ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03.03.2021 Справа № 905/1958/20

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Чернової О.В. при секретарі судового засідання Шакуровій І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Приватного підприємства ВКФ Фавор М, м. Костянтинівка Донецької області

до відповідача: Приватного акціонерного товариства Старокраматорський машинобудівний завод, м. Краматорськ Донецької області

про стягнення заборгованості у розмірі 55 201,92 грн., з яких 33 420,69 грн. сума основного боргу, 6 119,44 грн. пеня, 13 719,73 грн. інфляційні витрати та 1 942,06 грн. 3% річних,

За участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

Приватне підприємство ВКФ Фавор М, м. Костянтинівка Донецької області звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до Приватного акціонерного товариства Старокраматорський машинобудівний завод, м. Краматорськ Донецької області про стягнення заборгованості у розмірі 55 201,92 грн., з яких 33 420,69 грн. сума основного боргу, 6 119,44 грн. пеня, 13 719,73 грн. інфляційні витрати та 1 942,06 грн. 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором поставки №17 від 17.01.2011 у сумі 33 420,69 грн., внаслідок чого виникли підстави для нарахування пені, інфляційних витрат та 3% річних.

Нормативно свої вимоги позивач обґрунтовує ст.ст. 193, 265 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 526, 530, 610, 612, 625, 655 658, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 13, 161 164, 173 Господарського процесуального кодексу України.

З дотриманням приписів ст.6 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду справи №905/1958/20 визначено суддю Чернову О.В.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 16.11.2020 позовну заяву Приватного підприємства ВКФ Фавор М, м. Костянтинівка Донецької області залишено без руху.

Ухвалою судді господарського суду Донецької області від 11.12.2020 позов прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та відкрито провадження у справі №905/1958/20.

У підготовчому судовому засіданні 08.02.2021 судом закрито підготовче провадження та призначено справу №905/1958/20 до розгляду по суті на 03.03.2021 року.

У судове засідання 03.03.2021 представник позивача не з`явився, про дату та час розгляду справи по суті повідомлений належним чином.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву н надав, про дату та час розгляду справи по суті повідомлений належним чином.

Суд вважає за можливе розглянути спір в порядку ч.1 ст.178 та ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин, а відсутність належним чином повідомленого представника відповідача у світлі приписів ст.ст. 13,42, ч.ч.1,3 ст.74 Господарського процесуального кодексу істотним чином не впливає на таку кваліфікацію.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази в порядку ст. 210 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

17 січня 2011 року між Приватним підприємством «ПКФ Фавор М» (далі Постачальник) та Відкритим акціонерним товариством «Старокраматорський машинобудівний завод» (далі Покупець) укладено договір поставки №17 (далі Договір), за умовами п. 1.1. якого Постачальник по цьому договору зобов`язується передати у власність Покупця продукцію, далі по тексту договору Товар, по номенклатурі, кількості та ціна якого визначається згідно накладних та рахунків фактур, які є невід`ємною частиною цього Договору. Покупець зобов`язується прийняти та оплатити Товар (п.1.2.).

Відповідно до п.2.1. Договору загальна сума договору складає 250 000,00 грн.

Оплата за поставлений Товар здійснюється прямим банківським переказом грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника. Постачальник зобов`язаний зазначити у рахунку фактурі номер договору. Умови оплати: 50% передоплати, 50% - протягом 5 днів з моменту відвантаження Товару (пп.3.2.-3.4. Договору).

Згідно п.4.1. Договору поставка Товару Покупцю здійснюється на умовах самовивозу автотранспортом Покупця безпосередньо зі складу виробника продукції протягом 3-х банківських днів з моменту надходження 50% передоплати на розрахунковий рахунок Постачальника.

За приписами п.7.4. Договору за несвоєчасну оплату поставленого Товару Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої на період за який нараховується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Цей Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2011, а в частині взаєморозрахунків до повного виконання сторонами взятих зобов`язань. Якщо жодна зі сторін за 20 днів до дати припинення дії договору не заявить про свій намір розірвати Договір, він продовжується без додаткового узгодження сторін на наступний календарний рік. Умови пролонгації, передбачені цим пунктом, застосовується до дії договору у майбутніх періодах, але не більше трьох років (п.10.1., 10.2. Договору).

Договір підписаний Сторонами у встановленому чинним законодавством порядку.

Додатковою угодою від 14.05.2018 до договору №17 від 17.01.2011 сторони дійшли згоди продовжити термін дії договору до 31.12.2019 року (а.с.15).

На виконання умов спірного договору, позивачем виставлено рахунки фактури №СФ-000098 від 11.05.2018 на суму 14 751,60 грн., №СФ-0000149 від 08.08.2018 на суму 164 195,66 грн. та №СФ-0000239 від 28.11.2018 на суму 2 703,00 грн.

Після, позивачем здійснено поставку на користь відповідача на загальну суму 181 650,26 грн., що підтверджується видатковими накладними №РН-0000063 від 14.05.2018, №РН-0000103 від 15.08.2018, №РН-0000172 від 29.11.2018, належним чином засвідчені копії яких наявні в матеріалах справи (а.с.17,20,23). Зазначені видаткові накладні підписані з боку відповідача без зауважень.

Факт здійснення поставки продукції відповідачу також підтверджується товарно-транспортними накладними №63 від 14.05.2018, №103 від 15.08.2018 та №172 від 29.11.2018.

13 серпня 2018 року відповідачем здійснено часткову оплату рахунку фактури №№СФ-0000149 від 08.08.2018 у загальному розмірі 146 582,40 грн., що підтверджується випискою з рахунку позивача (а.с.47).

Претензією б/н від 21.01.2020 року позивач звернувся до відповідача з вимогою сплатити вартість поставленої продукції на суму 33 420,69 грн., яка отримана відповідачем 23.01.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №225 (а.с.39).

05 серпня 2020 року позивач звернувся до відповідача з повторною претензією, в якій позивач вимагав сплатити повідомив вартість товару на суму 33 420,69 грн., яка отримана відповідачем 11.08.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №078 (а.с.44).

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором поставки №17 від 17.01.2011 у сумі 33 420,69 грн., позивачем нараховані пеня, інфляційні витрати та 3% річних, на примусовому стягненні яких наполягає останній.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню частково, з огляду на наступне.

Сутність первісного позову полягає у примусовому спонуканні Відповідача до виконання грошових зобов`язань з оплати поставленої продукції за договором №17 від 17.01.2011, а також застосуванні наслідків порушення зобов`язання у вигляді стягнення пені 3% річних та інфляційних витрат.

Дослідивши Договір, з якого виникли цивільні права та обов`язки сторін, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм §1,3 Глави 54 ЦК України та статті 264 ГК України.

Згідно ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають зокрема з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України, ст.265 ГК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч.6 ст. 264 ГК).

Частиною 1 ст.692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, укладений між Позивачем та Відповідачем договір поставки №№17 від 17.01.2011 є належною підставою для виникнення у останнього зобов`язань з оплати товару у строк, визначений його умовами, а саме п.3.4. договору.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України та ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як встановлено судом, позивач свої зобов`язання з поставки продукції на користь відповідача виконав у повному обсязі, що підтверджується видатковими накладними №РН-0000063 від 14.05.2018, №РН-0000103 від 15.08.2018, №РН-0000172 від 29.11.2018.

Таким чином, Відповідач не мав жодних підстав для ухилення від виконання обов`язку з оплати поставленого товару у строк згідно умов спірного договору, тобто протягом 5 днів з моменту відвантаження Товару.

Згідно ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, приписи ч.7 ст.193 Господарського кодексу України та ст.525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, і Відповідачем, всупереч ст.ст. 13, 74 Господарського процесуального кодексу України належних у розумінні ч.1 ст. 76 цього Кодексу доказів іншого до матеріалів справи не надано, внаслідок неналежного виконання грошових зобов`язань з оплати продукції за спірним договором утворилась та має місце заборгованість відповідача в сумі 33 240,69 грн.

Таке невиконання грошових зобов`язань кваліфікується судом як порушення згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, а сам Відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.

З урахуванням викладеного, перевіривши розрахунок суми осново боргу, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 33 240,69 грн.

Згідно із ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі - сплата неустойки, що узгоджується із ч. 1 ст.550 Цивільного кодексу України.

Аналогічні положення закріплені і в ст.ст. 216, 217 Господарського кодексу України. При цьому, несвоєчасне виконання грошових зобов`язань є належною підставою у розумінні ст.218 Господарського кодексу України для застосування заходів господарсько-правової відповідальності.

Як встановлено ст.549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

При цьому, ч.4 ст.231 Господарського кодексу України передбачає можливість встановлення договором розміру штрафних санкцій у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Так, за змістом п.7.4. договору встановлено, що за несвоєчасну оплату поставленого Товару Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої на період за який нараховується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Враховуючи, що домовленість сторін про застосування пені за порушення строку оплати поставленої продукції визначено у п.7.4. спірного договору, вимоги ст.547 Цивільного кодексу України стосовно форми правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання, видом якого у розумінні ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України є неустойка, у розглядуваному випадку дотримані.

Проте, перевіривши розрахунок пені за період з 11.11.2019 по 11.11.2020 на загальну суму боргу у розмірі 33 420,00 грн., суд дійшов висновку, що її розмір не є вірним, оскільки при розрахунку пені позивачем не дотримано положень ч.6 ст.232 ГК України, згідно яких нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Отже, враховуючи умови п.3.4. спірного договору щодо строку оплати товару, належним періодом нарахування пені за видатковою накладною №РН-0000063 від 14.05.2018 є період з 22.05.2018 по 22.11.2018 (оскільки згідно з ч.2 ст.254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день), за №РН-0000103 від 15.08.2018 є період з 21.08.2018 по 21.02.2019, за №РН-0000172 від 29.11.2018 є період з 05.12.2018 по 05.06.2019, що відповідає вимогам ч.6 ст.232 ГК України.

Водночас, згідно положень ст. 258 зазначеного Кодексу до вимог про стягнення неустойки, зокрема, пені застосовується спеціальна (скорочена) позовна давність тривалістю в 1 рік, який згідно ст.261 Цивільного кодексу України розпочинає свій перебіг з першого дня прострочення здійснення відповідного платежу.

Отже, враховуючи дату подання позивачем позовної заяви до суду 13.11.2020, про що свідчить відбиток штемпелю канцелярії господарського суду Донецької області про отримання, річний строк позовної давності відносно вимог про стягнення пені, нарахованої за період до 13.11.2019 сплинув.

Таким чином, підстави для задоволення позивних вимог в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 6 119,44 грн. відступні.

За змістом ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та на вимогу кредитора має сплатити суму боргу з урахуванням 3% річних і інфляційної індексації за весь період прострочення.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, отже, проценти річних входять до складу грошового зобов`язання.

Проте, перевіривши арифметичні розрахунки позовних вимог щодо 3% річних за період з 06.12.2018 по 11.11.2020 на суму 33 240,69 грн., суд дійшов висновку, що їх розмір є арифметично не вірним через допущення арифметичної помилки, отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково у розмірі 1 939,69 грн.

Перевіривши арифметичні розрахунки позовних вимог щодо інфляційних витрат за період з грудня 2018 по листопад 2020 на суму 33 240,69 грн., суд дійшов висновку, що їх розмір є арифметично невірним через допущення арифметичної помилки, а саме невірно визначено сукупний індекс інфляції за вказаний період, з огляду на що, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково у розмірі 2 586,61 грн.

Щодо стягнення з відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1,2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

За змістом п.1 ч.2 ст.126, ч.8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.126 ГПК України).

Проте, матеріали справи не містять детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не надано відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості,що свідчить про їх необґрунтованість, з огляду на що, підстави для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. відсутні.

Судовий збір у відповідності до вимог п.3 ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України стягуються з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 7, 13, 42, 86, 123, 129, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Приватного підприємства ВКФ Фавор М, м. Костянтинівка Донецької області до Приватного акціонерного товариства Старокраматорський машинобудівний завод, м. Краматорськ Донецької області про стягнення заборгованості у розмірі 55 201,92 грн., з яких 33 420,69 грн. сума основного боргу, 6 119,44 грн. пеня, 13 719,73 грн. інфляційні витрати та 1 942,06 грн. 3% річних задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства Старокраматорський машинобудівний завод (84302, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Конрада Гамплера, буд.2; ) на користь Приватного підприємства ВКФ Фавор М (85114, Донецька область, м. Костянтинівка, вул. Бєлоусова, буд.6а, кв.19; ) заборгованість у розмірі 37 766,99 грн., з яких 33 420,69 грн. сума основного боргу, 2586,61 грн. інфляційні витрати та 1939,69 грн. 3% річних, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1438,19 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено у Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення через Господарський суд Донецької області в порядку, передбаченому розділом ІV ГПК України.

Суддя О.В. Чернова

Повний текст рішення складено та підписано 03.03.2021 року.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/