ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2021 р. Справа № 914/929/20

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.,

суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» вих.№39/5-1450-20 від 31 серпня 2020 року

на рішення Господарського суду Львівської області від 14 серпня 2020 року, суддя Рим Т.Я.

у справі № 914/929/20

за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача: Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, м. Львів

про стягнення 11768,10 грн,

в с т а н о в и в :

13.04.2020 через поштове відділення зв`язку Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» подало на розгляд Господарського суду Львівської області позовну заяву до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова про стягнення заборгованості в сумі 11768,10 грн, у тому числі: 7679,37 грн пеня, 1097,05 грн 3% річних та 2991,68 грн інфляційні втрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі виконував зобов`язання зі сплати суми основного боргу за договором № 00577/17-ТЕ (Т)-21 постачання природного газу від 17.01.2017, у зв`язку з чим позивачем на підставі п. 8.2 договору нараховано пеню в сумі 7679,37 грн та на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховано 1097,05 грн 3% річних та 2991,68 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 14 серпня 2020 року у справі № 914/929/20 позов задоволено частково. Вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 3839,69, грн пені, 1097,05 грн 3% річних, 2991,68 грн інфляційних втрат та 2102,00 грн відшкодування витрат на оплату судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи вказане рішення, суд дійшов висновку, що позивачем доведено прострочення відповідачем оплати отриманого від позивача природного газу за договором постачання природного газу, однак, при ухваленні рішення суд врахував клопотання відповідача, що останній є державною установою, яка створена Міністерством оборони України, для забезпечення життєдіяльності і функціонування військових частин та установ у межах його відповідальності з питань квартирно-експлуатаційного забезпечення, розвитку системи технічної експлуатації казармено-житлового фонду та комунальних споруд, забезпечення розквартирування для підтримання військ (сил) у високій бойовій та мобілізаційній готовності, реалізації державної політики щодо забезпечення житлом військовослужбовців Збройних Сил України. Відповідач є неприбутковою організацією. Разом з тим, з поданої відповідачем довідки вбачається, що дебіторська заборгованість відповідача станом на 01.04.2020 становить 6097236,00 грн., кредиторська 1616379,39 грн, Відтак, на підставі ч.3 ст. 551 ЦК України та ч.1 ст. 233 ГК України, суд зменшив розмір пені за несвоєчасне виконання відповідачем основного зобов`язання до 3839,69 грн, що становить 50 % від розміру пені, заявленої позивачем.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 14.08.2020 року у справі № 914/929/20 в частині відмови про стягнення 3839,68 грн пені та прийняти в тій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт вважає рішення в частині зменшення пені є незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального права, зокрема ст. 233 ГК України, ст. ст. 549-552, 599, 625 ЦК України та процесуального права, зокрема ст. ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України, без дослідження усіх істотних обставин справи.

Вказує, що при зменшенні розміру пені суд мав врахувати не лише фінансовий стан відповідача, але й інші інтереси сторін, які беруть участь у зобов`язанні. Крім того, суд мав дати належну правову оцінку доказам, наданим сторонами в обґрунтування своїх позицій, щодо наявності чи відсутності збитків. Разом з тим, суд не мав права застосовувати до спірних правовідносин статтю 233 ЦК України, не з`ясувавши всіх обставин, з`ясування яких передбачене згаданою нормою. При цьому зазначає, що суд при вирішенні питання щодо зменшення пені мав об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, а не лише відповідача.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав (не надіслав), з огляду на наведене останній не скористався своїм правом для подачі відзиву на апеляційну скаргу в порядку ч. 1, ст. 263 ГПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 914/929/20 розподілено до розгляду судді доповідачу Якімець Г.Г. Введено до складу судової колегії суддів Бойко С.М. та Бонк Т.Б, що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2020.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 14.09.2020 року головуючим суддею Якімець Г.Г., апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» вих.№39/5-1450-20 від 31 серпня 2020 року залишено без руху, як таку, що не відповідає вимогам статті 258 Господарського процесуального кодексу України.

З підстав зазначених в ухвалі Західного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Львівської області від 14.08.2020 у справі № 914/929/20 та справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження з повідомленням учасників справи без їх виклику на підставі ч.10 ст.270 ГПК України, відповідачу надано термін (15 днів з дня вручення ухвали суду) на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Заяв про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням учасників справи від сторін до суду не надходило.

Західний апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 17 січня 2017 року Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (в тексті договору постачальник) та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова (в тексті договору споживач) укладено договір № 00577/17-ТЕ(Т)-21 постачання природного газу.

Відповідно до умов якого, а саме: п.1.1 постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2017 році природний газ, а споживач оплатити його на умовах цього договору.

Згідно з п.1.2 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що постачальник передає споживачу з 01 січня 2017 року по 31 березня 2017 року (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 150 тис. куб. м., у тому числі за місяцями: січень 50,000 тис. куб. м.; лютий 45,000 тис. куб. м.; березень 55,000 тис. куб. м.

Приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу (п. 3.4 договору).

Відповідно до п. 6.1. договору, оплата за природній газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

За умовами п. 8.2 договору у разі прострочення споживачем оплати згідно з пунктом 6.1 цього Договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 21 % річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 12.1 договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.01.2017 р. до 31 березня 2017 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання умов договору передано, а відповідачем отримано природній газ загальною вартістю 1028704,96 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу: від 31.01.2017 на суму 353932,20 грн, від 28.02.2017 на суму 388797,02 грн, від 31.03.2017 на суму 285975,74 грн (а. с. 19-21).

Відповідач сплатив позивачеві 889560,00 грн, що підтверджується банківськими виписками: від 30.01.2017 на суму 384500,00 грн, від 14.02.2017 на суму 118807,00 грн, від 24.02.2017 на суму 240000,00 грн, від 06.03.2017 на суму 146253,00 грн (а.с. 41-47).

Як зазначає позивач у позовній заяві, відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі виконував зобов`язання зі сплати суми основного боргу за договором № 00577/17-ТЕ (Т)-21 постачання природного газу від 17.01.2017, у зв`язку з чим позивачем на підставі п. 8.2 договору нараховано пеню в сумі 7679,37 грн та на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховано 1097,05 грн 3% річних та 2991,68 грн інфляційних втрат, що і слугувало підставою для звернення до суду.

Вказані обставини не заперечуються обома сторонами.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог частини 1 статті 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, в тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і не господарюючими суб`єктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як уже було зазначено вище, сторонами у справі було укладено договір на постачання природного газу.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

В даному випадку правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки природного газу, відповідно до умов якого постачальник зобов`язався передати у власність споживачу у 2017 році природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього договору.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання договору позивач передав, а відповідач прийняв у 2017 році природний газ на загальну суму 1028704,96 грн та оплатив, однак, як стверджує позивач та не заперечує відповідач, останнім в порушення умов п. 6.1 договору несвоєчасно та не в повному обсязі виконано зобов`язання зі сплати суми основного боргу за договором № 00577/17-ТЕ (Т)-21 постачання природного газу від 17.01.2017, у зв`язку з чим позивачем на підставі п. 8.2 договору нараховано пеню в сумі 7679,37 грн, яку місцевим господарським судом задоволено частково, з чим не погоджується апелянт та оскаржує в апеляційному порядку.

Судовою колегією встановлено, що місцевий суд відмовляючи частково у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені у повному розмірі, врахував клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій та керуючись положеннями статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України, дійшов висновку про можливість зменшення розміру пені на 50%.

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, суд має взяти до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступень виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

В даному випадку, як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідач є державною установою, яка створена Міністерством оборони України, для забезпечення життєдіяльності і функціонування військових частин та установ у межах його відповідальності з питань квартирно-експлуатаційного забезпечення, розвитку системи технічної експлуатації казармено-житлового фонду та комунальних споруд, забезпечення розквартирування для підтримання військ (сил) у високій бойовій та мобілізаційній готовності, реалізації державної політики щодо забезпечення житлом військовослужбовців Збройних Сил України… Відповідач є неприбутковою організацією, що підтверджується положенням про квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова (а.с. 63-71).

Відповідно до довідки відповідача, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 72) дебіторська заборгованість відповідача станом на 01.04.2020 становить 6097236,00 грн., кредиторська 1616379,39 грн.

Згідно з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 04.02.2020 у справі № 918/116/19 (положення пунктів 8.8-8.10, 8.17) майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені. При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін. При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 27.01.2020 у справі № 916/469/19. Господарський суд повинен комплексно оцінити, чи є конкретний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

Зважаючи на зазначене, беручи до уваги інтереси відповідача, який в умовах збройного конфлікту та зумовленої зовнішньополітичними чинниками трансформації державної політики розвитку оборонно-промислового комплексу відіграє важливу роль для розвитку національної економіки та захисту державних інтересів, відсутність будь-яких доказів зі сторони позивача про завдання йому суттєвої шкоди порушенням зобов`язання, незначне прострочення відповідачем оплати поставленого газу (зокрема, прострочення відповідача виникло лише у березні 2020 року, натомість оплату поставленого газу у січні-лютому 2017 року відповідач здійснював завчасно).

Разом з тим, судова колегія зазначає, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки (пені) є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, суд першої інстанції врахував, що відповідач є неприбутковою організацією та фінансується за рахунок бюджетних коштів. При цьому, урахуванням вказаних вище приписів чинного законодавства України, надавши оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції скористався наданим законом правом на зменшення штрафних санкцій і це не може бути підставою для скасування рішення суду у відповідності до ст. 277 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів зазначає, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції не може взяти до уваги посилання позивача в апеляційній скарзі скарзі на неправильне застосування судом першої інстанцій норми, закріпленої у статті 233 Господарського кодексу України, оскільки судом з`ясовано обставини, передбачені зазначеною нормою, з урахуванням наявних у справі доказів.

Слід також зазначити, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена і в рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013.

Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 905/1005/18 та від 08.05.2019 у справі № 904/3472/18.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи та вищевказаними висновками суду апеляційної інстанції.

У частині задоволення позовних вимог про стягнення 2991,68 грн 3% річних, 1097,05 грн інфляційних втрат, рішення місцевого господарського суду ПАТ «НАК «Нафтогаз України» не оскаржуються.

Згідно з ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегією суддів апеляційної інстанції в цій частині рішення визнано обґрунтованим та таким, що підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Скаржником не доведено наявності підстав, визначених ст. 277 ГПК України, для скасування рішення та для задоволення апеляційної скарги, таких підстав апеляційним судом не встановлено.

Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Львівської області від 14 серпня 2020 року у справі №914/929/20 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Матеріали справи №914/929/20 повернути до Господарського суду Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Бонк Т.Б.