РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.02.2021Справа № 910/10133/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В., за участі секретаря судового засідання Лаврова В.О. розглянувши матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенство «Консалтинг-профі»

до Державної казначейської служби України, Кабінету Міністрів України

про стягнення 191797377,10 грн

за участі представників:

від позивача - Зима Л.М. (уповноважений представник);

від позивача - Сидорко О.Б.;

від відповідача 1 - Тимофєєва Т.М. (уповноважений представник);

від відповідача 2 - Бігдан А.В. (уповноважений представник).

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ТОВ «Агентство «Консалтинг-профі» звернулось до суду з позовом до Державної Казначейської служби України та Кабінету Міністрів України з позовом про відшкодування шкоди в розмірі 191797377,10 грн, заподіяної бездіяльністю органу державної влади та стягнення з ДКУ за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ТОВ «Агентство «Консалтинг-профі».

Позовні вимоги обґрунтував тим, що у зв`язку з тривалим невиконанням рішення Арбітражного суду м. Києва від 06.11.2000 у справі № 2/593, позивач, який є стягувачем у вказаній справі, звернувся до Європейського суду з прав людини стосовно тривалого невиконання рішення і 12.10.2017 Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) прийняв остаточне рішення за заявою ТОВ «Агентство «Консалтинг-профі», що була включена до справи «Бурмич та інші проти України» з підстав порушення Урядом України п.1 ст.6, ст.13 Конвенції та ст.1 Першого протоколу на користь заявника. Вказаним рішенням ЄСПЛ вказав, що недоліки, на які скаржаться заявники у цих заявах мають бути усунуті шляхом вжиття заходів загального характеру в рамках виконання пілотного рішення у справі Іванов, у тому числі і наданням належного і достатнього відшкодування шкоди, завданої порушенням Конвенції, встановленим зазначеним рішенням. Вказав, що при розгляді заяви стягувача-потерпілого (позивача) ЄСПЛ фактично здійснив заміну сторони у виконавчому провадженні шляхом правонаступності з ПАТ «Хліб Україна» на державу-відповідача в особі Уряду України.

Позивач зазначає, що звертався до Департаменту виконавчої служби України із заявою про відкриття виконавчого провадження по справі №2/593 щодо забезпечення примусового виконання рішення ЄСПЛ від 12.10.2017, проте вказане рішення ЄСПЛ не виконано.

Вказує, що внаслідок неправомірної бездіяльності Кабінету Міністрів України, що полягала у невиконанні рішення суду з 2000 року, позивачу заподіяно збитки у розмірі 191797377,10 грн, які включають в себе 14720729,62 грн суми основного боргу,100365425,70 грн інфляційних втрат, 8612833,44 грн 3% річних та 68098388,34 грн пені.

На підставі викладеного просить стягнути вказану суму з Державної Казначейської служби в межах виконання остаточного рішення ЄСПЛ за заявою 1468/14ТОВ «Агентство «Консалтинг-профі», що була включена до справи №46852/13 «Бурмич та інші проти України» з підстав порушення урядом України п.1 ст.1, ст.13 Конвенції та ст.1 Першого протоколу на користь позивача стосовно тривалого невиконання рішень, винесених національними судами.

Відповідач 1 Державна Казначейська служба України проти позову заперечував, вказуючи, що Казначейством не порушувалось жодних прав та інтересів відповідача та не завдавалось шкоди. Казначейство не несе відповідальність за шкоду, заподіяну внаслідок неправомірних дій, зокрема інших державних органів. Вказав, що ДКСУ виконує рішення про стягнення коштів місцевого та державного бюджетів, проте листом від 21.122017 №5-08/7860-21419 позивача повідомлено про відсутність на виконанні виконавчих документів про стягнення коштів на користь ТОВ «Агентство «Консалтинг-профі». Не обліковується на виконанні у Казначействі документів про стягнення коштів на користь позивача і на час розгляду справи. Крім того позивач не довів наявності всіх чотирьох елементів правопорушення, зокрема вини та доказів неправомірних дій відповідача 1.

Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідач 2 - Кабінет Міністрів України проти позову заперечував, вказуючи на те, що 12.10.2017 ЄСПЛ ухвалив остаточне рішення у справі «Бурмич та інші проти України», яким є рішення про вилучення з реєстру справ 12148 заяв, які стосуються системної проблеми невиконання рішень національних судів в Україні та передати їх КМ РЄ, який здійснюватиме подальший нагляд за їх виконанням в контексті вжиття заходів загального характеру в рамках виконання пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України». Вказаним рішенням ЄСПЛ не передбачено виплати позивачу справедливої сатисфакції. ЄСПЛ не розглядав заяву позивача по суті наведених у ній доводів та підстав його звернення до суду, не присуджував на його користь жодних виплат, а зобов`язав державу України вжити заходів загального характеру для подолання наявної системної помилки, з приводу якої подано 12148 однотипних заяв. При цьому КМУ в межах виконання рішення ЄСПЛ «Бурмич та інші проти України» вживаються заходи загального характеру, про які повідомляється КМ РЄ, який здійснює нагляд за виконанням рішень Європейського суду. Також зазначив, що виконання рішень національних судів покладено нормами чинного законодавства на органи державної виконавчої служби, проте відповідачем не надано доказів звернення з виконавчим документом до органів виконавчої служби. Крім того, позивачем не доведено наявності трьох обов`язкових умов притягнення відповідача 2 до відповідальності у вигляді стягнення шкоди, а саме доказів протиправності чи неправомірності дій відповідачів. Сума боргу в розмірі 14720729,62 грн підлягає стягненню в порядку примусового виконання рішення арбітражного суду і не є майновою шкодою та не може бути стягнутою з державного бюджету.

На підставі викладеного відповідач 2 просить відмовити у задоволенні позову.

Згідно зі ст.194 Господарського процесуального кодексу України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Суд зазначає, що розгляд даної справи неодноразово відкладався, зокрема і за клопотаннями представників сторін.

Частиною 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Разом з тим, судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей ст. 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Судом також враховано ступінь складності справи, необхідність з`ясування всіх обставин усіма учасниками справи, а також наявність обмежувальних карантинних заходів, що вплинуло на час розгляду зазначеної справи.

В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги з підстав викладених у поданих до суду заяв по суті справи.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні представник відповідача 2 проти позову заперечувала з підстав, наведених у поданих до суду заявах по суті справи.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Арбітражного суду м. Києва від 06.11.2000 у справі за позовом Акціонерного комерційного агропромислового банку «Україна» до Державної акціонерної компанії України «Хліб України» про стягнення 14719029,62 грн стягнуто з ДАК «Хліб України» на користь АКАБ «Україна» 14073582,76 грн боргу, 17086,51 грн пені, 622746,65 грн 6% річних, 5613,7 грн витрат по протесту векселів та 1700 грн держмита. Вказане рішення арбітражного суду набрало законної сили, не є скасованим, на його виконання видавався наказ.

В подальшому, ухвалою Господарського суду м. Києва від 17.05.2011, залишеною без змін постановами апеляційного та касаційного судів у вказаній справі задоволено заяву ТОВ «Агентство «Консалтинг-профі» про заміну сторони у виконавчому провадженні і приведення наказу у відповідність до вимог закону. Здійснено заміну АКАБ «Україна» на ТОВ «Агентство «Консалтинг-профі» у виконавчому провадженні щодо виконання наказу господарського суду №2/593 від 06.11.2000, видано новий наказ від 05.10.2010 із зазначенням реквізитів стягувача та боржника, відновлено строк для пред`явлення наказу до виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема листа ЄСПЛ від 08.01.2014 ECHR-PUkr PP/ODL/ngo позивач 19.12.2013 звернувся до ЄСПЛ із заявою, якій присвоєно №1468/14.

Листом Великої Палати ЄСПЛ від 12.10.2017 ECHR-LUkr20.1R ODM/BSS/sst позивача повідомлено, що 26.06.2017 Велика Палата прийняла рішення, в якому встановила, що заяви у зазначеній справі, а також заяви, вказані у додатках до рішення, в тому числі і заява ТОВ «Агентство «Консалтинг-профі», є частиною процедури виконання пілотного рішення по справі «Юрій Іванов проти України, №40450/04, 15.10.2009. Суд вирішив, що відшкодування за системну проблему, встановлену в рішенні по справі Іванов, має бути надано Вам в рамках процедури виконання під наглядом Комітету Міністрів. Рішення було проголошене 12.10.2017. Суд вирішив приєднати заяву позивача до справи Бурмич та інші проти України (№46852/13 та інші) та вилучити усі об`єднані заяви з реєстру справ та передати їх Комітету Міністрів Ради Європи з метою їх подальшого опрацювання в межах заходів загального характеру щодо виконання пілотного рішення по справі Іванов проти України.

Позивач звертався до Департаменту Державної виконавчої служби України, Міністерства юстиції України, Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, Державної Казначейської служби України із заявами щодо забезпечення примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини від 12.10.2017 по заяві 1468/14, що була включена до справи №46852/13 «Бурмич та інші проти України» та стягнення з Держави Україна на користь позивача суми боргу по справі №2/593 та нарахованих збитків, що підтверджується наявними в матеріалах справи листами №26 від 28.11.2017, №25 від 28.11.2017, №29 від 28.11.2017, №28 від 28.11.2017. У відповідь на зазначені звернення позивачу роз`яснено порядок виконання рішень національних судів та ЄСПЛ, та повідомлено, що вказане рішення ЄСПЛ підлягає виконанню в контексті вжиття заходів загального характеру, і позивачу, зокрема не було присуджено справедливої сатисфакції.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV (далі - Закон № 3477-IV).

У статті 37 § 1 (с) Конвенції визначено, що суд може на будь-якій стадії провадження у справі прийняти рішення про вилучення заяви з реєстру, якщо обставини дають підстави дійти висновку, що на будь-якій іншій підставі, встановленій Судом, подальший розгляд заяви не є виправданим.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 46 Конвенції Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Остаточне рішення Суду передається Комітетові Міністрів, який здійснює нагляд за його виконанням.

Статтею 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV передбачено, що рішенням Європейського суду є:

а) остаточне рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

б) остаточне рішення Європейського суду з прав людини щодо справедливої сатисфакції у справі проти України;

в) рішення Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання у справі проти України;

г) рішення Європейського суду з прав людини про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України.

У цьому законі термін «виконання Рішення», це:

а) виплата Стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру;

б) вжиття заходів загального характеру.

Статтею 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що Рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV виплата Стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні.

Порядок вжиття заходів загального характеру здійснюється відповідно до статей 13-15 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 Закону №3477-IV заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.

Заходами загального характеру є заходи, спрямовані на усунення зазначеної в Рішенні системної проблеми та її першопричини, зокрема:

а) внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування;

б) внесення змін до адміністративної практики;

в) забезпечення юридичної експертизи законопроектів;

г) забезпечення професійної підготовки з питань вивчення Конвенції та практики Суду прокурорів, адвокатів, працівників правоохоронних органів, працівників імміграційних служб, інших категорій працівників, професійна діяльність яких пов`язана із правозастосуванням, а також з триманням людей в умовах позбавлення свободи;

д) інші заходи, які визначаються - за умови нагляду з боку Комітету міністрів Ради Європи - державою-відповідачем відповідно до Рішення з метою забезпечення усунення недоліків системного характеру, припинення спричинених цими недоліками порушень Конвенції та забезпечення максимального відшкодування наслідків цих порушень.

Щокварталу Орган представництва готує та надсилає до Кабінету Міністрів України подання щодо вжиття заходів загального характеру (ч. 1 ст. 14 Закону №3477-IV).

У ч.ч. 1, 4 ст. 15 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» 33477-IV визначено, що Прем`єр-міністр України відповідно до подання, передбаченого у ст. 14 цього Закону, визначає центральні органи виконавчої влади, які є відповідальними за виконання заходів загального характеру, та невідкладно дає їм відповідні доручення. Відповідні акти мають бути видані та відповідний законопроект має бути внесений Кабінетом Міністрів України на розгляд Верховної Ради України протягом трьох місяців від дня видання доручення Прем`єр-міністра України, передбаченого частиною першою цієї статті.

Системний аналіз викладених правових норм міжнародного та національного законодавства надає підстави стверджувати, що остаточне рішення ЄСПЛ є обов`язковим для виконання Україною у визначений в ньому спосіб, який може передбачати один з двох варіантів: вжиття заходів загального характеру або індивідуальне відшкодування на користь конкретної особи.

Разом з тим, для виплати особі певного індивідуального відшкодування, тобто справедливої сатисфакції у розумінні Конвенції, яка передбачає відшкодування завданих їй матеріальних збитків та моральної шкоди, у відповідному рішенні ЄСПЛ має бути чітко визначено, які саме заходи (розміри суми, види збитків тощо) підлягають застосуванню державою на користь такої особи (заявника до ЄСПЛ).

Судом встановлено, що рішенням ЄСПЛ від 12 жовтня 2017 року у справі «Бурмич та інші проти України» заяву позивача разом з 12148 інших заяв вилучено з реєстру Суду з метою їх розгляду в рамках саме загальних заходів виконання «пілотного рішення» у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» під наглядом Комітету міністрів Ради Європи. Зазначеним рішенням ЄСПЛ від 12 жовтня 2017 року не передбачено виплати позивачу справедливої сатисфакції, ЄСПЛ не розглядав заяву позивача по суті наведених у ній доводів та підстав його звернення до Суду, не присуджував на його користь жодних виплат, а зобов`язав державу України вжити заходів загального характеру для подолання виниклої системної помилки, з приводу якої подано 12148 однотипних заяв.

Отже, рішенням ЄСПЛ від 12 жовтня 2017 року у справі «Бурмич та інші проти України» Україну не було зобов`язано виплатити позивачу суми компенсації.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі № 2а-7995/11, від 20 березня 2018 року у справі № 362/985/14-а, від 10 квітня 2018 року у справі № 728/724/13-а.

Тому, доводи позивача про те, що ЄСПЛ приєднав його заяву до аналогічних справ у справі «Бурмич та інші проти України» для опрацювання з метою надання кожному заявнику індивідуального відшкодування відповідно до «пілотного рішення» по справі «Іванов проти України», є необґрунтованими з огляду на вищезазначене, оскільки вказаним рішенням ЄСПЛ на Україну покладено обов`язок вжити заходи загального характеру щодо заяв вилучених з реєстру Суду, тобто й заяви позивача.

При цьому, суд звертає увагу на те, що у п. 218 рішення ЄСПЛ у справі «Бурмич та інші проти України», зазначено, що рішення Суду про вилучення подальших заяв типу Іванов з реєстру його справ не обмежує повноваження ЄСПЛ щодо поновлення в реєстрі справ таких заяв, якщо це буде виправдано обставинами, тобто існує потенційна можливість індивідуального вирішення заяви позивача.

Отже, враховуючи те, що рішенням ЄСПЛ у справі «Бурмич та інші проти України», в тому числі і за заявою позивача не було присуджено позивачу суми сатисфакції, відсутні підстави для стягнення заявленої суми в порядку виконання рішення ЄСПЛ.

Крім того, посилання позивача на те, що вказаним рішенням ЄСПЛ фактично здійснив заміну боржника з ДАК «Хліб України» на Кабінет Міністрів України не ґрунтуються на фактичних обставинах справи і не підтверджуються жодними доказами. Щодо виконання наказу господарського суду м. Києва у справі №2/593, то відповідачі не є боржниками за вказаним наказом, а його виконання регламентується нормами Закону України «Про виконавче провадження» і не є предметом розгляду вказаної справи.

Відповідно до ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення). Для настання відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, г) вина.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавала шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно із ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними свої повноважень.

Статтями 1173, 1174 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Позивачем не надано доказів порушення відповідачами прав чи законних інтересів позивача чи заподіяння йому шкоди. Доводи позивача щодо неправомірності дій Кабінету Міністрів України у вигляді штучного створення умов для виведення більше 65 рентабельних підприємств із оперативного управління ДАК «Хліб України» та передачі їх до складу ПАТ «ДПЗКУ», у зв`язку з чим ДАК «Хліб України» стала банкрутом, судом відхиляються, оскільки доказів неправомірності дій відповідача, встановлених у судовому порядку, позивачем не надано. При цьому встановлення факту правомірності чи неправомірності дій Уряду при прийнятті ним постанов не є предметом розгляду даної справи і не відноситься до юрисдикції господарських судів.

Також суд звертає увагу на ту обставину, що при заявлені вимог про відшкодування за рахунок Державного бюджету шкоди, пов`язаної з невиконанням рішення суду про стягнення 14719029,62 грн з 2000 року, позивачем нараховуються інфляційні втрати, 3% річних та пеня, починаючи з 2000 року (згідно розрахунку). Проте, як вбачається з наявних в матеріалах справи судових рішень у справі №2/593, позивач набув статусу стягувача у вказаній справі лише у травні 2010 року, а наказ видано 05.10.2010. При цьому набуття права вимоги за вказаним наказом відбулося на підставі договору про відступлення права вимоги, за яким позивач сплатив 1057313,63 грн. Зазначене спростовує твердження позивача щодо заподіяння йому шкоди у зв`язку з невиконанням рішення суду, починаючи з 2000 року на всю суму заборгованості.

Таким чином, за відсутності рішення ЄСПЛ про присудження позивачу справедливої сатисфакції та відсутності доказів заподіяння позивачу шкоди зі сторони відповідачів відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Всі інші доводи і заперечення сторін судом було розглянуто, проте відхилено, як такі, що не впливають на вирішення вказаної справи.

Згідно із ч. 2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, ст.ст. 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено: 04.03.2021

Суддя Я.В. Маринченко