ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2021 р.м. ХарківСправа № 922/3610/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Присяжнюка О.О.

при секретарі судового засідання Лепенець К.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи - підприємця Івашевського Микити Олеговича ( АДРЕСА_1 )
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Імекс Макс" (61201, м. Харків, Проспект Перемоги, буд. 55Е)
про за зустрічним позовом до стягнення коштів Товариства з обмеженою відповідальністю "Імекс Макс" (61201, м. Харків, Проспект Перемоги, буд. 55Е) Фізичної особи - підприємця Івашевського Микити Олеговича ( АДРЕСА_1 ) про розірвання договору та стягнення коштів
за участю представників:

Представник позивача за первісним позовом - Мовчанюк М.М., адвокат;

Представник позивача за первісним позовом -Кожина С.В. адвокат

Представник відповідача за первісним позовом -не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець Івашевський Микита Олегович звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Імекс Макс" , в якій просить суд стягнути з останнього 55200,0грн. основного боргу, пеню в сумі 2081,31грн., штраф в сумі 4950,0грн., 3% річних в сумі 520,33грн.

Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань по Договору купівлі-продажу №20/20 від 28.05.2020 року.

Нормативно позов обґрунтований ст.ст. 20, 173-175, 193, 216-218, ГК України, ст.ст. 11-16, 258, 509, 525, 526, 530,611,625, 629 ЦК України. Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 13.11.2020 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/3610/20 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 02.12.2020 року.

01.12.2020 о о 23:46 годині на електронну адресу господарського суду Харківської області від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Імекс Макс" надійшла зустрічна позовна, яка зареєстрована господарським судом Харківської області 02.12.2020 року (вх.№4905),в якій представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Імекс Макс" просить суд:

розірвати договір купівлі-продажу від 28.05.2020 року №20/20, укладений між ТОВ «ІМЕКС МАКС» та ФОП Івашевський Микита Олегович, на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Стягнути з Івашевського Микити Олеговича (код ДРФО НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ІМЕКС МАКС» () на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України, п. 1 ч.2 ст. 678 ЦК України 43800 гривень 00 копійок.

Ухвалою господарського суду від 02.12.2020 року, прийнято зустрічний позов для спільного розгляду з первісним позовом. Вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Призначено засідання суду для спільного розгляду зустрічного позову разом із первісним позовом .

Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Задоволено клопотання представника відповідача (вх. № 4904 від 02.12.2020) про розгляд справи № 922/3610/20 за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 09 грудня 2020 року о 12:00.

09.12.2020 року та 10.12.2020 року від ФОП Івашевського Микити Олеговича, електронною поштою надійшли ідентичні відзиви на зустрічну позовну заяву, зареєстровано канцелярією господарського суду (вх.№5040), у відзивах позивач за зустрічним позовом, вважає подання зустрічного позову виключно затягуванням часу для проведення розрахунків за товар, і не погоджується з позицією Відповідача, оскільки дана позиція не підкріплена жодними доказами, які б свідчили про спричинення Відповідачу збитків, що він у значній мірі втратив те, на що міг розраховувати при укладанні договору, Відповідач не звертався до Позивача з вимогою про розірвання Договору, тому наведені ним обставини не є підставами для розірвання Договору, як це передбачено положеннями ГК України та ЦК України, і такі підстави не передбачені умовами самого Договору.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 09.12.2020 року підготовче засідання у справі було відкладено на 28.12.2020 року.

28.12.2020 року від ФОП Івашевського Микити Олеговича, електронною поштою надійшли наступні заяви(вх.№5360,№5361):

- про витребування оригіналу договору купівлі - продажу №20/20 від 28.05.2020 року,

- про постановлення окремої ухвали по справі №922/3610/20.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28.12.2021 заяву позивача за первісним позовом про постановлення окремої ухвали вирішити в кінцевому процесуальному документі. Витребувано у відповідача за первісним позовом оригінал договору купівлі-продажу № 20/20 від 28.05.2020 року. Продовжено строк підготовчого провадження по справі № 922/3610/20 на тридцять днів. Підготовче засідання відкладено на "13" січня 2021 р. о 12:30.

В судовому засіданні 13.01.2021 постановлено протокольну ухвалу, якою закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи у судовому засіданні по суті на "27" січня 2021 року о 12:00 год.

Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 27.01.2021, на підставі ч. 2 статті 216 ГПК України, оголошено перерву у судовому засіданні до 09.02.2021 о 11:30 год.

Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 09.02.2021, на підставі ч. 2 статті 216 ГПК України, оголошено перерву у судовому засіданні до 23" лютого 2021 р. о(б) 12:30 .

17.02.2021 року від ФОП Івашевського Микити Олеговича, електронною поштою надійшла заява(вх.№889), в якій позивач за первісним позовом просить суд до закінчення судових дебатів вирішити питання про розподіл судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Представник позивача за первісним позовом у судовому засіданні по суті 23.02.2021 усно зазначив, що підтримує заявлені первісні позовні вимоги, наполягає на їх задоволенні судом, проти зустрічного позову заперечує та просить суд відмовити в його задоволенні повністю.

Представник відповідача за первісним позовом в судове засідання 23.02.2021, не з`явився .

Згідно зі статті 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Статтею 114 ГПК України визначено, що суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Суд вважає за доцільне зазначити, що учасникам справи надано достатньо часу для підготовки до судового засідання та подання витребуваних судом документів. Приймаючи до уваги наведене та принципи змагальності і диспозитивності господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 ГПК України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами.

Судовий процес на виконання статті 222 ГПК України фіксувався за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до статті 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками справи.

В судовому засіданні по суті 23.02.2021 на підставі статті 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлені наступні обставини.

Щодо первісного позову.

28 травня 2020 р. між Фізичною особою - підприємцем Івашевським Микитою Олеговичем (далі також - Постачальник, Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІМЕКС МАКС" (далі також - Покупець, Відповідач) було укладено Договір купівлі - продажу № 20/20 (далі також - Договір).

Відповідно до п. 1.1.,1.2. Договору Постачальник зобов`язується поставити Покупцю Товар в асортименті, кількості та ціною згідно видаткових накладних та специфікацій, які є невід`ємною частиною Договору, а Покупець зобов`язується оплатити його вартість, відповідно до рахунків-фактур, виставлених Постачальником.

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що ціна на Товар вказується у рахунках - фактурах і видаткових накладних.

Згідно п 2.2. Договору, ціна Товару не включає пусконалагоджувальні роботи.

Пунктом 2.4. Договору передбачено, що оплата Товару проводиться на умовах:

- 50% на умовах попередньої оплати протягом 5-х робочих днів з моменту виставлення рахунку;

- 50% протягом 30-ти календарних днів після отримання Товару.

28 травня 2020 р. сторонами було укладено Специфікацію №1 до Договору, де обумовили найменування, кількість та ціну Товару.

Згідно п. 3.1. Договору, Постачальник відвантажує Товар Покупцю протягом 5-ти днів з моменту отримання передоплати у розмірі 50% на поточний рахунок Постачальника.

Термін дії Договору, порядок його зміни та припинення

- Договір набуває, чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 31 грудня 2020 року

- Незалежно від положень цього розділу, договір вважається чинним до моменту завершення Сторонами усіх взаєморозрахунків по розділам 2, та 3 цього Договору.

Позивач за первісним позовом у позовній заяві зазначає, що 04.06.2020, Постачальник поставив Покупцеві товару, а саме автоматичний настільний етикетувальник круглих пляшок на суму 99000,00 грн. , відповідно до видаткової накладної №344 від 04.06.2020.

В обґрунтування позовних вимог позивач за первісним позовом зазначає, що товар за Договором був отриманий особисто директором Відповідача Тітар Т.В., про що свідчить її підпис та печатка підприємства на видатковій накладній, при чому її підпис на накладній співпадає з підписом на Договорі і специфікації.

Відповідач за первісним позовом відзиву на позовну заяву не подав, про те звернувся до господарського суду із зустрічною позовною заявою про розірвання договору купівлі-продажу від 28.05.2020 року №20/20, укладеного між ТОВ «ІМЕКС МАКС» та ФОП Івашевський Микита Олегович, на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України та стягнення з Івашевського Микити Олеговича (код ДРФО НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ІМЕКС МАКС» () на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України, п. 1 ч.2 ст. 678 ЦК України 43800 гривень 00 копійок.

Оцінка суду, висновки суду та законодавство, що підлягає застосуванню.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Статтею 193 ГК України встановлено обов`язок суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до вимог частини першої статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно частини другої статті 202 ГК України господарське зобов`язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду.

Частиною третьою статті 202 ГК України визначено, що до відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно статті 509 ЦК України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно норм цивільного законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, а у продавця виникає зобов`язання передати річ та право вимоги оплати і зобов`язання покупця сплатити вартість отриманої речі та право її вимоги.

Договір є консенсуальним, оскільки права та обов`язки виникають вже в момент досягнення ними угоди за всіма істотними умовами. Отже, зміст договору є і мови, з приводу яких сторони досягли згоди.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Статтею 662 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

За приписами статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідача за первісним позовом виникло грошове зобов`язання перед позивачем за первісним позовом, розмір якого підтверджується, зокрема, накладною, рахунком - фактурою , випискою по рахунку , копії яких долучено судом до матеріалів цієї справи.

Суд погоджується з доводами позивача за первісним позовом про те, що відповідач за первісним позовом прострочив своє грошове зобов`язання з оплати поставленого товару, строк оплати настав 04.07.2020 року .

Таким чином, у відповідача за первісним позовом (постачальника, продавця) виникло зобов`язання оплатити товар, й позовні вимоги щодо стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом 55200,0грн. основного боргу визнаються судом правомірними, обґрунтованими, і такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статті 216, 217 ГК України встановлюють, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором; у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Згідно із ст. 230 ГКУ штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до п. 2.4 Договору, сторонами передбачено, що у разі прострочення оплати за товар Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, а також виплачує неустойку у розмірі 5% від загальної вартості поставленого Товару.

Перевіривши правильність нарахування пені та неустойки(штрафу), суд дійшов висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства України, здійснено позивачем арифметично вірно, а тому позовні вимоги в частині стягнення пені у розмірі 2081,31 грн. та 5% неустойки (штрафу) в розмірі 4950,0грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з цим, згідно з приписами статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний оплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дослідивши наданий позивачем розрахунок позову, судом встановлено, що у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позивачем правомірного нараховано та заявлено до стягнення 3% річних в сумі 520,33грн., які підлягають стягненню з відповідача.

Щодо зустрічного позову суд зазначає наступне.

Між позивачем за зустрічним позовом та відповідачем за зустрічним позовом було укладено договір купівлі-продажу від 28.05.2020 року №20/20, згідно якого позивач за зустрічним позовом придбав у відповідача за зустрічним позовом «автоматичний настільний етикетувальник круглих пляшок з датером NPL-40KP».

На підтвердження заявлених позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю "Імекс Макс" надало копію договору купівлі-продажу від 28.05.2020 року №20/20.

В наданому позивачем за зустрічним позовом, примірнику копії договору купівлі-продажу, пункти п.2.4. та 3.1. викладені в наступній редакції:

Покупець здійснює оплачу Товару на підставі виставленого Постачальником рахунку на умовах:

-40% на умовах попередньої оплата протягом 5-х робочих днів з моменту виставлення рахунку,

-60% протягом 530-ти календарних днів після отримання Товару. Якщо на момент оплати курс НБУ долара США буде відрізнятися більш ніж на ±2% від курсу НБУ долару станом на дату виставлення рахунку, буде проведено коригування ціни на цю різницю.

У разі прострочення оплати за товар Покупець сплачує Постачальнику неню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, а також виплачує неустойку у розмірі 5% від загальної вартості поставленого Товару.

Постачальник відвантажує товар покупцю протягом п`яти робочих днів з моменту отримання передоплати у розмірі 40% на поточний рахунок постачальника, постачальник має право на дострокову оплату.

Термін дії Договору, порядок його зміни та припинення

- Договір набуває, чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 31 грудня 2020 року

- Незалежно від положень цього розділу, договір вважається чинним до моменту завершення Сторонами усіх взаєморозрахунків по розділам 2, та 3 цього Договору.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, позивач за зустрічним позовом зазначає, що відповідач за зустрічним позовом передав Позивачу за зустрічним позовом " автоматичний настільний етикетувальник круглих пляшок з датером NPL-40KP» без датера, про що Позивач за зустрічним позовом дізнався після того, як «автоматичний настільні етикетувальник круглих пляшок з датером NPL-40KP» прибув до виробничих потужностей Позивача за зустрічним позовом за його місцезнаходженням.

Через відсутність «датера» у «автоматичному настільному етикетувальнику круглих пляшок NPL-40KP» Позивач за зустрічним позовом значною мірою був позбавлений того, на що він розраховував при укладені договору, таким чином передання відповідачем за зустрічним позовом позивачу за зустрічним позовом «автоматичного настільного етикетувальника круглих пляшок з датером NPL-40KP» без «датера» є істотним порушенням договору купівлі продажу від 28.05.2020 року №20/20, що має мати наслідком його розірвання на підставі ч.2 ст. 651 ЦК України.

Оцінка суду, висновки суду та законодавство, що підлягає застосуванню.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За умовами ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч. 1 ст. 222 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду.

З урахуванням вимог ст. 638 Цивільного кодексу України, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору а відтак договір є укладеним.

Доказів розірвання Договору, або визнання недійсним договору внаслідок недодержання сторонами в момент його вчинення вимог чинного законодавства України, сторонами у справі не надано. Не надано також і доказів того, що сторони відмовились від виконання договору в силу певних об`єктивних обставин.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частинами 1-3 ст. 692 Цивільного кодексу України, Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 Господарського кодексу України).

Підприємницька діяльність здійснюється суб`єктами господарювання, підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач (за первісним позовом) виконав своє зобов`язання, а саме, поставив відповідачу (за первісним позовом) продукцію.

Однак, матеріали справи не містять доказів повної оплати відповідачем (за первісним позовом) продукції, згідно умов Договору.

Крім того, відповідачем за первісним позовом не заперечується факт не оплати поставленої продукції.

Відповідач за первісним позовом мав здійснити оплату за поставлену та прийняту відповідачем за якістю та кількістю продукцію 04.07.2020 проте в порушення умов Договору та норм цивільного законодавства у встановлений строк відповідач за первісним позовом оплату не здійснив та жодним чином не повідомив про наявність претензії до якості поставленої продукції.

Відповідно до положень частини першої ст. 688 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний повідомити продавця про порушення умов договору купівлі-продажу щодо кількості, асортименту, якості, комплектності, тари та (або) упаковки товару у строк, встановлений договором або актами цивільного законодавства, а якщо такий строк не встановлений, - в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару.

Згідно п. 16 Інструкції П-7 одержувач зобов`язаний забезпечити зберігання продукції неналежної якості або некомплектної продукції в умовах, що запобігають погіршення її якості і змішання з іншою однорідною продукцією.

Одержувач також зобов`язаний викликати для участі в продовженні приймання продукції і складання двостороннього акта представника іногороднього виготовлювача (відправника), якщо це передбачено в Основних і Особливих умовах поставки, інших обов`язкових правилах або договорі.

Згідно п. 26 Інструкції П-7 у всіх випадках, коли стандартами, технічними умовами, Основними і Особливими умовами поставки, іншими обов`язковими правилами або договором для визначення якості продукції передбачений відбір зразків (проб), особи, які беруть участь в прийманні продукції за якістю, зобов`язані відібрати зразки (проби) цієї продукції.

Відібрані зразки (Проби) опечатуються або пломбуються етикетками підписаними особами, які беруть участь у відборі.

Згідно пунктів 27, 28 Інструкції П-7 про відбір зразків (проб) складається акт, який підписується усіма особами що приймають в цьому участь…

З відібраних зразків (проб) один залишається у отримувача, інший надсилається виробнику (відправнику) продукції. У всіх випадках, коли це передбачено стандартами, технічними умовами, іншими обов`язковими правилами і договором, відбираються додаткові зразки (проби) для здачі на аналіз або випробування в лабораторії або науково-дослідні інститути.

Про здачу зразків (проб) на аналіз або випробування робляться відповідні позначки в акті відбору зразків (проб). Відібрані зразки (проби) продукції повинні зберігатися одержувачем, виробником (відправником) до вирішення спору про якість продукції, а у випадках передачі матеріалів про випуск недоброякісної продукції в органи прокуратури і суду - до вирішення справи в цих органах.

Згідно п. 20 Інструкції П-7 у разі неявки представника виготовлювача (відправника) за викликом одержувача (покупця) в установлений термін і у випадках, коли виклик представника іногороднього виготовлювача (відправника) не є обов`язковим, перевірка якості продукції проводиться представником відповідної галузевої інспекції за якістю продукції, а перевірка якості товарів - експертом бюро товарних експертиз або представником відповідної інспекції по якості.

За відсутності відповідної інспекції за якістю або бюро товарних експертиз за місцем знаходження одержувача (покупця), при відмові їх виділити представника або нез`явленні його за викликом одержувача (покупця) перевірка проводиться:

а) за участю компетентного представника іншого підприємства (Організації), виділеного керівником або заступником керівника цього підприємства (організації), або

б) за участю компетентного представника громадськості підприємства-одержувача, призначеного керівником або заступником керівника підприємства з числа осіб, затверджених рішенням фабричного, заводського або місцевого комітету профспілки цього підприємства, або

в) односторонньо підприємством-одержувачем, якщо виготовлювач (Відправник) дав згоду на односторонню приймання продукцій.

Згідно п. 32 Інструкції, акт, що встановлює неналежну якість чи некомплектність продукції, складений за участю представників, зазначених в п. 20, п. п. а), б) та в) затверджується керівником підприємства-отримувача чи його заступником не пізніше трьохденного строку після складання акту.

Як вище зазначалось, товар поставлено Відповідачеві 04.06.2020, тобто понад 6 місяців тому.

Отож Відповідачем порушено строки і порядок здійснення перевірки якості товару.

Таким чином, позивачем за зустрічним позовом не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження поставки відповідачем за зустрічним позовом продукції неналежної якості, та у відповідача за зустрічним позовом не виникли зобов`язання по заміні поставленої продукції, як такої, що є продукцією неналежної якості.

Під час розгляду справи позивачем за первісним позовом заявлено клопотання про витребування у відповідача за зустрічним позовом оригіналу договору купівлі-продажу №20/20 від 28.05.2020 року.

Ухвалою господарського суду від 28.12.2020 року, витребувано у відповідача за первісним позовом оригінал договору купівлі-продажу № 20/20 від 28.05.2020 року.

За змістом статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав і основоположних свобод людини та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини констатував, що хоча стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює правил допустимості доказів як таких - це, відповідно, є питанням, яке регулюється передусім національним законодавством (рішення у справах «Шенк проти Швейцарії» (Shenk v. Switzerland) від 12.07.1988, п.45-46 Series А, №150 та «Тейшера ді Кастро проти Португалії» (Teixeira de Castro v. Portugal) від 09.06.1998, п. 34, Reports 1998-IV).

Суду необхідно враховувати питання про те, чи було надано заявникові можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання. Якість доказів також береться до уваги, а також те, чи породжують обставини, за яких вони були здобуті, будь-які сумніви щодо їхньої надійності й точності (див. рішення у справі «Ялох проти Німеччини» (Jalloh v. Germany) №54810/00, п. 96, ECHR 2006IX).

17.10.2019р. набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Усталеною є практика ЄСПЛ, в якій суд посилається на "balanceofprobabilities" ("баланс ймовірностей") для оцінки обставин справи. Наприклад, у рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 суд застосовує "баланс ймовірностей". У рішенні J.K. AND OTHERS v. Sweden 23.08.2016 суд вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам.

У постанові Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі №923/2075/15 відхилено висновки апеляційного суду про відмову в позові про стягнення упущеної вигоди лише з тих підстав, що її розмір не може бути встановлений з розумним степенем достовірності, оскільки апеляційний суд не дослідив інших доказів, які надані позивачем, чим фактично позбавив останнього можливості відновити його порушене право, за захистом якого подано позов.

Аналогічний підхід продемонстрував і Касаційний цивільний суд в складі Верховного Суду у своїй постанові від 06.11.2019 у справі №127/27155/16-ц (провадження №61-30580св18).

Отже, під розумним ступенем достовірності слід розуміти те, що факт є доведеним, якщо після оцінки доказів вбачається, що факт скоріше відбувся, аніж не мав місце.

У зв`язку з цим, суд при розгляді даної справи застосовує вищезазначений стандарт доказування.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ІМЕКС МАКС» оригіналу примірника договору купівлі - продажу №20/20 від 28.05.2020 року (примірника покупця) позивачем за зустрічним позовом до місцевого господарського суду, не надано.

Таким чином, аргументи позивача зазустрічним позовом, викладені у зустрічній позовній заяві як підстава для розірвання договору купівлі-продажу №20/220 від 28.05.2020 року, судом до уваги не приймаються.

Зважаючи на все вищевикладене, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості зустрічних позовних вимог відповідача за первісним позовом, а відтак зустрічні позовні вимоги відповідача за первісним позовом не підлягають задоволенню.

Частиною третьою статті 2 ГПК України визначено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; розумність строків розгляду справи судом; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (стаття 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами у справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка.

Розглянувши письмову заяву позивача за первісним позовом про постановлення окремої ухвали у справі № 922/3610/20 про постановлення окремої ухвали та надіслання її до прокуратури або органу досудового розслідування для перевірки викладених обставин та належного реагування, суд зазначає наступне:

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 135 ГПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.

Згідно ст. 246 Господарського процесуального кодексу України, суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення. Окрема ухвала надсилається відповідним юридичним та фізичним особам, державним та іншим органам, посадовим особам, які за своїми повноваженнями повинні усунути виявлені судом недоліки чи порушення чи запобігти їх повторенню. Окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, який повинен надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк.

Виходячи з аналізу змісту правових норм Господарського процесуального кодексу України, суд зазначає, що чинним процесуальним законодавством не передбачено винесення окремої ухвали за клопотанням сторін у справі та відсутнє посилання на порядок і строки розгляду такого клопотання. Судом самостійно встановлюються наявність обставин та підстав для винесення окремої ухвали, що визначені ст. 246 ГПК України. В даному випадку, з огляду на предмет спору та матеріали справи, таких обставин та підстав не вбачається.

Більше того, вказівки стосовно усунення порушень законності чи недоліків у діяльності підприємств, установ, організацій не повинні виходити за межі компетенції господарського суду, тобто господарський суд не вправі давати вказівки, приміром щодо оперативно-господарської діяльності, та визначати, яке стягнення слід накласти на службову особу, тощо.

На підставі викладеного, суд відмовляє в задоволенні заяви позивача про постановлення окремої ухвали по справі№922/3610/20.

Розподіл судових витрат між сторонам.

Відповідно до статті 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, враховуючи, що первісний позов задоволено повністю, а у задоволенні зустрічного позову відмовлено, відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відшкодування витрат по сплаті судового збору в сумі 2102,0 грн. за подання первісного позову покладається на відповідача за первісним позовом, а також витрати по сплаті судового збору щодо подання зустрічного позову покладаються на відповідача за первісним позовом у зв`язку з відмовою в задоволенні його зустрічних позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 123, 129, 233, 236-238, 240-241, 247 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Первісні позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Імекс Макс" (61201, м. Харків, Проспект Перемоги, буд. 55Е, код 42831345) на користь Фізичної особи - підприємця Івашевського Микити Олеговича ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_2 ) - 55200,0 грн. основного боргу, пеню в сумі 2081,31грн., штраф в сумі 4950,0грн. , 3% річних в сумі 520,33грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 2102, 0грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: Фізична особа- підприємець Івашевський Микита Олегович ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_2 ).

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Імекс Макс" (61201, м. Харків, Проспект Перемоги, буд. 55Е, код 42831345).

Повне рішення складено "02" березня 2021 р.

Суддя О.О. Присяжнюк