ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2021 справа № 914/2055/18

Господарський суд Львівської області у складі судді Мазовіти А.Б. за участю секретаря судового засідання Андрусика В.Д., розглянув матеріали позовної заяви

за позовом: Приватного підприємства «Вертлюг», м. Львів

до відповідача: Львівської міської ради, м. Львів

участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Санметал», с. Петропавлівська Борщагівка, Київська область

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача-2: Товариство з обмеженою відповідальністю «Захист-пром», м. Львів

про зобов`язання вчинити дії

за участю представників:

від позивача: Лука Т.М. - адвокат;

від відповідача: Гордєєва О. В. - представник;

від третьої особи-1: Мікуш З.В. - адвокат;

від третьої особи-2: Онищенко А. О. - адвокат

Обставини розгляду справи.

05.11.2018 на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Приватного підприємства «Вертлюг», м. Львів до Львівської міської ради, м. Львів про зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 03.12.2018 (суддя Іванчук С.В.) відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 12.12.2018.

Хід розгляду справи відображено в попередніх ухвалах суду та протоколах судових засідань.

Ухвалою суду від 24.01.2019 заяву Приватного підприємства «Вертлюг» про вжиття заходів до забезпечення позову задоволено, вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони Львівській міській раді вчиняти будь-які дії, щодо розпорядження земельною ділянкою площею 0,5834 га на вул. Богданівській, 42/1 у м. Львові кадастровий номер :08:012:0042 до вирішення спору по суті.

Ухвалою суду від 29.01.2019 залучено до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Санметал».

Ухвалою суду від 05.03.2019 провадження у справі було закрито, скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Львівської області від 24.01.2019.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 23.10.2019 ухвалу Господарського суду Львівської області від 05.03.2019 у справі №914/2055/18 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2020 постанову Західного апеляційного господарського суду від 23.10.2019 у справі №914/2055/18 і ухвалу Господарського суду Львівської області від 05.03.2019 у справі №914/2055/18 скасовано, справу №914/2055/18 передано для продовження розгляду до Господарського суду Львівської області.

Ухвалою від 20.03.2020 суд прийняв справу до провадження, ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначив на 27.04.2020.

23.04.2020 через канцелярію суду від Приватного підприємства «Вертлюг» надійшла заява (вх. №16327/20 від 23.04.2020).

Ухвалою від 27.04.2020 суд відклав підготовче засідання на 25.05.2020.

18.05.2020 через канцелярію суду від Львівської міської ради надійшов відзив на позовну заяву (вх. №17925/20 від 18.05.2020).

Ухвалою від 25.05.2020 суд відклав підготовче засідання на 15.06.2020.

Ухвалою від 15.06.2020 суд відклав підготовче засідання на 02.07.2020.

Ухвалою від 02.07.2020 суд відклав підготовче засідання на 13.08.2020.

13.08.2020 через канцелярію суду від Приватного підприємства «Вертлюг» надійшла заява (вх. №24223/20 від 13.08.2020).

Ухвалою від 13.08.2020 суд прийняв заяву про зміну предмету позову до розгляду, відклав підготовче засідання на 31.08.2020.

Ухвалою від 31.08.2020 суд залучив до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Захист-пром» як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, відклав підготовче засідання на 21.09.2020.

З огляду на те, що за результатами підготовчого провадження було вирішено усі необхідні завдання, сторонами подані усі докази, які доводять обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, суд ухвалою від 21.09.2020 закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 19.10.2020.

Ухвалою від 19.10.2020 суд відклав судове засідання на 05.11.2020.

Ухвалою від 05.11.2020 суд відклав судове засідання на 30.11.2020.

30.11.2020 через канцелярію суду від Приватного підприємства «Вертлюг» надійшли клопотання про долучення доказів (вх. №34170/20 від 30.11.2020) та пояснення (вх. №34171/20 від 30.11.2020).

Ухвалою від 30.11.2020 суд відклав судове засідання на 10.12.2020.

07.12.2020 через канцелярію суду від Приватного підприємства «Вертлюг» надійшли клопотання про долучення доказів (вх. №34968/20 від 07.12.2020).

09.12.2020 через канцелярію суду від Приватного підприємства «Захист-пром» надійшли клопотання про долучення доказів (вх. №35257/20 від 09.12.2020).

Ухвалою від 10.12.2020 суд відклав судове засідання на 13.01.2021.

Ухвалою від 13.01.2021 суд відклав судове засідання на 21.01.2021.

Ухвалою від 25.01.2021 суд відклав судове засідання на 08.02.2021.

Відповідно до ч. 8 ст. 80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

З огляду на те, що позивачем було долучено до матеріалів справи докази, а саме висновок експерта, на стадії судового розгляду без клопотання про поновлення строку на подання доказів, судом такі докази до розгляду не приймаються.

Слід також зазначити, що висновок експерта у галузі права не є доказом , має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду.

Заяв про відвід суду не поступало.

Суть спору та правова позиція сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником нерухомого майна площею 667,4 кв.м на вул. Богданівській, 42/14 у м. Львові та орендує для обслуговування цього майна земельну ділянку площею 0,1354 га, кадастровий номер :08:012:0039 на підставі договору оренди землі від 07.05.2010, укладеного з Львівською міською радою. Для використання під`їзних шляхів позивач до 2018 року користувався також земельною ділянкою відповідно до договору спільного використання землі №13 від 01.02.2016, укладеного з ТзОВ «Сантехмонтаж-539». Проте, у 2018 році з ним цей договір продовжено не було. Оскільки для використання орендованої земельної ділянки необхідним є використання під`їзних шляхів, позивач звернувся до відповідача із заявою від 08.10.2018 про вилучення частини земельної ділянки з метою влаштування проїзду з наступним її викупом чи встановлення земельного сервітуту. Однак, відповідачем вказане звернення розглянуто не було. Оскільки відповідачем не приймалося рішення про надання або про відмову в наданні частини спірної земельної ділянки позивачу, чи встановлення земельного сервітуту щодо неї для облаштування проїзду, ПП «Вертлюг» вважає, що в порушення договору оренди земельної ділянки Львівською міською радою створюються перешкоди в діяльності підприємства та у використанні майна, оскільки перекриється існуючий заїзд до нього.

У зв`язку із наведеним, позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання Львівської міської ради розглянути по суті заяву ПП «Вертлюг» від 08.10.2018 за №2-28842-24 про облаштування заїзду до орендованої ним земельної ділянки площею 0,1354 га, кадастровий №:08:012:0039 шляхом вилучення із земельної ділянки, належної Львівській міській раді, площею 0,5834 га кадастровий №:08:012:0042 за адресою м. Львів вул. Богданівська, 42/1 частини земельної ділянки для облаштування проїзду з наступним її викупом ПП «Вертлюг» чи встановлення земельного сервітуту та прийняття відповідного рішення про виділення частини земельної ділянки для облаштування проїзду з наступним її викупом ПП «Вертлюг» чи встановлення земельного сервітуту.

В подальшому ПП «Вертлюг» подало заяву уточнення позовних вимог, яка прийнята ухвалою суду від 13.08.2020 до розгляду як заява про зміну предмету позову. У вказаній заяві позивач просив суд зобов`язати відповідача розглянути на найближчій сесії по суті заяву ПП «Вертлюг» від 08.10.2018 про облаштування безперешкодного як з вул. Богданівська так і з вул. Пластова проїзду, доїзду, виїзду до орендованої позивачем земельної ділянки та належного йому приміщення, а також у зв`язку із виробничими потребами заїзду та виїзду в власне виробниче приміщення, розміщеного на орендованій земельній ділянці у м. Львові по вул. Богданівській, 42/14, площею 0,1354 га, кадастровий №:08:012:0039 шляхом вилучення із земельної ділянки, що належить Львівській міській раді кадастровий №:08:012:0042 площею 0,5834 га за адресою м. Львів, вул. Богданівська, 42/1, частини земельної ділянки для облаштування заїзду/проїзду/виїзду як з вул. Богданівська так і з вул. Пластова в межах червоних ліній, передбачених ДБН до орендованої позивачем земельної ділянки та встановлення земельного сервітуту в тій частині міжквартальних проїздів відповідно до вимог закону, в якій червоні неможливі та зобов`язати відповідача прийняти рішення про вилучення із земельної ділянки кадастровий №:08:012:0042 частини земельної ділянки для облаштування заїзду/проїзду/виїзду в межах червоних ліній передбачених ДБН до орендованої позивачем земельної ділянки та приміщення чи встановлення земельного сервітуту.

В судових засіданнях представник відповідача проти позову заперечив, просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. В своїх запереченнях зазначив, що суд може ухвалити рішення про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду. Тобто, вирішення досліджуваного належить до дискреційних повноважень органу місцевого самоврядування. Також зазначив, що договір оренди земельної ділянки, укладений між позивачем та відповідачем припинив свою дію 05.03.2019, документів на поновлення договору оренди землі позивач відповідачу не подавав. При цьому, Верховний Суд в постанові від 13.02.2020 у даній справі зазначив, що предметом судового розгляду є спір, який виник між землекористувачем та органом місцевого самоврядування щодо невиконання умов договору оренди з боку органу місцевого самоврядування. Таким чином, на думку відповідача, наведене свідчить про відсутність предмету спору у даній справі, оскільки між сторонами відсутні договірні відносини. Окрім того, розглянувши заяву позивача та інших заявників, відповідачем було прийнято ухвалу №6032 від 12.12.2019 «Про розроблення детального плану території у районі вул. Боданівської, вул. Бескидської, вул. С.Гайдучка». Таким чином, розроблення детального плану території дозволить впорядкувати територію, зокрема в частині користування заїздами-виїздами вантажного транспорту.

В судових засіданнях представники третіх осіб надали пояснення щодо заявлених позовних вимог.

У процесі розгляду справи суд встановив наступне.

ПП «Вертлюг» є власником нерухомого майна загальною площею 667,4 кв.м, що знаходиться в м. Львові, вул. Богданівська, 42/14, що підтверджується свідоцтвом про право власності №ЛР0773 від 13.09.2007 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16069525 від 26.09.2007.

07.05.2010 між ПП «Вертлюг» та Львівською міською радою було укладено договір оренди землі, відповідно до якого ПП «Вертлюг» було передано в оренду земельну ділянку площею 0,1354 га, кадастровий №:08:012:0039 за адресою м. Львів, вул. Богданівська, 42/14 для обслуговування вищевказаного нерухомого майна.

Як ствердив позивач, за адресою м. Львів, вул. Богданівська, 42/1 знаходиться нерухоме майно (цех) загальною площею 1 264 кв.м, яке перебувало у власності ТзОВ «Сантехмонтаж-539». Для обслуговування вказаного нерухомого майна ТзОВ «Сантехмонтаж-539» орендувало у Львівської міської ради земельну ділянку загальною площею 0,5834 га, з яких 1 989,88 кв.м перебувало в користуванні ПП «Вертлюг» відповідно до укладеного 01.02.2016 між ним та ТзОВ «Сантехмонтаж-539» договору №13 про спільне користування земельною ділянкою, в тому числі 300,8 кв.м у спільному користуванні як під`їзні шляхи.

В подальшому ТзОВ «Сантехмонтаж-539» передало належне йому нежитлове приміщення площею 1 264 кв.м за адресою м. Львів вул. Богданівська, 42/1 в статутний капітал ТзОВ «Санметал» та продало корпоративні права у ТзОВ «Санметал» третій особі.

ТзОВ «Санметал» звернулося до Львівської міської ради із заявою від 12.06.2018 про надання земельної ділянки площею 0,5834 га кадастровий №:08:012:0042 за адресою м. Львів вул. Богданівська, 42/1 в оренду. Окрім того, новий власник ТзОВ «Санметал» повідомив позивача, що вказана земельна ділянка буде огороджена.

ПП «Вертлюг» зверталося до Львівської міської ради із заявами про облаштування спільного проїзду, шляхом викупу земельної ділянки під заїзди чи шляхом встановлення земельного сервітуту, зокрема, 10.05.2018 за вих. №2-13138-2403, 06.06.2018 за вих. №2-15994-2403, 09.07.2018 за вих. №2-19274-2403, які на розгляд сесії Львівської міської ради не виносилися.

08.10.2018 ПП «Вертлюг» звернулося до Львівської міської ради із заявою від 08.10.2018 за вих. №2-28842-24 про вилучення частини земельної ділянки для влаштування проїзду з наступним її викупом ПП «Вертлюг» чи встановлення земельного сервітуту.

Вказана заява на розгляд сесії Львівської міської ради не виносилася, позивачу Департаментом містобудування Львівської міської ради було надіслано лист за вих. №2403-5262, у якому зазначено, що заїзд до земельної ділянки в м. Львові на вул. Богданівській, 42/14, площею 0,1354 га, якою на праві користується ПП «Вертлюг», визначений червоними лініями, які затверджені ухвалою Львівської міської ради №2914 від 25.01.2018.

У зв`язку з наведеним, позивач звернувся до суду із позовом до Львівської міської ради про зобов`язання вчинити дії.

Дослідивши представлені суду докази, заслухавши пояснення представників сторін, третіх осіб, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (аналогічна норма права закріплена у статті 20 ГК України).

Правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами Земельного кодексу України (далі ЗК України), а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Згідно із частиною першою статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 792 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема, Законом України «Про оренду землі».

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Як встановлено судом, позовні вимоги позивача в частині розгляду та прийняття рішення про облаштування безперешкодного проїзду, доїзду, виїзду до орендованої позивачем земельної ділянки та належного йому приміщення шляхом вилучення із земельної ділянки кадастровий №:08:012:0042 частини земельної ділянки для облаштування такого заїзду/проїзду/виїзду спрямовані на припинення права користування частиною земельної ділянки кадастровий №:08:012:0042.

Однак, як встановлено судом, земельна ділянка із кадастровим №:08:012:0042, загальною площею 0,5834 га за адресою м. Львів, вул. Богданівська, 42/1 перебуває у власності Львівської міської ради та передана у користування (оренду) згідно договору оренди землі від 15.11.2012, який укладений на 10 років терміном до 20.09.2022 (п. 8 договору) та станом на час розгляду даної справи є чинним.

У відповідності до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини;

ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження добровільної відмови орендаря від користування земельною ділянкою (її частини) із кадастровим №:08:012:0042, позивачем не обґрунтовано інших підстав, передбачених ст. 141 ЗК України для припинення права користування частиною земельної ділянки із кадастровим №:08:012:0042, а також не долучено доказів на підтвердження таких підстав.

Також з огляду на перебування земельної ділянки із кадастровим №:08:012:0042 в оренді, підставами припинення користування земельною ділянкою є підстави, наведені у ст.ст. 31, 32 Закону України «Про оренду землі», а також підстави припинення, викладені у договорі оренди землі від 15.11.2012.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі:

- закінчення строку, на який його було укладено;

- викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом;

- поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря;

- смерті фізичної особи - орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки;

- ліквідації юридичної особи - орендаря;

- відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем;

- набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці;

- припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійного договору (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства/концесії);

- припинення (розірвання) спеціального інвестиційного договору, укладеного відповідно до Закону України «Про державну підтримку інвестиційних проектів із значними інвестиціями».

Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Згідно ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до п. 36 договору оренди землі від 15.11.2012 зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв`язується у судовому порядку.

Дія договору припиняється шляхом його розірвання за:

- взаємною згодою сторін;

- рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом (п. 38 договору оренди землі від 15.11.2012).

Згідно п. 39 договору оренди землі від 15.11.2012 розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства серед інших є свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 12 ЦК України встановлено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч. 2 ст. 14 ЦК України).

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження погодження орендарем внесення змін до договору оренди в частині вилучення земельної ділянки чи припинення такого договору. Позивачем також не обґрунтовано наявності підстав, передбачених ст. 31 Закону України «Про оренду землі». Таким чином, будь-які дії щодо ділянки із кадастровим №:08:012:0042, пов`язані із вилученням її частини, вимагатимуть відповідного договірного врегулювання в першу чергу сторонами договору оренди землі від 15.11.2012, згідно якого така земельна ділянка передана в оренду до 20.09.2022. Водночас суд, за відсутності ініціативи сторін договору оренди, не наділений повноваженнями втручатися у договірне врегулювання правовідносин сторін такого договору.

Також згідно із ст. 143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі:

а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі;

в) конфіскації земельної ділянки;

г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності;

ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки;

д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Однак, незважаючи на те, що позивач звернувся із позовом про припинення права на земельну ділянку (в частині) саме у судовому порядку, ним не наведено жодних підстав, передбачених ст. 143 ЗК України, а також не долучено доказів на підтвердження існування таких підстав.

Незважаючи на відсутність підстав для припинення права користування земельною ділянкою, суд вважає також за необхідне додатково зазначити наступне.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами ЗК України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Згідно із частинами першою - третьою статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Частинами першою, другою статті 83 ЗК України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

За змістом статті 144 Конституції України, статей 12, 122 ЗК України, статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції, зокрема, міських рад належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Зокрема, відповідно до ст. 12 ЗК України, до повноважень міської ради належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу, організація землеустрою, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства, підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Згідно 2 ст. 79-1 ЗК України формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом поділу раніше сформованих земельних ділянок.

Частиною 3 ст. 79-1 ЗК України встановлено, що сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (ч. 3 ст. 79-1 ЗК України).

Згідно ч. 5 ст. 79-1 ЗК України формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до ч. 6 ст. 79-1 ЗК України формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок включає, зокрема, нотаріально посвідчену згоду на поділ чи об`єднання земельної ділянки заставодержателів, користувачів земельної ділянки (у разі перебування земельної ділянки в заставі, користуванні), згоду власника земельної ділянки на поділ чи об`єднання земельних ділянок користувачем.

Слід також зазначити, що статтею 149 ЗК України передбачено порядок вилучення земельних ділянок. Однак, вказаною статтею врегульовано порядок вилучення земельних ділянок, а не їх частин, тобто, ділянок, які є сформованими і які передані у постійне користування.

З наведеного вбачається, що чинним земельним законодавством не передбачено такої процедури як вилучення з уже сформованої земельної ділянки, яка передана у тимчасове користування, її частини.

Однак, ЗК України передбачено можливість поділу раніше сформованої земельної ділянки, яка включає в себе комплекс заходів, який починається із прийняття рішення її власником про такий поділ, виготовлення технічної документації із землеустрою, та завершується державною реєстрацією такої ділянки.

Таким чином, процедура вилучення частини земельної ділянки може бути застосована лише в порядку, передбаченому для поділу такої ділянки.

З огляду на те, що позивач просить суд зобов`язати відповідача прийняти рішення про вилучення частини земельної ділянки, яке полягатиме у поділі ділянки із кадастровим №:08:012:0042 на частини, будь-які дії відповідача, в разі його зобов`язання прийняти таке рішення, вимагатимуть також внесення змін до договору оренди або його припинення та прийняття рішення про поділ такої ділянки.

Відповідно до ст. 12 (в частині права розпорядження належними земельними ділянками), ст. 79-1 (в частині погодження та затвердження нормативної документації на земельну ділянку), ст. 122, ст. 123 ЗК України, до повноважень міської ради належить вирішення питань щодо поділу земельних ділянок, які перебувають у комунальній власності, встановлення сервітуту.

Як зазначалося судом вище, земельна ділянка із кадастровим №:08:012:0042, загальною площею 0,5834 га за адресою м. Львів, вул. Богданівська, 42/1 перебуває у власності Львівської міської ради.

Відтак, вирішення питання щодо вилучення із земельної ділянки кадастровий №:08:012:0042 частини земельної ділянки для облаштування заїзду/проїзду/виїзду до орендованої позивачем земельної ділянки та приміщення, а саме поділу такої ділянки, належить до компетенції Львівської міської ради.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, питання щодо поділу земельної ділянки є виключною компетенцією органу місцевого самоврядування, яке має затверджуватися рішенням уповноваженої ради у встановленому законом порядку.

За загальним правилом (ч. 1 ст. 5 ГПК України) суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Викладене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачено нормою матеріального права або договором.

Якщо ж законом або договором не передбачено способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ГПК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

З урахуванням наведеного, застосовуючи спосіб захисту, що не суперечить закону і який ефективно захищає права, свободи чи інтереси позивача, на підставі ч. 2 ст. 5 ГПК України, господарський суд, враховуючи зміст права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, а також характер його порушення, невизнання або оспорення, у будь-якому разі не може втручатись у дискреційні повноваження органу, оскільки завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкую (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Класс та інші проти Німеччини», «Фадеева проти Росії», «Кумпене і Мазере проти Румунії», «Єрузалем проти Австрії», «Реквеньї проти Угорщини»).

З огляду на те, що суд не може втручатися у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування щодо вилучення із земельної ділянки частини земельної ділянки для облаштування заїзду/проїзду/виїзду до орендованої позивачем земельної ділянки та приміщення, а саме поділу такої ділянки, до компетенції суду віднесено розгляд вимоги виключно про спонукання розглянути подану зацікавленою особою заяву без визначення змісту самого рішення.

Водночас, позивачем заявлено позовну вимогу не лише про розгляд поданої ним заяви на сесії ради, але і визначено зміст такого рішення зобов`язання відповідача прийняти рішення про вилучення із земельної ділянки частини земельної ділянки для облаштування заїзду/проїзду/виїзду до орендованої позивачем земельної ділянки та приміщення, а саме поділ такої ділянки. Таким чином, заявлена позивачем вимога не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Також позивачем поряд із вимогою про вилучення частини земельної ділянки заявлено вимогу про встановлення земельного сервітуту на частину земельної ділянки із кадастровим №:08:012:0042, яка, з огляду на особливості правового регулювання, є альтернативною вимогою щодо вилучення частини земельної ділянки (поділу земельної ділянки). Водночас, резолютивна частина рішення не може викладатися альтернативно.

Згідно ч. 1 ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч. 1 ст. 100 ЗК України).

Частиною 2 ст. 100 ЗК України встановлено, що земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки.

Відповідно до ч. 11 ст. 79-1 ЗК України державна реєстрація права сервітуту, який поширюються на частину земельної ділянки, здійснюється після внесення відомостей про таку частину до Державного земельного кадастру.

Згідно ч. 11 ст. 186 ЗК України технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, погоджується землевласником та землекористувачем і затверджується особою, яка набуває право сервітуту.

Статтею 55-1 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються право сервітуту, проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, включає пояснювальну записку; технічне завдання на складання документації, затверджене замовником документації; кадастровий план земельної ділянки із зазначенням меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права сервітуту; матеріали польових геодезичних робіт; копії документів, що є підставою для виникнення права сервітуту.

Таким чином, укладенню договору сервітуту передує виготовлення та затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права сервітуту, яке включає в себе погодження усіх зацікавлених осіб.

Позивач у позовній заяві зазначив, що він звертався по позивача із заявою про встановлення земельного сервітуту, яка, на його думку, не була вирішена. Однак, із заяви від 08.10.2018 вбачається, що позивач зазначив лише про право на сервітут та просив позивача встановити такий. Проте, у вказаній заяві не було зазначено інформації про розмір частини земельної ділянки, на яку підлягав встановленню сервітут, меж такої ділянки, не долучено графічних документів, планів земельної ділянки, не заявлено вимог про надання дозволу на розробку технічної документації, тощо.

Слід також зазначити, що належним способом захисту в разі наявності права сервітуту (права на укладення договору сервітуту) за умови відповідного звернення до власника (землекористувача) земельної ділянки з дотриманням усіх вимог земельного (землевпорядного) законодавства та за умови відмови у задоволенні такої заяви чи ухилення від розгляду такої заяви, має бути вимога не про встановлення сервітуту, а вимога про визнання договору сервітуту укладеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оскільки спір виник з вини позивача, судові витрати по розгляду справи відповідно до ст. 129 ГПК України необхідно покласти на позивача.

Частиною 9 ст. 145 ГПК України встановлено, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи, що у позові відмовлено повністю, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 24.01.2019, слід скасувати.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 4, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 233, 236, 237, 241, 326, 327 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Судові витрати залишити за позивачем.

3. Скасувати заходи забезпечення позову у справі №914/2055/18, вжиті ухвалою Господарського суду Львівської області від 24.01.2019.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

В судовому засіданні 08.02.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повне рішення складено 18.02.2021.

Суддя А.Б. Мазовіта