ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2021 Справа № 904/6039/20

за позовом ОСОБА_1 , м. Павлоград

до Відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Недвижимость - Сервис", м. Павлоград

Відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріел-Сервіс-Схід", м. Павлоград

Відповідача-3 Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни, м. Дніпро

про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування реєстраційного запису

Суддя Ліпинський О.В.

Cекретар судового засідання Перебийніс О.О.

Представники:

від позивача Шевченко Л.П.

від відповідачів-1,2 Юзьвак А.Я.

від відповідача-3 не з`явились

СУТЬ СПОРУ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Недвижимость - Сервис" (далі - Відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріел-Сервіс-Схід" (далі - Відповідач-2), приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни (далі - Відповідач-3) про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання протиправними дій реєстратора та скасування реєстраційного запису.

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір купівлі-продажу, за яким Відповідач-1 продав на користь Відповідача-2 частку в статутному капіталі ТОВ «Брукланд», укладено представником Відповідача-1 із перевищенням повноважень.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 11.11.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Відповідач-1 проти задоволення позову заперечував, у тому числі, посилаючись на те, що оспорюваний правочин не порушує корпоративні права Позивача, як учасника товариства.

Відповідач-2 відзив на позовну заяву не надав, в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував.

Відповідач-3 подав відзив на позовну заяву, за змістом якого зазначив про відсутність порушень чинного законодавства під час посвідченні акту приймання-передачі частки в статутному капіталі ТОВ "Брукланд", а тому в задоволенні вимог відносно Відповідача-3 просив відмовити.

Крім того, Відповідач-3 заявив клопотання про розгляд справи за його відсутністю.

09.02.2021 суд закрив підготовчого провадження та призначив справи до судового розгляду по суті.

В порядку ст.ст. 233, 240 ГПК України, в судовому засіданні 23.02.2021 оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, складання повного рішення відкладено на строк до десяти днів з дня закінчення розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи у відкритому судовому засіданні, заслухавши стислий зміст та підстави вимог і заперечень сторін, дослідивши подані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як убачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "Недвижимость - Сервис" зареєстровано 29.03.1996 року.

На час виникнення спірних правовідносин, учасниками товариства являлися:

- ОСОБА_2 з часткою в статутному капіталі 42 680 000, 00 грн., що складає 55 %;

- ОСОБА_3 з часткою у статутному капіталі 19 400 000, 00 грн., що становить 25 %;

- ОСОБА_4 з часткою в статутному капіталі 7 760 000, 00 грн., що становить 10%;

- ОСОБА_1 з часткою в статутному капіталі 7 760 000, 00 грн., що становить 10%.

04.08.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Недвижимость - Сервис" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ріел-Сервіс-Схід" (покупець) укладено договір купівлі-продажу корпоративних прав, відповідно до умов якого, продавець передає у власність покупцю частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Брукланд" у розмірі 45%, а покупець приймає частку та зобов`язується її оплатити в порядку і на умовах, визначених цим договором.

Звертаючись із вимогою про визнання недійсним зазначеного вище договору купівлі-продажу корпоративних прав, Позивач стверджує про порушення порядку скликання та проведення загальних зборів учасників товариства, на яких вирішувалось питання про продаж частки Відповідача-1 в статутному капіталі ТОВ "Брукланд", та відповідно перевищення своїх повноважень особою, яка підписала спірний правочин від імені товариства, що призвело до порушення корпоративних прав Позивача.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину до моменту визнання його недійсності судом.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно з якою, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову.

Відповідно до статей 92, 97 Цивільного кодексу України дієздатність юридичної особи реалізується через її органи у межах визначених законом та статутом повноважень. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до положень статті 98 Цивільного кодексу України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства, рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом.

Частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

З викладеного вбачається, що за укладеним господарським товариством договором, права та обов`язки набуває саме товариство як сторона договору. При цьому сукупність прав та обов`язків безпосередньо учасників цього товариства укладенням товариством договору жодним чином не змінюється.

Представництвом, відповідно до ч. 1 ст. 237 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно з ч. 3 ст. 237 Цивільного кодексу України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Як убачається з матеріалів справи, спірний договір купівлі-продажу від імені Відповідача-1 підписано представником Коноваловою Анастасією Олексіївною, яка діяла на підставі довіреності, що видана директором товариства - Пашковським Олександром Петровичем.

У свою чергу, директор ТОВ «Недвижимость-Сервіс», діяв на підставі чинного рішення загальних зборів учасників товариства, оформленого протоколом від 03.08.2020 року (а.с. 90-91), яким вирішено укласти відповідний договір купівлі-продажу, визначено ціну продажу та надано повноваження директору на видачу довіреності для укладення такого правочину.

З урахуванням наведеного, суд не вбачає підстав для висновку щодо укладення спірного договору з порушенням вимог чинного законодавства та статуту товариства, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позову, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями статті 2 Господарського процесуального кодексу України та статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту прав (охоронюваних законом інтересів) є його порушення, невизнання або оспорення. Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Під порушенням права слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

У статті 116 Цивільного кодексу України закріплені права учасників господарського товариства у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом, зокрема: брати участь в управлінні товариством, крім випадків, встановлених законом; брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди).

Згідно зі статтею 167 Господарського кодексу України правомочність учасника (акціонера, члена) на участь в управлінні господарською організацію, зокрема шляхом участі в загальних зборах, є однією зі складових корпоративних прав. Відтак зазначені права можуть бути визнані порушеними внаслідок недотримання порядку скликання і проведення загальних зборів, якщо учасник не зміг взяти участь у загальних зборах та/або належним чином підготуватися до розгляду питань порядку денного, зареєструватися для участі у загальних зборах тощо, тобто не зміг належним чином реалізувати своє право на участь в управлінні.

Повноваження діяти від імені юридичної особи є можливістю створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов`язки юридичної особи (стаття 239 Цивільного кодексу України). Таке повноваження не належить до корпоративних прав учасника юридичної особи.

Підписання представником товариства договору з іншою особою без передбаченої статутом згоди учасників цього товариства, або з перевищенням повноважень, може свідчити про порушення прав та інтересів самого товариства у його відносинах з іншою особою - стороною договору, а не корпоративних прав його учасника, оскільки представник діє саме від імені товариства, а не його учасника.

Наведена правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.01.2020 року у справі № 910/5676/18, від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17, від 15.10.2019 у справі № 905/2559/17, від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16. В ухвалах від 17.12.2019 у справі № 916/1731/18 та від 13.01.2020 у справі № 910/10734/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не вбачає підстав для відступу від правового висновку щодо застосування норм права, викладеного в зазначених постановах.

ОСОБА_1 не є стороною спірного договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ "Брукланд", а обґрунтовує своє право на оспорювання даного правочину тим, що на час його укладення був учасником ТОВ "Недвижимость - Сервис" із часткою в статутному капіталі останнього в розмірі 10 %.

Водночас, з урахуванням правової позиції викладеної в постановах Великої Палати Верховного Суду у справах № 910/5676/18, № 916/2084/17, № 905/2559/17, № 904/10956/16, про те, що підписання представником Товариства Договору може порушувати права та інтереси самого Товариства, а не корпоративні права Позивача, слід дійти висновку, що Позивачем не доведено існування в нього суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, що є додатковою підставою для відхилення заявлених позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного товариством, учасником якого являвся Позивача.

За умов відмови в задоволенні позову в частині визнання недійним спірного договору купівлі-продажу (основна вимога), похідні вимоги про визнання протиправними дій реєстратора та скасування реєстраційного запису, задоволенню не підлягають.

Першою заявою по суті спору, Відповідач-1 просив стягнути з Позивача витрати на професійну правничу допомогу.

В підтвердження факту понесення відповідних витрат, Відповідач-1 посилався на договір про надання правової допомоги № 23 від 01.12.2020 року, акт виконання робіт від 09.12.2020 року, рахунок-фактуру від 09.12.2020 року та платіжне доручення № 155 від 09.12.2020 року на суму 7 500,00 грн.

Заперечень по сумі заявлених до стягнення витрат, Позивача суду не представив.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом частин 1 та 2 статті 126 цього Кодексу витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно із частинами 3 - 5 статті 126 зазначеного Кодексу для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Як убачається з матеріалів справи, 01.12.2020 року між адвокатом Юзьвак Андрієм Ярославовичем та ТОВ «Недвижимость-Сервіс» (клієнт) укладено договір про надання правової допомоги, за яким адвокат, в тому числі зобов`язався надати клієнту правову допомогу щодо захисту прав та інтересів останнього в судах, представляти інтереси клієнта в судах, тощо. Клієнт зобов`язався сплати гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених договором.

Пунктом 4.1. Договору сторони передбачили, що правову допомогу, яка надається адвокатом, клієнт оплачує в гривнях в розмірі визначеному за домовленістю сторін, на підставі погодженого сторонами акту виконаних робіт.

Згідно підписаного сторонами 09.12.2020 року Акту виконаних робі (наданих послуг) до договору про надання правової допомоги № 23 від 01.12.2020 року, на умовах зазначеного вище договору адвокатом надано, а клієнтом прийнято наступні послуги вартістю 7 500,00 грн.:

- надання первинної консультації - 500,00 грн.;

- вивчення позовної заяви та матеріалів доданих до неї, надання правової оцінки - 1000,00 грн.;

- підготовка відзиву на позовну заяву, направлення відзиву з додатками до нього для всіх учасників справи та до суду - 6000,00 грн.

Факт оплати зазначених послуг Відповідачем-1 на користь адвоката, підтверджується доданим платіжним дорученням № 155 від 09.12.202 року.

Враховуючи умови договору про надання правової допомоги від 01.12.2020 року, докази надання правової допомоги за цим договором, відсутність доводів Позивача про наявність підстав для зменшення зазначеної суми, суд приходить до висновку про існування підстав для відшкодування на користь Відповідача-1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 500,00 грн.

Враховуючи приписи ст. 129 ГПК України, судові витрати у справі, в тому числі витрати зі сплати судового збору та витрати на оплату професійної правничої допомоги, покладаються на Позивача.

Керуючись статтями 2, 46, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 123, 126, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Стягнути з Бутенко Олександра Володимировича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Недвижимость-Сервіс» (51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Соборна, буд. 103, ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 500,00 грн., видати наказ.

Рішення набирає законної сили у відповідності до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 03.03.2021

Суддя О.В. Ліпинський