ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"25" лютого 2021 р. Справа № 924/1257/20

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Яроцького А.М., при секретарі судового засідання Адамчук І.П., розглянувши матеріали справи

за позовом Селянського (Фермерського) господарства "Надія"

до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області

про визнання за Селянським (Фермерським) господарством "Надія" права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :03:022:0001, площею 43,6 га.

Представники сторін:

від позивача - Плавуцький В.В. ;

від відповідача - Коруняк Л.В..

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Процесуальні дії по справі.

24.11.2020 до господарського суду Хмельницької області надійшла позовна заява Селянського (Фермерського) господарства "Надія" до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області про визнання за Селянським (Фермерським) господарством "Надія" права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :03:022:0001, площею 43,6 га.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2020 позовну заяву передано на розгляд судді Яроцькому А.М.

Ухвалою суду від 30.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №924/1257/20 за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 24.12.2020 та встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов до 21 грудня 2020.

24.12.2020 представником позивача подано клопотання про приєднання документів до матеріалів справи.

Судом в підготовчому засіданні 24.12.2020 постановлено ухвалу, з занесенням до протоколу судового засідання про задоволення клопотання позивача про приєднання документів до матеріалів справи, продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та відкладення підготовчого засідання на 21.01.2021.

15.01.2021 представником позивача подано до суду клопотання про приєднання документів до матеріалів справи.

Судом в підготовчому засіданні 21.01.2021 постановлено ухвалу, з занесенням до протоколу судового засідання про задоволення клопотання позивача про приєднання документів до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 21.01.2021 року закрито підготовче провадження у справі №924/1257/20, призначено справу №924/1257/20 до судового розгляду по суті у загальному позовному провадженні на 25.02.2021р.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання:

Селянське (Фермерське) господарство "Надія" звернулося із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області з вимогою визнати за Селянським (фермерським) господарством "Надія" право постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер :03:022:0001, площею 43.6 га в межах згідно плану розташованою на території Правдівської сільської ради, яка була надана ОСОБА_1 , відповідно до Державного акту на право постійного користування землею виданого громадянину України серії НОМЕР_1 , на підставі рішення 10-ї сесії 23 скликання Ярмолинецької районної Ради народних депутатів Ярмолинецького району Хмельницької області №8 від 28.02.2000р.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що на підставі вище вказаного рішення, на ім`я ОСОБА_1 видано Державний акт на право постійного користування землею серії ІІІ-ХМ №001294 від 28.02.2000р., який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №002 у Ярмолинецькому відділі земельних ресурсів. Вказує, що відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-015 від 18.02.2015р. земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :03:022:0001, з цільовим призначенням 01.02 - землі сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства. Пояснює, що у зв`язку із виділенням ОСОБА_1 земельної ділянки для організації селянського (фермерського) господарства, останнім на виконання вимог діючого на той час Закону України "Про селянське (фермерське) господарство", створив та зареєстрував 28.02.2000 року СФГ "Надія" (код ЄРДПОУ 14175364), яке знаходиться в с. Вихилівка Ярмолинецького району Хмельницької області, та став його керівником. Представник позивача стверджує, що під час отримання земельної ділянки площею 43.6 га з кадастровим номером :03:022:0001 ОСОБА_1 діяв не як фізична особа, а як майбутній засновник СФГ і відповідно після створення фермерського господарства усі права та обов`язки щодо користування земельної ділянки перейшли до СФГ "Надія". Отже, як вважає позивач, фактично після створення ОСОБА_1 СФГ "НАДІЯ" відбулася заміна землекористувача з фізичної особи (засновника) ОСОБА_1 на юридичну особу СФГ "НАДІЯ", а тому постійним користувачем земельної ділянки площею 43.6га з кадастровим номером :03:022:0001 є СФГ "Надія" (код ЄРДПОУ 14175364). Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер. В подальшому, пояснює представник позивача, дружина померлого - ОСОБА_2 звернулася із заявою до розпорядника земельної ділянки - Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області з метою надання роз`яснень щодо подальшого використання земельної ділянки площею 43.6га з кадастровим номером :03:022:0001. Зауважує, що згідно з листом Головного управління Держгеокадастру в Хмельницькій області, останнім жодних рішень про припинення права користування землею не приймалося, але додатково повідомило, що у зв`язку із смертю ОСОБА_1 право користування земельною ділянкою площею 43.6га з кадастровим номером :03:022:0001 припинилося і в разі звернення будь-яких фізичних чи юридичних осіб з відповідними заявами/клопотаннями щодо надання у власність чи користування запитуваної земельної ділянки Головним управлінням будуть розглянуті в порядку черговості їх надходжень. Представник позивача вважає, що відповідач не визнає право СФГ "Надія" на постійне користування земельною ділянкою площею 43.6га з кадастровим номером-:03:022:0001 та відмовляється надати фермерському господарству документ, який підтверджує право СФГ на постійне користування землею та який буде підставою внесення відомостей про таке право до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Як наслідок, пояснює представник позивача, земельна ділянка в будь-який час може бути передана відповідачем у власність чи користування іншим особам. Зазначає, що у зв`язку відсутністю у фермерського господарства документу, який є підставою для реєстрації права користування землею у Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень звернення до реєстратора є неможливим. Вказує, що такі дії відповідача порушують права позивача на вільне користування земельною ділянкою, а тому потребують захисту шляхом визнання за СФГ "НАДІЯ" права постійного користування земельною ділянкою.

17.12.2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, де останній зазначив, що право користування земельною ділянкою, яке виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право. Представник відповідача заперечив проти поданої позовної заяви та просить відмовити у її задоволенні.

20.01.2021 року представником позивача подано до суду додаткові пояснення, де останній зазначив, що даний спір має приватно - правовий характер та повинен розглядатися господарським судом.

Представник позивача в судовому засіданні 25.02.2021р. просив задовольнити позовні вимоги. Повідомив, що на звернення СФГ "Надія", останньому було відмовлено у видачі документів, які підтверджують право користування земельною ділянкою з кадастровим номером :03:022:0001, проте не вказав, який саме документ має надати відповідач.

Представник відповідача в судовому засіданні 25.02.2021р. проти позовних вимог заперечив з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Окремо зазначив, що ним не було порушено будь яких прав чи законних інтересів позивача. Повідомив, що на численні звернення громадян стосовно передачі їм зазначеної земельної ділянки Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області відмовляло. Звернув увагу суду, що до повноважень відповідача не входить визнання або невизнання права постійного користування земельними ділянками.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили, що СФГ "Надія" на даний час користується спірною земельною ділянкою.

Обставини, які є предметом доказування у справі, та докази, якими сторони підтверджують або спростовують їх наявність:

Згідно Рішення 10 сесії Ярмолинецької районної ради Хмельницької області ХХІІІ скликання №8 від 28.02.2000 року ОСОБА_1 з земель запасу Правдівської сільської ради в постійне користування надано земельну ділянку площею 43,6 га. для утворення селянського (фермерського) господарства.

На підставі Рішення 10 сесії 23 скликання Ярмолинецької районної ради Хмельницької області Байчуку Миколі Григоровичу видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 43,6га., яка розташована на території с. Вихилівка Правдівської сільської ради для організації селянського (фермерського) господарства, товарного сільськогосподарського виробництва. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №002 у Ярмолинецькому відділі земельних ресурсів.

Згідно Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи Серія А00 №225644 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців 28.02.2000р. зареєстровано Селянське (Фермерське) господарство "Надія", номер запису 1 000218.

Згідно Витягу із Статуту від 23.12.2020 року Селянського (Фермерського) господарства "Надія" в редакції від 28.02.2000 року вбачається, що: пункт 3.1. Засновником СФГ "Надія" є Голова Селянського (Фермерського) господарства, громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; до земель СФГ належать: 6.1.1. Землі, передані СФГ у приватну власність, у користування, що посвідчено відповідно Державними актами на право приватної власності на землю та постійного користування землею, виданими на ім`я Учасників СФГ.

З Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером :03:022:0001 площею 43,6га., місце розташування Хмельницька область Ярмолинецький район Правдівська сільська рада, виданому ОСОБА_1 18.02.2015 року вбачається, що земельна ділянка була зареєстрована відділом Держземагенства в Ярмолинецькому районі Хмельницької області 18.02.2015 року для ведення фермерського господарства. Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі 12.02.2015 року здійснено ТОВ "Добробут-Земвпоряд". Право постійного користування земельною ділянкою зареєстровано за - гр. ОСОБА_1 .

15.04.2020 року Ярмолинецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) зареєстровано смерть ОСОБА_1 (актовий запис №35).

Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №60061603 від 27.04.2020 року приватним нотаріусом Сторожук Н.В. зареєстровано спадкову справу №65779584, спадкодавець ОСОБА_1 .

Листом від 06.05.2020 року №Б-262/0-339/6-20 Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області надало відповідь на заяву ОСОБА_3 від 29.04.2020 року щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:022:0001, де відповідач зазначив, що після смерті гр. ОСОБА_1 право користування спірною земельною ділянкою припинилося, будь-які звернення від фізичних та/чи юридичних осіб будуть розглянуті в порядку черговості їх надходження, відповідно до норм законодавства.

27.10.2020 року рішенням зборів засновників, оформленого Протоколом №1 затверджено нову редакцію Статуту СФГ "Надія" відповідно до пункту 1.1.1.2 якого СФГ є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Засновниками Селянського (фермерського) господарства "Надія" є: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (пункт 2.1. Статуту).

Пунктом 9.1. Статуту визначено, що до складу майна СФГ можуть входити з-поміж іншого, земельні ділянки, які належать СФГ на праві власності як юридичній особі, або належать на праві власності членам, або належать СФГ на праві користування (оренда, емфітевзис, право постійного користування).

У відповідь на звернення СФГ "Надія" листом №27-22-0.6-5576/2-20 від 18.11.2020 року Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області повідомило, що документи, які посвідчують (підтверджують) право СФГ "Надія" на користування земельною ділянкою площею 43,6 га. кадастровий номер :03:022:0001 в Головному управлінні відсутні.

З листа приватного нотаріуса Сторожук Н.В. №255/02-14 від 20.11.2020 року вбачається, що 27.04.2020 року була заведена спадкова справа №46-2020 після смерті гр. ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємцями після його смерті є доньки: ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Позивач вважаючи, що відповідач не визнає його право на постійне користування земельною ділянкою площею 43.6га з кадастровим номером :03:022:0001, відмовляється надати фермерському господарству документ, який підтверджує право СФГ на постійне користування землею та який буде підставою внесення відомостей про таке право до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, подав позовну заяву до суду з вимогою визнати за Селянським (фермерським) господарством "Надія" право постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер :03:022:0001, площею 43.6 га в межах згідно плану розташованою на території Правдівської сільської ради, яка була надана ОСОБА_1 , відповідно до Державного акту на право постійного користування землею виданого громадянину України серії НОМЕР_1 , на підставі рішення 10-ї сесії 23 скликання Ярмолинецької районної Ради народних депутатів Ярмолинецького району Хмельницької області №8 від 28.02.2000р. для ведення селянського (фермерського) господарства.

Рішенням №56156549 від 15.01.2021 року (після звернення з даним позовом до суду) державним реєстратором прав на нерухоме майно Юзьковою І.В. відмовлено у державній реєстрації іншого речового права, права постійного користування земельною ділянкою, кадастровий номер земельної ділянки :03:022:0001, за суб`єктом: Селянське (Фермерське) господарство "Надія".

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, невизнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до частин 1, 3, 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При вирішенні даного спору суд використовує висновки Великої Палати Верховного Суду, відображені у справі №922/989/18, у якій вирішувалась виключна правова проблема щодо визначення особи, якій належить право постійного користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства, про що видано Державний акт про право постійного користування земельною ділянкою на ім`я фізичної особи, як засновника фермерського господарства, а також припинення такого права у разі смерті засновника.

Так, згідно із частиною 1 статті 51 Земельного кодексу України (у редакції чинній на момент створення Фермерського господарства 28.02.2000) громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.

Користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. (ст.ст. 7, 23 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент створення Фермерського господарства 28.02.2000).

Таким чином, на момент надання земельної ділянки ОСОБА_1 , земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення СФГ надавалась не як громадянину України, а як спеціальному суб`єктові - голові створюваного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року №2009-XII "Про селянське (фермерське) господарство" (у редакції Закону від 23 липня 1993 року, на момент створення СФГ "Надія"; втратив чинність 29 липня 2003 року - з моменту набрання чинності Законом України від 19 червня 2003 року №973-IV "Про фермерське господарство") після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала в користування земельну ділянку, тобто за місцем розташування земельної ділянки. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.

Таким чином, законодавством, чинним на момент створення СФГ "Надія", було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності СФГ як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалось право на земельну ділянку для ведення СФГ - зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації СФГ. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого СФГ.

19 червня 2003 року прийнято новий Закон України №937-IV "Про фермерське господарство" (надалі в тексті - Закон), яким Закон України "Про селянське (фермерське) господарство" № 2009-XII визнано таким, що втратив чинність.

Фермерське господарство, згідно статті 1 Закону, є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Згідно із частиною 1 статті 5, частиною 1 статті 7 Закону, право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону).

Отже, й на даний час можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 Господарського кодексу України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення.

Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 Господарського кодексу України.

Згідно із частиною 1 статті 92 Земельного кодексу України (у редакції Закону на момент смерті ОСОБА_1 у 2020 році) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації. (частина друга статті 92 цього Кодексу).

З наведеного вбачається, що на момент смерті 15.04.2020 засновника Фермерського господарства Байчака М.Г. - право громадян та приватних юридичних осіб на використання земельних ділянок на підставі права постійного користування законодавством не передбачено.

Пунктом 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України, який діяв з 01 січня 2002 року (момент набрання чинності названим Земельним кодексом України) до 22 вересня 2005 року, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01 січня 2002 року, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити право постійного користування на право власності або право оренди.

Проте Конституційний Суд України Рішенням №5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Таким чином, громадяни та юридичні особи, які до 01 січня 2002 року отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі.

Право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з певних підстав, закріплених у законодавстві.

Так, статтею 141 Земельного кодексу України передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії.

Відповідно до приписів частини першої статті 27 Земельного кодексу України, яка діяла до 01 січня 2002 року, право користування земельною ділянкою або її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.

З викладеного вбачається, що підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи, як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство). У земельному законодавстві (як чинному на момент створення СФГ "Надія", так і з 01 січня 2002 року й до сьогодні) така підстава припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою свого засновника як смерть громадянина-засновника СФГ відсутня.

Адже правове становище Фермерського господарства як юридичної особи та суб`єкта господарювання, в тому числі його майнова основа, повинні залишатися стабільними незалежно від припинення участі в його діяльності засновника такого господарства як в силу об`єктивних причин (смерті, хвороби тощо), так і на підставі вільного волевиявлення при виході зі складу фермерського господарства.

Таким чином, одержання громадянином-засновником правовстановлюючого документа на право власності чи користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства є необхідною передумовою державної реєстрації та набуття СФГ правосуб`єктності як юридичної особи. Підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення селянського (фермерського) господарства і подальшої державної реєстрації СФГ як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного фермерського господарства.

Тобто, у разі смерті громадянина-засновника Фермерського господарства відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана засновнику саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку.

Суд звертає увагу, що після отримання громадянином-засновником Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації, останнім засновано Селянське (фермерське) господарство "Надія", яке зареєстроване як юридична особа. Тобто у правовідносинах користування спірною земельною ділянкою з дня державної реєстрації Фермерського господарства - останнє набуло прав та обов`язків землекористувача.

Право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.

Як уже зазначалось, з моменту створення Селянського (фермерського) господарства виникають відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки цим господарством. Такі правомочності набувають сталого юридичного зв`язку саме з фермерським господарством, стають частиною його майна.

У Постанові від 23.06.2020 року у справі №179/1043/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. З моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав саме для ведення такого господарства його засновник, переходить до цього господарства. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство.

Вказаною Постановою Велика Палата Верховного Суду відступила від попередніх висновків Верховного Суду викладених у його постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 399/374/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі № 472/598/16-ц, від 17 жовтня 2018 року у справі № 376/2038/14-ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 183/4638/16, від 13 березня 2019 року у справі № 532/1150/17, від 20 березня 2019 року у справі № 587/260/17, та від 3 квітня 2019 року у справі № 525/1385/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі №188/1124/15-ц, від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №368/54/17, у частині відступу від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду України від 5 жовтня 2016 року у справі № 181/698/14-ц і від 23 листопада 2016 року у справі № 657/731/14-ц.

Однак, суд приходить до висновку про безпідставність заявленого позову, з огляду на наступне:

У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.(ст.84 ЗК України).

Підставами виникнення, зміни та припинення земельних відносин є юридичні факти - юридично значимі обставини, які поділяються відповідно на правовстановлюючі, правозмінюючі та правоприпиняючі. До таких обставин відносяться: договори та інші угоди, передбачені законом, а також не передбачені законом але такі, що не суперечать йому; акти державних органів та органів місцевого самоврядування, які передбачені законом як підстави виникнення земельних прав і обов`язків; судові рішення, які встановлюють земельні права та обов`язки; набуття земельних прав та обов`язків на підставах, які дозволені законом; заподіяння шкоди; інші дії фізичних та юридичних осіб; події, з якими закон або інший правовий акт пов`язує виникнення, зміну і припинення земельних відносин. Зазначене кореспондується зі статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі в тексті - ЦК України).

Частиною 1 статті 316 ЦК України, визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.(ст.321 ЦК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.(ст.391 ЦК України).

Власник може звернутися з позовом про усунення будь-яких порушень свого права. Підприємство чи організація, яка не є власником майна, але володіє ним на праві повного господарського відання, оперативного управління чи з інших підстав (наприклад, на підставі адміністративного акта), має такі ж права на захист свого права, як і сам власник.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійнювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Поняття "майно" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації певного блага у внутрішньому праві країни. Згідно з Конвенцією, інші права та інтереси є активами, тому можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".

Право користування земельною ділянкою, отриманою громадянином-засновником для ведення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), є майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, право на яке підпадає під її захист.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) друге речення того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) другий абзац визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалось таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, а останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, то Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), пункт 68, "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07), пункт 45).

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Натомість звертаючись із позовом, Фермерське господарство констатує, що відповідач не визнає право СФГ "Надія" на постійне користування земельною ділянкою площею 43.6га з кадастровим номером-:03:022:0001 та відмовляється надати фермерському господарству документ, який підтверджує право СФГ на постійне користування землею та який буде підставою внесення відомостей про таке право до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Положеннями ч.2 ст.4 ГПК України визначено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч.1 ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, підставою звернення до господарського суду з позовом є порушення прав чи охоронюваних законом інтересів особи, яка звертається з таким позовом. При цьому, реалізовуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або охоронюваних законом інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, як зазначено вище, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

При цьому, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Як вже зазначалось підстави припинення права користування земельною ділянкою передбачені статтею 141 ЗК України.

Натомість, матеріалами справи не стверджується, позивач не навів, а судом не встановлено факту виникнення, зміни чи припинення будь-яких цивільних прав чи обов`язків Фермерського господарства. При цьому, жодних доказів оспорення відповідачем (Головним управлінням Держгеокадастру у Хмельницькій області) права постійного користування позивачем, чи витребування спірної земельної ділянки, прийняття рішень про повернення земельної ділянки тощо, матеріали справи не містять. Отже, відсутнє порушення приватного права позивача у спірних відносинах, відповідно, відсутні підстави для задоволення позову. Також, суд звертає у вагу позивача, що у даному випадку відсутнє втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

В свою чергу судом приймається до уваги, що ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Головне управління у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та Постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, дорученнями Прем`єр-міністра України, наказами Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, дорученнями Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, його першого заступника та заступників, наказами Держгеокадастру, дорученнями Голови Держгеокадастру та його заступників, актами місцевої державної адміністрації та органів місцевого самоврядування, а також цим Положенням.

Судом приймається до уваги позиція відповідача у справі, що згідно з чинним законодавством до повноважень відповідача не входить визнання або невизнання права постійного користування земельними ділянками.

Окрім того, посилання позивача, як на підставу позову, на Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №56156549 від 15.01.2021р., яким державний реєстратор відмовив СФГ "Надія" у реєстрації права постійного користування землею з кадастровим номером :03:022:0001, судом до уваги не приймаються, оскільки державний реєстратор не є відповідачем у даній справі, і відмова останнього у державній реєстрації права за С(Ф)Г "Надія" не є порушенням, або невизнанням зазначеного права відповідачем у справі.

Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006р. суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 73 ГПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13, ст. 74 ГПК України).

Таким чином, враховуючи викладене вище, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в сукупності, суд вважає, що порушених, невизнаних або оспорених прав чи інтересів позивача, з боку Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, не встановлено, а тому позовні вимоги Селянського (Фермерського) господарства "Надія" до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області про визнання за Селянським (Фермерським) господарством "Надія" права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :03:022:0001, площею 43,6 га, задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати у справі покладаються на позивача у зв`язку з відмовою у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Селянського (Фермерського) господарства "Надія" до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області про визнання за Селянським (Фермерським) господарством "Надія" права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :03:022:0001, площею 43,6 га відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Апеляційна скарга подається до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому ст. 257 ГПК України, з урахуванням пп. 17.5 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 03.03.2021р.

Суддя А.М. Яроцький

Віддрук. 4 прим. (рекоменд. з повідомл.):

1 - до справи;

2, 3 - позивачу - 32130, Хмельницька обл., Ярмолинецький район, с. Вихилівка;

АДРЕСА_1 ;

4 - відповідачу - 29016, Хмельницька обл., м. Хмельницький, вул. Інститутська, 4/1.