства) протягом 5 календарних днів з дати поставки Товару, вказаної в транспортній накладній, що підтверджується проставлянням штампу «ТОВАР ОТРИМАНИЙ», Покупець оплачує поставлений Товар на умовах відстрочення платежу з дати, вказаної в транспортній накладній, по платіжних днях в терміни, узгоджені Сторонами в Додатку №1, і в розмірі, який розраховується за формулою: ?=Рпз - Рпдз, де ? - розмір поточної оплати Постачальнику за поставлений товар, Рпз - розмір поточної заборгованості за поставлений товар, строк оплати по якому настав, Рпдз - розмір постійно діючої заборгованості Покупця, що погоджена сторонами в Додатку №1 до Договору.

При цьому, у Додатку №1 до Договору сторони погодили, що строк оплати становить 80 календарних днів.

Водночас, відповідачем вартість отриманого Товару оплачено частково, а саме, на загальну суму 365208,91грн., внаслідок чого, у відповідача виник борг у розмірі 53089,09грн., стягнення якого є предметом спору у цій справі.

Оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю, виходячи з такого:

згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 2 ст.11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

У відповідності до вимог ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як встановлено судом, 11.03.2016р. між сторонами укладено Договір, відповідно до п.1.1. якого, Постачальник зобов`язується поставляти Товари по цінах і в асортименті, що вказується в Специфікації, разом із товаросупровідною документацією, відповідно до поданих Покупцем замовлень, а Покупець зобов`язується приймати такі Товари і оплачувати.

Згідно з п.9.1. Договору, договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2016р. Припинення дії договору не звільняє сторони від виконання всіх своїх зобов`язань, передбачених Договором та невиконаних на момент припинення дії договору, в тому числі і зобов`язань пов`язаних з поверненням Товару згідно умов даного договору, а також від відповідальності за невиконання таких зобов`язань.

Відповідно до п.9.2. Договору, договір вважається пролонгованим на один календарний рік, якщо жодна із сторін не попередила іншу сторону про припинення його дії за один календарний місяць до закінчення зазначеного терміну.

Згідно з п.9.3. Договору, кожна сторона має право достроково розірвати договір, письмово повідомивши про це за 30 календарних днів, до запланованої дати розірвання. Протягом цього періоду сторони проводять звірку взаємних розрахунків. Покупець має право припинити платежі Постачальникові до закінчення проведення звірки.

Враховуючи викладене, а також відсутність в матеріалах справи доказів, передбаченого п.9.2. Договору повідомлення однієї із сторін про припинення його дії, чи розірвання такого договору, в тому числі, у визначеному п.9.3. Договору чи в судовому порядку, такий договір автоматично пролонгувався на один календарний рік.

Із врахуванням наведеного, на підставі Договору у сторін виникли відповідні права та обов`язки.

Право власності, ризик випадкової загибелі і випадкового пошкодження Товару переходить до Покупця у момент підписання сторонами транспортної накладної, яка засвідчує момент приймання Товарів Покупцем в місці поставки. Товар поставляється і передається у власність Покупцеві вільний від будь-яких зобов`язань і обтяжень перед третіми особами (п.4.2. Договору).

При цьому, у пункті 2.1. Договору сторонами погоджено, що ціни на Товари, шо поставляються, вказуються в товарних накладних та Специфікації з ЕЦП Сторін, що з моменту її підписання, є невід`ємною частиною Договору. Ціни вказуються в національній валюті, включаючи ПДВ, а також вартість упаковки, маркування і доставки Товарів Постачальником у вказане в замовленні місце поставки. Ціна, за якою поставляється товар, має бути ідентичною у замовленні, накладній та в діючій Специфікації.

Так, на виконання умов Договору, впродовж 2016-2017рр. позивачем поставлено, а відповідачем прийнято Товар, загальною вартістю 418298,00грн., що також підтверджується транспортними та товарно-транспортними накладними, копії яких містяться в матеріалах справи.

Згідно з ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Водночас, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).

Так, положеннями п.6.1. Договору визначено, зокрема, те, що Покупець оплачує поставлений Товар на умовах відстрочення платежу з дати, вказаної в транспортній накладній, по платіжних днях в терміни, узгоджені Сторонами в Додатку №1, і в розмірі, який розраховується за формулою: ?=Рпз - Рпдз, де ? - розмір поточної оплати Постачальнику за поставлений товар, Рпз - розмір поточної заборгованості за поставлений товар, строк оплати по якому настав, Рпдз - розмір постійно діючої заборгованості Покупця, що погоджена сторонами в Додатку №1 до Договору.

При цьому, у Додатку №1 до Договору сторони погодили, що строк оплати становить 80 календарних днів.

Згідно з ч.1 ст.251 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч.1 ст.255 ЦК України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Враховуючи викладене, а також те, що остання із спірних поставок Товару відбулась ще у 2017 році, то строк для оплати прийнятого відповідачем Товару є таким, що настав.

Статтею 193 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно з ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З урахуванням п.30.1 ст.30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з п.8.1 ст.8 цього Закону банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Проте, як зазначає позивач та не заперечується відповідачем, до моменту подання позову у цій справі, відповідачем вартість вищевказаного, поставленого позивачем Товару, оплачено частково, а саме, на загальну суму 365208,91грн., що підтверджується платіжними дорученнями та довідкою банку, примірники яких містяться в матеріалах справи.

Враховуючи наведене, у відповідача виник борг у загальному розмірі 53089,09грн. (418298,00-365208,91=53089,09)

Згідно з ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ч.1 ст.96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Беручи до уваги викладене, матеріалами справи підтверджено факт порушення відповідачем виконання передбаченого умовами Договору грошового зобов`язання з оплати поставленого Товару у розмірі 53089,09грн., а отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у вищезазначеному розмірі є підставними та обґрунтованими, а тому, підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст.ст.73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч.1 ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.5 ст.236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків щодо наявності підстав для задоволення позову не спростовує.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне:

однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ГПК України).

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Як доказ сплати судових витрат позивач подав платіжне доручення №894 від 29.10.2020р. про сплату судового збору в розмірі 2102,00грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, а також наявність підстав для задоволення позову, 2102,00грн. сплаченого позивачем судового збору слід покласти на відповідача.

Водночас, згідно з п.1 ч.3 ст.123 ГПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст.126 ГПК України).

Згідно з ч.8 ст.129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо); такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву; у разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч.2 ст.126 ГПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Так, до позовної заяви та письмових пояснень по суті позовних вимог (вх,№3293/21 від 10.02.2021р.) позивачем долучено документи, які на його думку, підтверджують, що під час розгляду цієї справи ним понесено 11453,22грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст.16 ГПК України.

У відповідності до статті 131-2 Конституції України, для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Судом встановлено, що 01.06.2020р. між Кузьмук В`ячеславом Сергійовичем (надалі по тексту - «Адвокат») та позивачем (надалі по тексту - «Замовник») укладено договір про надання правової допомоги (адвокатських послуг) (надалі по тексту - «Договір про надання правової допомоги»), відповідно до п.1.1. якого, Замовник в порядку та на умовах, визначених цим Договором, доручає, а Адвокат бере на себе зобов`язання надавати Замовникові правову допомогу, представлення та захист прав і інтересів Замовника, в обсязі та на умовах, визначених цим Договором, а саме надання правової допомоги з захисту інтересів Замовника в господарських, адміністративних, судах загальної юрисдикції, будь-якої інстанції в Україні, готовити процесуальні документи, приймати участь судових засіданнях, оскаржувати дії та рішення судів та суддів.

Згідно з ч.3 ст.126 ГПК України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, відповідно до акту надання послуг №02 від 29.01.2021р., Адвокатом надано (виконано), а позивачем прийнято послуги (роботи), загальною вартістю 11560,00грн., з яких 2000,00грн. - складання та подання претензії; 3500,00грн. - складання та подання позову; 3000,00грн. - участь у двох судових засіданнях; 3060,00грн. - компенсація витрат на відрядження до суду.

Разом з тим, суд звертає увагу позивача, що претензія, докази відправки 03.04.2020р. якої долучено до позовної заяви, датована 01.04.2020р., при цьому, Договір про надання правової допомоги датовано (укладено) 01.06.2020р., а отже витрати позивача на оплату Адвокату 2000,00грн. за складання та подання такої претензії не підтверджені належними доказами, як витрати позивача на професійну правничу допомогу у цій справі, а відтак, не підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Крім того, в акті надання послуг №02 від 29.01.2021р., міститься інформація про компенсацію 3060,00грн. витрат на відрядження до суду.

Водночас, судом встановлено, що загальна вартість посадочних документів, копії яких додано до письмових пояснень по суті позовних вимог (вх,№3293/21 від 10.02.2021р.), становить 2919,22грн. (765,05+765,05+694,56+694,56=2919,22). Інших доказів, підтверджуючих розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, матеріали справи не містять та позивачем не надано.

Із врахуванням наведеного, матеріалами справи підтверджено лише сумою 2919,22грн. витрат позивача на професійну правничу допомогу, що підлягає сплаті останнім Адвокату в порядку компенсації витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 ст.126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.126 ГПК України).

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч.4 ст.126 ГПК України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Проте, відповідачем клопотання про зменшення розміру витрат позивача не подано.

Отже, враховуючи імперативність положень ч.5 ст.126 ГПК України щодо можливості зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами виключно за клопотанням сторони, підстави для зменшення розміру витрат позивача, пов`язаних із розглядом справи, в тому числі, витрат на професійну правничу допомогу, відсутні.

Аналогічна позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладена в постанові від 24.09.2020р. у справі №904/3583/19, відповідно до якої, суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 13.12.2018р. у справі №816/2096/17, від 16.05.2019р. у справі №823/2638/18, від 09.07.2019р. у справі №923/726/18, від 26.02.2020р. у справі №910/14371/18, згідно з якою від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.

Відповідно до ч.5 ст.129 ГПК України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Послуги (роботи) щодо надання правової допомоги Адвокатом позивача у загальному розмірі 9419,22грн., з яких 3500,00грн. - складання та подання позову; 3000,00грн. - участь у двох судових засіданнях; 2919,22грн. - компенсація витрат на відрядження до суду, є такими, що виконані (надані) Адвокатом позивачу, як правова допомога у цій справі, а отже, пов`язаними з розглядом цієї справи, при цьому розмір таких є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову.

Також, суд зазначає, що підстави, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу, відсутні.

Враховуючи викладене, за результатами дослідження та оцінки наявних у справі доказів та доводів позивача, на підставі перевірки відповідності заявленої до стягнення суми витрат позивача на професійну правову допомогу у цій справі, виконаному обсягу робіт (послуг), та витраченим на їх виконання часом, враховуючи складність справи, а також з огляду на їх співмірність з розумною необхідністю витрат для цієї справи, встановивши при цьому, що відповідачем не подано відповідного клопотання про зменшення витрат позивача на професійну правничу допомогу у цій справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для розподілу між сторонами 9419,22грн. витрат позивача на професійну правничу допомогу у цій справі.

Відповідно до п.1 ч.4 ст.129 ГПК України, у разі задоволення позову - на відповідача.

Отже, враховуючи наявність підстав для задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 9419,22грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Беручи до уваги викладене, загальна сума судових витрат позивача, що підлягають стягненню з відповідача становить 11521,22грн. (2102,00 (судовий збір) + 9419,22грн. (витрати на професійну правничу допомогу) = 11521,22).

Керуючись ст.ст. 13, 73-74, 76-79, 86, 129, 236, 238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» (місцезнаходження: Україна, 79019, Львівська обл., місто Львів, вулиця Куліша, будинок 12; ідентифікаційний код: 36387249) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФрісландКампіна Юей» (місцезнаходження: Україна, 04073, місто Київ, вулиця Сирецька, будинок 9, корпус 1Ф; ідентифікаційний код: 39112104) суму заборгованості у розмірі 53089,09грн., а також 11521,22грн. судових витрат.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повний текст рішення складено 01.03.2021р.

Суддя М.Р. Король