РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.02.2021Справа № 904/5617/18
За позовом Дніпровської міської ради до 1) Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України та 2) Державного підприємства "Дніпровський електровозобудівний завод" за участю третіх осіб які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про передачу гуртожитку до комунальної власності

Суддя Сташків Р.Б.

Секретар судового засідання Лук`янчук Д.Ю.

Представники сторін:

від позивача - Пастернак В.В.,

від відповідача-1 - Бєльський-Панасюк О.О.,

від відповідача-2 - не з`явився,

від третьої особи-1 - ОСОБА_2 ,

від третьої особи-8 - ОСОБА_8 ,

від інших третіх осіб - не з`явилися.

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №904/5617/18 за указаним позовом. На обґрунтування позовних вимог Позивач, посилаючись на норми Житлового кодексу УРСР, норми Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" зазначає, що гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 має бути переданий до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Відповідачем-1 подано відзив на позов, в якому відповідач щодо задоволення позову заперечував, вказуючи, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 26.12.2018 у справі №910/3406/16 відкрито провадження у справі про банкрутство ДП "ДЕВЗ" та введено процедуру розпорядження майном боржника, а відтак відчуження нерухомого майна боржника має здійснюватись у відповідності до норм законодавства про банкрутство. Відповідач-1 вказує, що позивачем не доведеного свого порушеного права та не дотримано порядку передачі в комунальну власність державного житлового фонду.

Ухвалою від 21.05.2019 провадження у справі №904/5617/18 було закрито, так як суд дійшов висновку, що питання щодо передачі майна Відповідача-1, а саме гуртожитку, який розташований за адресою: м.Дніпро, вул.Кобзарська, буд.1-А, з огляду на те, що відносно Відповідача-1 відкрито справу про банкрутство, має розглядатися в межах справи про банкрутство.

З інформації розміщеної на Єдиному державному реєстрі судових рішень вбачається, що 20.06.2019 постановою Верховного Суду провадження у справі №910/3406/18 про банкрутство Державного підприємства "Дніпровський електровозобудівний завод" закрито.

Постановою від 09.09.2019 Північного апеляційного господарського суду вказану ухвалу про закриття провадження у справі скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції.

Верховний Суд постановою від 10.12.2019, змінивши мотивування Північного апеляційного господарського суду, у іншій частині постанову від 09.09.2019 залишив в силі.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу від 09.01.2020 справу №904/5617/18 передано на розгляд судді Сташківу Р.Б.

Ухвалою суду від 13.01.2020 справу №904/5617/18 прийнято до провадження та запропоновано учасникам справи надати свої пояснення з урахуванням постанов апеляційної та касаційної інстанцій.

Ухвалою суду від 04.03.2020 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, мешканців гуртожитку - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , оскільки прийняте рішення у даній справі вплине на права та обовязки цих осіб, які мають намір приватизувати кімнати гуртожитку у яких вони проживають.

Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України заперечуюти проти вимог позову зазначило, що на звернення позивача про передачу гуртожитку у комунальну власність ним надавалась відповідь щодо необхідності уточнення позивачем певної інформації та документації по гуртожитку, також ним було заявлено клопотання про заміну його як відповідача на Фонд державного майна України, оскільки з 20.12.2019 Фонд став органом управління відповідача-2.

Протокольною ухвалою від 12.10.2020 судом було розглянуто та відмовлено у задоволенні клопотання відповідача-1 про заміну його на Фонд державного майна України, оскільки відповідно до акта приймання-передачі єдиного майнового комплексу ДП Дніпровський електровозобудівний завод" від 20.12.2019 №770 гуртожиток за адресою: вул.Кобзарська, 1А, у м.Дніпро не передано Фонду і залишено в управлінні відповідача-1.

З письмових пояснень наданих третіми особами вбачається, що вони, як мешканці гуртожитку не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах вселені у гуртожиток та фактично проживають там протягом тривалого часу, що дає їм право на житло шляхом приватизації жилих приміщень у цьому гуртожитку. Треті особи підтримують позицію позивача та просять суд задовольнити позовні вимоги повністю, крім того заявляли клопотання про розгляд справи без участі їх представників.

Позивачем були надані письмові пояснення у яких зазначено, що після закриття провадження у даній справі, листом від 20.09.2019 №1/21-292 він звернувся до Кабінету міністрів України та відповідачів щодо передачі будівлі гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 у комунальну власність, однак у відповідь отримав лист від відповідача-1 щодо необхідності надати документи щодо об`єкта передачі: інвентарну картку, технічну документацію, витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, тощо.

У письмових поясненнях відповідач-1 зазначає, що станом на 23.09.2020 до Мінекономіки не надходили документи щодо об`єкта передачі - гуртожитку по вул. Кобзарська, 1А, та оскільки відповідачем-1 не було відмовлено позивачу у передачі гуртожитку до комунальної власності то і порушення прав останнього не відбулося.

У судових засіданнях по суті спору представник позивача підтримав вимоги позову та просив суд задовольнити їх, представник відповідача-1 заперечував проти позову та просив суд відмовити у задоволенні, треті особи 1 та 8 у судовому засіданні просили суд позов задовольнити.

Представники інших третіх осіб та відповідача-2 у судові засідання з розгляду справи по суті не з`явилися.

Крім того, відповідач-2 не скористався своїм правом на подання відзиву на позов чи будь-яких інших пояснень щодо позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, дослідивши у судовому засіданні докази та оцінивши їх у сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Гуртожиток, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 перебуває на балансі Державного підприємства "Дніпровський електровозобудівний завод" (далі - ДП «ДЕВЗ», відповідач-2), яке є державним комерційним підприємством та належить до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (далі - Мінекономрозвитку, відповідач-1) питання відчуження майна державних комерційних підприємств належить органу, до сфери управління якого належить підприємство (Міністерства економічного розвитку і торгівлі України).

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 23.03.2014 №408-р "Деякі питання управління Міністерством економічного розвитку і торгівлі об`єктами державної власності" від 23.03.2014 № 94 ДП "Дніпровський електровозобудівний завод" було передано із сфери управління Міністерства промислової політики України до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

Згідно з пунктом 10 Положення про порядок передачі об`єктів права державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 № 1482 право на управління об`єктом передачі виникає з дати підписання акту приймання-передачі.

Відповідно до Акту приймання-передачі зі сфери управління Міністерства промислової політики України до сфери управління Мінекономрозвитку від 29.10.2014 органом управління державного підприємства "Дніпровський електровозобудівний завод" є Мінекономрозвитку.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань: затверджують статути (положення) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери їх управління і господарських структур та здійснюють контроль за їх дотриманням; ведуть облік об`єктів державної власності, що перебувають в їх управлінні, здійснюють контроль за ефективним використанням та збереженням таких об`єктів; здійснюють управління корпоративними правами держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; виконують інші передбачені законодавством функції з управління об`єктами державної власності.

Таким чином, Мінекономрозвитку є органом управління ДП "Дніпровський електровозобудівний завод" з 29.10.2014 та відповідно до покладених завдань здійснює управлінські функції.

Згідно з підпунктом 1 пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України "Питання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України" № 459 від 20.08.2014 одним з основних завдань Мінекономрозвитку є забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері управління об`єктами державної власності, в тому числі корпоративним правами держави.

Так, 20.07.2017 ДП "Дніпровський електровозобудівний завод" звернулося до Мінекономрозвитку з листом №2007/2017/1 у якому поставило питання щодо можливості передачі гуртожитку, який перебуває на балансі підприємства та розташований за адресою: АДРЕСА_1 до комунальної власності міста Дніпра, враховуючи відповідне звернення мешканців гуртожитку до підприємства.

Мінекономрозвитку у листі-відповіді №3241-08/28759-07 від 15.08.2017 повідомило ДП "Дніпровський електровозобудівний завод", що потребує оновлення інформації стосовно нерухомого майна, яке перебуває на балансі підприємства, в частині назви вул. Червоних бійців на Кобзарську, та надання інформації щодо згоди Дніпровської міської ради на прийняття гуртожитку до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра.

Судом встановлено, що в матеріалах справи міститься копія розпорядження Дніпровського міського голови від 26.11.2015 № 897-р стосовно перейменування

вул. Червоних Бійців на нову назву: вул. Кобзарська.

У подальшому 03.10.2018 до Дніпровської міської ради (далі - позивач) звернулися мешканці гуртожитку, що перебуває на балансі відповідача-2, вони просили звернутися до суду з позовом про передачу відповідного гуртожитку у комунальну власність за для реалізації свого права на приватизації кімнат гуртожитку у яких вони проживають, оскільки відповідачами після станом на 2018 рік жодних дій для вирішення даного питання не вичинялося.

З метою реалізації конституційного права мешканців Дніпра на житло, посилаючись на приписи Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» Дніпровська міська рада звернулась з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, врегульовано Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Частиною 3 ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що його дія поширюється на гуртожитки, які є об`єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій (крім тих, що знаходяться поза межами військових частин, закладів, установ, організацій), державних навчальних закладів (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей викладачів і працівників), Національної академії наук України (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей).

Частиною 4 ст.1 вказаного нормативно-правового акту унормовано, що дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 01.12.1991) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб).

У ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» вказано, що гуртожитки, включені до статутних капіталів, - це гуртожитки, збудовані за радянських часів (до 01.12.1991) за загальнодержавні кошти (у тому числі за кошти державних і колективних підприємств та організацій), що були включені до статутних капіталів (фондів) господарських товариств та інших організацій, створених у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств (організацій), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передбачений законом.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, здійснюється з дотриманням таких підходів: 1) всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад; 2) передача гуртожитків у власність територіальних громад відповідно до цього Закону здійснюється в порядку та строки, передбачені Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад, затвердженою законом; 3) передача гуртожитків згідно із цим Законом у власність територіальних громад здійснюється відповідно до порядку, передбаченого Законом України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» та прийнятих відповідно до нього підзаконних актів, з урахуванням особливостей цього Закону; 4) гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передаються у власність територіальних громад відповідно до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад з урахуванням особливостей, визначених цим Законом; 5) рішення про передачу гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, у власність територіальних громад приймає орган, уповноважений управляти державним майном, інший орган, якому передано в користування державне майно, або суд.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» гуртожитки (як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини), на які поширюється дія цього Закону, передаються у власність відповідних територіальних громад згідно з цим Законом у порядку та строки, визначені затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один із таких способів: 1) на безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням; б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду; 2) на частково-компенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) на договірних засадах з виплатою компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради; б) відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради; 3) на компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації в розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, гуртожитки передаються: а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку; б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку.

Статтею 25-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено судовий порядок вирішення спорів щодо забезпечення майнових прав територіальних громад та власників гуртожитків. Зокрема, встановлено, що спори, пов`язані з порушенням майнових прав територіальних громад та власників гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, незалежно від форми власності розглядаються та вирішуються в судовому порядку, якому може передувати (за згодою сторін) досудовий (договірний) розгляд, що здійснюється відповідно до законодавства. Спори про порушення майнових прав територіальних громад розглядаються судами за позовами органів місцевого самоврядування.

У п.3 Прикінцевих положень до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» вказано, що з метою захисту житлових прав мешканців гуртожитків, недопущення їх незаконного виселення із займаних ними на визначених цим Законом правових підставах жилих приміщень, недопущення відчуження гуртожитків, що будувалися за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти, запроваджується мораторій на виселення з гуртожитків мешканців (крім виселення мешканців гуртожитків за рішенням суду) та відчуження (крім передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад відповідно до цього Закону) гуртожитків, що перебувають у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, організацій, установ незалежно від форми власності або увійшли до статутних фондів чи капіталів акціонерних чи колективних товариств (організацій), створених у процесі приватизації чи корпоратизації (у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), з дня опублікування цього Закону до завершення виконання Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад.

Як вже було зазначено судом, 20.09.2019 № 1/21-292 Дніпровська міська рада зверталась до Кабінету міністрів України, відповідача-1 та відповідача-2 щодо можливості передачі до комунальної власності гуртожитку по вул. Кобзарська, 1А, у м. Дніпро, який обліковується на балансі відповідача-2, враховуючи наявність рішення міської ради від 06.11.2002 №36/4 яким надано згоду на прийнятя у комунальну власність територіальної громади міста Дніпра житлового фонду гуртожитків.

У матеріалах справи міститься засвідчена належним чином копія рішення Дніпровської міської ради від 02.09.2020 № 62/60 «Про внесення змін до рішення міської ради від 06.11.2002 № 36/4 «Про надання згоди на прийняття житлового фонду та гуртожитків у комунальну власність територіальної громади міста», положення якого передбачають передачу у комунальну власність територіальної громади міста Дніпра гуртожитків розташованих на території міста Дніпра на безкомпенсаційній основі відповідно до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Судом встановлено, що у відповідь на лист від 20.09.2019 № 1/21-292 Дніпровської міської ради Мінекономіки листом від 23.10.2019 №3242-09/43764-06 повідомило позивача та відповідача-2, що з метою забезпечення належного опрацювання порушеного питання необхідно надати завірені належним чином копії документів щодо об`єкта передачі гуртожитку по вул. Кобзарській, 1А у м. Дніпрі (інвентарна картка, технічна документація, витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, тощо).

Як вбачається з наданих письмових пояснень позивача, у розпорядженні Дніпровської міської ради відсутні правовстановлюючі документи та технічна документація стосовно гуртожитку по вул. Кобзарській, 1А у м. Дніпрі, оскільки зазначений об`єкт не перебуває у комунальній власності територіальної громади.

Посилання відповідача-1, що станом на 23.09.2020 у розпорядження Мінекономіки відсутня технічна документація на гуртожиток і земельну ділянку на якій розміщений цей гуртожиток, суперечить фактичним обставинам справи та спростовується наступними доказами, які містяться у матеріалах справи: актом приймання-передачі єдиного майнового комплексу Державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод» від 20.12.2019, у якому зазначено, що до акту додано акт інвентаризації майна Державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод» станом на 13.11.2019 з додатками; листом Державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод» від 10.09.2020 № Д-157 до якого додано копію технічного паспорта на гуртожиток.

Що ж стосується заперечень відповідача-1 щодо відсутності відмови з його сторони у передачі гуртожитку до комунальної власності, як підстави для звернення із позовом то суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», гуртожитки (як цілісні майнові комплекси), на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність відповідних територіальних громад.

У першій редакції Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (від 04.09.2008), у пункті 1 та 2 частини першої статті 3, зазначено, що всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад у визначений цим Законом строк - протягом трьох років з дня прийняття даного Закону.

Зазначений Закон набрав чинності з 1 січня 2009 року.

При цьому, відповідно до пункту 2 розділу VIII Прикінцеві положення Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», Закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до частини 2 статті 5 Житлового кодексу УРСР, у якій, з першої редакції кодексу від 30.06.1986, відзначено, що відповідно до Основ житлового законодавства Союзу PCP і союзних республік будинки відомчого житлового фонду в містах і селищах міського типу підлягають поступовій передачі до відання місцевих Рад народних депутатів у порядку і в строки, що визначаються Радою Міністрів СРСР і Радою Міністрів Української PCP.

Таким чином, законодавчо визначений обов`язок передати гуртожиток по АДРЕСА_1 до комунальної власності (до відання місцевих рад) уперше виник з 30.06.1986, і у наступному з 01.01.2009, але імперативні норми Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» відповідачами не виконуються до теперішнього часу.

Судом встановлено, що мешканець гуртожитку ( ОСОБА_1 ) ще у 2017 році з метою реалізації свого права на приватизацію кімнат у гуртожитку звернувся із позовом до Державного підприємства "Дніпровський електровозобудівний завод" про зобов`язання останнього передати гуртожиток до комунальної власності територіальної громади м. Дніпра, оскільки підприємством не вчинялося жодних дій спрямованих щодо вирішення питання про передачу вказаного майна у комунальну власність. Проте рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 04.01.2018 у задоволені позову відмовлено, оскільки саме власник гуртожитку та орган місцевого самоврядування наділені повноваженнями вирішувати питання передачі і прийняття у комунальну власність гуртожитку, а не окремі громадяни.

Суд приймає до уваги, що з урахуванням наданої місцевою радою згоди на прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Дніпра гуртожитків та зокрема, звернення до відповідача-1 щодо вирішення даного питання, відповідачі у праві володіння та розпорядження яких знаходиться гуртожиток, маючи необхідну документацію та інформацію щодо майна (гуртожитку), в порушення вимог законодавства не вчиняють необхідних дій для вирішення питання щодо передачі відповідного гуртожитку до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Відповідна бездіяльність порушує права третіх осіб, які є мешканцями вказаного гуртожитку та не можуть скористатися своїм правом на приватизацію кімнат гуртожитку.

За приписами ч.ч.1, 5 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Примусова передача за рішенням суду у комунальну власність гуртожитку, який є колективною власністю юридичної особи, для забезпечення конституційних гарантій права на житло соціально незахищеним громадянам України, здійснена з дотримання визначеної законом процедури, не може визнаватися порушенням Конституції України, оскільки така можливість позбавлення власника майна для забезпечення суспільних потреб гарантується зазначеними статтями Конституції України. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 06.09.2018 Верховного Суду по справі №904/10435/17.

Виходячи з положень Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" гуртожиток, який увійшов до статутного капіталу відповідача-2 в процесі приватизації підлягає передачі у власність територіальної громади, у тому числі за рішенням суду.

Як вже було зазначаено вище, ч. 1 ст. 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" гуртожитки (як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини), на які поширюється дія цього Закону, передаються у власність відповідних територіальних громад згідно з цим Законом у порядку та строки, визначені затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад.

Разом з цим, на 2017 рік концепцію Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад схвалено не було. Втім така концепція схвалена розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.01.2010 № 83-р та відображена у Законі України "Про Загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012-2015 роки" чинності не втратила та передбачала можливість передачі гуртожитків шляхом поєднання зусиль центральних і місцевих органів влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, у власності чи у господарському віданні яких перебувають гуртожитки, з урахуванням складення графіка передачі гуртожитків, які є об`єктами права державної власності та визначення орієнтовних строків передачі гуртожитків, що не є об`єктами права державної власності та увійшли до статутних фондів акціонерних чи колективних підприємств, утворених у процесі приватизації чи корпоратизації.

При цьому, дія Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" направлена на реалізацію конституційного права на житло мешканців гуртожитків, які, як свідчать встановлені судом обставини, неодноразово зверталися щодо забезпечення їх житлових прав, зокрема, на приватизацію займаних кімнат.

Відповідно до пункту 19 частини 1 статті 18 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону, звертаються до суду з позовом про примусову передачу гуртожитків у належному стані у власність територіальної громади відповідно до цього Закону у разі відмови власника гуртожитку добровільно здійснити передачу гуртожитку згідно з пунктом 3 частини 3 статті 14 цього Закону.

Враховуючи покладений на відповідачів Законом України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" обов`язок щодо передачі гуртожитку по вул. Кобзарська, 1А, м. Дніпро до комунальної територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради та враховуючи, що станом на день ухвалення даного рішення відповідачами не здійснено відповідних дій щодо вирішення даного питання, суд дійшов висновку, щодо наявності підстав для задоволення вимог позову Дніпровської міської ради.

Згідно приписів ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідачів.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Дніпровської міської ради до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України та Державного підприємства "Дніпровський електровозобудівний завод" про передачу гуртожитку до комунальної власності задовольнити повністю.

Передати гуртожиток за адресою: вул. Кобзарська, 1 А, м. Дніпро до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Стягнути з Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (01008, м. Київ, вул. Михайла Грушевського, 12/2; ідентифікаційний код 37508596) на користь Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, пр-т. Дмитра Яворницького, 75; ідентифікаційний код 26510514) 881 (вісімсот вісімдесят одну) грн. судового збору.

Стягнути з Державного підприємства "Дніпровський електровозобудівний завод" (49068, м. Дніпро, вул. Орбітальна, 13; ідентифікаційний код 32495626) на користь Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, пр-т. Дмитра Яворницького, 75; ідентифікаційний код 26510514) 881 (вісімсот вісімдесят одну) грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено 01.03.2021

Суддя Р.Б. Сташків