РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2021Справа № 910/10213/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Картавцевої Ю.В., за участю секретаря судового засідання Ципки А.М., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Вікторія"

до Київської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - державний реєстратор Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кузора Анна Віталіївна

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання незаконним та скасування запису, припинення права власності, витребування майна

Представники:

від позивача: Танченко А.В., Нестеришин Т.С.

від відповідача: Візор О.М.

від третьої особи: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вікторія» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, визнання незаконним та скасування запису, припинення права власності, витребування майна.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що рішення Київської міської ради № 284/5096 від 02.12.2010 в частині віднесення до об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва приміщення електрощитової та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 36800534 від 29.08.2017 о 15:23:17, прийняте і вчинене державним реєстратором Кузорою Анною Віталіївною є незаконними та підлягають скасуванню, тому позивач просить суд:

-визнати незаконним та скасувати пункт 787 додатка № 10 «Перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що розміщені в Шевченківському районі» до рішення Київської міської ради «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» № 284/5096 від 02.12.2010 в частині віднесення до об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва приміщення № 1 (група приміщень № 111) в літ. «А», І-поверх, приміщення з № 1 по № 2 (група приміщень № 112) в літ. «А», І-поверх, загальною площею 48,3 кв.м, що розташований за адресою: м. Київ, вул Прорізна, 10;

-визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 36800534 від 29 серпня 2017 року, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) Кузорою Анною Валеріївною;

-визнати незаконним та скасувати запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності № серпня 2017 року о 15:23:17 про реєстрацію права власності, вчинений державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) Кузорою Анною Валеріївною;

-припинити право власності територіальної громади міста Києва на об`єкт нерухомого майна: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, нежиле приміщення № 1 (група приміщень № 111) в літ. «А», І-поверх, приміщення з № 1 по № 2 (група приміщень № 112) в літ. «А», І-поверх, загальною площею 48,3 кв.м, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Прорізна, 10;

-витребувати від територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на користь позивача об`єкт нерухомого майна: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, нежиле приміщення № 1 (група приміщень № 111) в літ. «А», І-поверх, приміщення з № 1 по № 2 (група приміщень № 112) в літ. «А», І-поверх, загальною площею 48,3 кв.м, що розташований за адресою: м. Київ, вул Прорізна, 10 (до незаконної реєстрації права власності - приміщення XLI, XL, XXXIX НА ПЕРШОМУ ПОВЕРСІ БУДИНКУ № 10 ПО ВУЛИЦІ Прорізній у місті Києві).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.2020 суд ухвалив: позовну заяву Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вікторія» залишити без руху; встановити позивачу спосіб усунення недоліків позовної заяви: виклад обставин заявлених ним позовних вимог в контексті необхідності залучення до участі у справі третьої особи - Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) Кузори Анни Валеріївни; зазначити щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; надати докази сплати (доплати) судового збору у встановленому порядку та розмірі (8408,00 грн.); встановити позивачу строк для усунення недоліків - протягом семи днів з дня вручення даної ухвали.

29.07.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

За змістом ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Так, зважаючи на категорію та складність справи, суд приходить до висновку про здійснення розгляду даної справи у порядку загального позовного провадження.

Згідно з приписами статті 181 Господарського процесуального кодексу України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання. Дата і час підготовчого засідання призначаються суддею з урахуванням обставин справи і необхідності вчинення відповідних процесуальних дій.

За змістом ст. 50 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

У вирішенні відповідного питання щодо наявності юридичного інтересу у третьої особи, суд з`ясовує, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення у даній справі таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому.

Так, оскільки, у межах даної справи оскаржується, зокрема, законність рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 36800534 від 29 серпня 2017 року, прийняте державним реєстратором Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) Кузорою Анною Віталіївною та законність запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності № серпня 2017 року о 15:23:17 про реєстрацію права власності, вчинений державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) Кузорою Анною Віталіївною, суд приходить до висновку, що в межах розгляду даної справи будуть досліджуватися обставини, що можуть вплинути на права і обов`язки державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) Кузори Анни Віталіївни.

Так, враховуючи, що у даній справі будуть досліджуватися обставини, що можуть вплинути на права і обов`язки державного реєстратора Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) Кузори Анни Віталіївни, суд приходить до висновку щодо необхідності залучення до участі у справі вказаної особи, як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.08.2020 суд ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; справу розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 01.09.2020; залучити до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - державного реєстратора Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) Кузору Анну Віталіївну.

28.08.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив.

09.09.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі.

Разом з тим, підготовче засідання призначене на 01.09.2020 не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Картавцевої Ю.В. у відпустці.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність призначення підготовчого засідання на іншу дату.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2020 суд ухвалив: підготовче засідання призначити на 29.09.2020.

17.09.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшли заперечення на клопотання про закриття провадження у справі.

У підготовче засідання 29.09.2020 прибули представники сторін, представники третьої особи в підготовче засідання не прибули.

Розглянувши клопотання про закриття провадження у справі, суд зазначає наступне.

Обґрунтовуючи клопотання, відповідач зазначає, що у провадженні Шевченківського районного суду міста Києва знаходилася справа № 761/7369/18 за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», державного реєстратора Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кузори Анни Валеріївни про визнання незаконним та скасування свідоцтва, наказу, рішень та запису.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15.11.2018 у справі № 761/7369/18 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 06.06.2019 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15.11.2018 у справі № 761/7369/18 змінено в частині правових підстав відмови у задоволенні позову.

Таким чином, відповідач зазначає, що підстави та предмет позовних вимог у справі № 761/7369/18 та № 910/10213/20 є повністю ідентичними.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

Пунктом 2 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

З наданих відповідачем документів вбачається, що склад учасників (сторін) судової справи № 761/7369/18 та № 910/10213/20 відрізняється, більше того, відповідачем не надано доказів з яких можливо було б встановити підстави заявлених позовних вимог у межах справи № 761/7369/18 (зокрема, копії позову), відтак, суд не вбачає підстав для закриття провадження у справі № 910/10213/20 та відмовляє у задоволенні клопотання відповідача.

Поряд з цим, відповідно до ст. 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

З метою належної підготовки справи для розгляду, судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 27.10.2020.

21.10.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив та письмові заперечення.

У підготовче засідання 27.10.2020 прибули представники сторін, представники третьої особи в підготовче засідання не прибули.

У підготовчому засіданні оголошено перерву до 17.11.2020.

13.11.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, у якій позивач зазначає, що при поданні позовної заяви ним було допущено описку в зазначенні по батькові державного реєстратора Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), замість правильного по батькові « ОСОБА_2 », помилково вказано « ОСОБА_3 ».

У підготовче засідання 17.11.2020 прибули представники позивача, представники відповідача та третьої особи в підготовче засідання не прибули.

У підготовчому засіданні 17.11.2020 судом з`ясовано, що в процесі підготовчого провадження у даній справі вчинені всі необхідні дії передбачені ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті.

За наслідками підготовчого засідання судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15.12.2020.

У судове засідання 15.12.2020 прибули представники сторін, представники третьої особи в судове засідання не прибули.

У судовому засіданні оголошено перерву до 02.02.2021.

У судове засідання 02.02.2021 прибули представники сторін, представники третьої особи в судове засідання не прибули.

У судовому засіданні оголошено перерву до 23.02.2021.

У судове засідання 23.02.2021 прибули представники сторін, представники третьої особи в судове засідання не прибули.

За змістом ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 23.02.2021, за відсутності представника третьої особи, запобігаючи при цьому безпідставному затягуванню розгляду справи.

У судовому засіданні 23.02.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 385 Цивільного кодексу України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Таке об`єднання є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту. Об`єднання власників квартир, житлових будинків є юридичною особою, яка створюється та діє відповідно до статуту та закону.

Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

Статтею 1 цього Закону встановлено, що об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

Згідно із частиною четвертою статті 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

Положеннями статті 18 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначено, що об`єднання відповідно до цього Закону та статуту зобов`язане припиняти дії третіх осіб, що утруднюють або перешкоджають реалізації прав володіння, користування і розпорядження спільним майном співвласниками; у випадках, передбачених законодавством, статутом об`єднання, представляти інтереси співвласників відповідно до наданих повноважень у відносинах з третіми особами.

Судом встановлено, що співвласниками багатоквартирного будинку № 10 по вулиці Прорізній у місті Києві було створено Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вікторія».

Відповідно до п. 2.1 Статуту Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вікторія» (нова редакція), затвердженого Загальними зборами Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вікторія», Протокол № 1 від 04 лютого 2020 року, метою створення об`єднання є забезпечення і захист прав співвласників, дотримання ними своїх обов`язків, належне утримання та використання спільного майна будинку, створення для цього належних умов, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та цим статутом.

Пунктом 6.1.11 Статуту визначено, що об`єднання має право відповідно до законодавства України і цього статуту захищати права, представляти інтереси співвласників у судах, органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності.

Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає про те, що на початку 2018 року йому стало відомо про реєстрацію за територіальною громадою міста Києва права власності на об`єкт нерухомого майна (приміщення електрощитової), а саме: приміщення № 1 (група приміщень № 111) в літ. «А», І-поверх, приміщення з № 1 по № 2 (група приміщень № 112) в літ. «А», І-поверх, загальною площею 48,3 кв. м, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Прорізна, 10.

Разом з тим, приміщення електрощитової, про яке йде мова вище, за своїм функціональним призначенням є допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку, що забезпечує його належну експлуатацію та належить на праві спільної власності усім власникам квартир у будинку по вул. Прорізна, 10 у м. Києві.

Саме порушення прав співвласників шляхом незаконного позбавлення їх права власності на спільне майно (допоміжні приміщення), яке всупереч їх волі перейшло іншому суб`єкту - територіальній громаді міста Києва, стало підставою для звернення до господарського суду з даним позовом.

Відповідач проти задоволення позову заперечує та зазначає, що позивач не має права власності на земельну ділянку на якій розміщений спірний об`єкт нерухомості; зазначена ділянка разом з нежитловими приміщеннями № 111 (№ 1) та № 112 (№№ 1, 2) по вул. Прорізна, 10 у м. Києві перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва, представницьким органом якої виступає Київська міська рада відповідно до статті 140 Конституції України; зазначені приміщення мають статус «нежитлових», а не «допоміжних», відтак, рішення Київської міської ради «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» № 284/5096 від 02.12.2010 в частині віднесення до об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва приміщення № 1 (група приміщень № 111) в літ. «А», І-поверх, приміщення з № 1 по № 2 (група приміщень № 112) в літ. «А», І-поверх, загальною площею 48,3 кв. м, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Прорізна, 10 та державна реєстрація даних приміщень за територіальною громадою міста Києва є законними.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Частиною 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитку. Допоміжні приміщення (комірки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Офіційне тлумачення положень частини другої статті 10 вказаного Закону наведено у рішенні Конституційного Суду від 02.03.2004 №4-рп/2004 зі змінами згідно з рішенням Конституційного Суду від 09.11.2011 №N14-рп/2011, а саме: "1.1. Допоміжні приміщення (підвали сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього".

Згідно ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна;

допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення);

спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників.

Так, багатоквартирний будинок № 10 по вул. Прорізній у м. Києві перебуває у спільній власності громадян-власників приватизованих квартир та відповідного державного органу, що виконує повноваження власників щодо неприватизованих квартир.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківської районної ради від 20 травня 2010 року № 851 «Про приватизацію об`єктів комунальної власності та внесення змін до деяких рішень Шевченківської районної у місті Києві ради» до переліку об`єктів, що підлягають приватизації шляхом продажу на аукціоні було включене нежитлове приміщення площею 103,3 кв.м., які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Прорізна, № 10 (Літера А).

Рішенням Київської міської ради від 02 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» нежитлові приміщення з № 1 по № 7 (групи приміщень № 92) загальною площею 103,30 кв.м, які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Прорізна, № 10 (Літера А) віднесені до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Наказом Головного управління комунальної власності міста Києва від 09 серпня 2012 року № 672-В «Про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна» оформлено право власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення з № 1 по № 7 (групи приміщень № 92) загальною площею 103,30 кв.м., які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Прорізна, № 10 (Літера А), та вирішено видати свідоцтво про право комунальної власності на це майно.

29 серпня 2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) Кузорою Анною Віталіївною проведено державну реєстрацію права власності на вищевказані нежитлові приміщення за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Аналогічних висновків дійшов Верховний суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №3-649гс15.

Положеннями частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права та інтереси.

Частиною 2 статті 249 Господарського кодексу України передбачено, що у разі прийняття органом державної влади або органом місцевого самоврядування акта, що не відповідає законодавству, і порушує права чи законні інтереси суб`єкта господарювання, останній відповідно до статті 20 цього Кодексу має право звернутися до суду із заявою про визнання такого акта недійсним.

Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Так, відповідно до Висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи № 22/12-2017 від 29 січня 2018 року приміщення XLI, XL, XXXIX, які розташовані на першому поверсі житлового будинку № 10 на вулиці Прорізній в Шевченківському районі м. Києва, є нежитловими приміщеннями та технічно відносяться до допоміжних приміщень будинку, призначених для забезпечення належної експлуатації будинку.

Приміщення вхідної групи № 92 (№ 92-1-91-10) розташовані в підвальному поверсі. Зазначені приміщення є нежитловими приміщеннями, відгороджені від інших приміщень конструктивними елементами - стінами, перекриттям, які входять до єдиної конструктивної схеми житлового будинку і є її невід`ємною частиною, забезпечують належну експлуатацію будинку, надійність та цілісність всього будинку в цілому.

З таблиці експлікації приміщень житлового будинку № 10 на вулиці Прорізній в Шевченківському районі м. Києва вбачається, що спірні приміщення мають наступне функціональне призначення та площу: приміщення, розташовані на першому поверсі житлового будинку № 10 на вулиці Прорізній в Шевченківському районі м. Києва, а саме: приміщення XXXIX - сміттєзбірник 32,8 кв. м, приміщення ХL - сміттєзбірник 6,6 кв. м, приміщення ХLІ - щитова 16,1 кв. м., загальна площа 55,5 кв. м.;

Згідно з технічною документацією на будинок № 10 на вулиці Прорізній в м. Києва, призначення приміщення електрощитової вказано як «сміттєзбірн.» і «щитов».

Так, експертом було встановлено, що спірні приміщення є нежитловими та технічно відносяться до допоміжних приміщень будинку, призначених для забезпечення належної експлуатації будинку.

Суд зазначає ,що допоміжне приміщення багатоквартирного будинку, призначене для побутового обслуговування його мешканців, є неподільним майном співвласників багатоквартирного будинку незалежно від розміщення в ньому інженерних комунікацій, оскільки до допоміжних приміщень належать не лише приміщення із технічним обладнанням, а й приміщення, призначені для побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, комірки, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

При цьому, допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 № 914/843/17, від 18.07.2018 у справі №916/2069/17, від 22.11.2018 у справі № 904/1040/18, від 15.05.2019 у справі № 906/1169/17.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що нежиле приміщення № 1 (група приміщень № 111) в літ. «А», І-поверх, приміщення з № 1 по № 2 (група приміщень № 112) в літ. «А», І-поверх, загальною площею 48,3 кв.м, що розташований за адресою: м. Київ, вул Прорізна, 10 є допоміжними нежитловими приміщеннями, які призначені для побутового обслуговування мешканців будинку, є місцями загального користування і складовою частиною житлового будинку.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Отже, рішення від 02 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» в частині віднесення спірних приміщень до комунальної власності територіальної громади міста Києва є таким, що порушує права та законні інтереси співвласників багатоквартирного будинку по вул. Прорізній, 10, а, отже є незаконним та таким, що підлягає скасуванню у визначеній частині.

При цьому, суд наголошує, що за встановлених обставин належності спірних приміщень до допоміжних, саме по собі рішення відповідача не змінює правового статусу таких приміщень.

З урахуванням наведеного, усі подальші прийняті рішення щодо спірних приміщень, а саме: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 36800534 від 29 серпня 2017 року, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно Кузорою А.В.; запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності № 22058979 від 21 серпня 2017 року про реєстрацію права власності, вчинений державним реєстратором прав на нерухоме майно Кузорою А.В. - є незаконними та підлягають скасуванню.

Щодо вимог про припинення права власності на спірні приміщення та витребування майна, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Згідно з ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 по справі № 183/1617/16.

З огляду на викладене, суд зазначає, що позовна вимога про припинення права власності територіальної громади міста Києва на об`єкт спірного нерухомого майна в межах даного спору є неефективним способом захисту, поряд з цим, вимога про витребування такого майна відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечує поновлення порушеного права, а, відтак є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати незаконним та скасувати пункт 787 додатка № 10 «Перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що розміщені в Шевченківському районі» до рішення Київської міської ради «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» № 284/5096 від 02.12.2010 в частині віднесення до об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва приміщення № 1 (група приміщень № 111) в літ. «А», І-поверх, приміщення з № 1 по № 2 (група приміщень № 112) в літ. «А», І-поверх, загальною площею 48,3 кв.м, що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Прорізна (Шевченківський р-н), будинок 10.

3. Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 36800534 від 29 серпня 2017 року, прийняте державним реєстратором Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кузорою Анною Віталіївною.

4. Визнати незаконним та скасувати запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності № серпня 2017 року о 15:23:17 про реєстрацію права власності, вчинений державним реєстратором Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кузорою Анною Віталіївною.

5. Витребувати від територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36; ідентифікаційний код: 22883141) на користь співвласників багатоквартирного будинку № 10 по вулиці Прорізній у місті Києві в особі Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вікторія» (01034, м. Київ, вул. Прорізна, 10; ідентифікаційний код: 21680192) об`єкт нерухомого майна: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, нежитлове приміщення № 1 (група приміщень № 111) в літ. «А», І-поверх, нежитлові приміщення з № 1 по № 2 (група приміщень № 112) в літ. «А», І-поверх, загальною площею 48,3 кв. м, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Прорізна (Шевченківський р-н), будинок 10.

6. В іншій частині позову відмовити.

7. Стягнути з Київської міської ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36; ідентифікаційний код: 22883141) на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вікторія» (01034, м. Київ, вул. Прорізна, 10; ідентифікаційний код: 21680192) судовий збір у розмірі 8408 (вісім тисяч чотириста вісім) грн 00 коп.

8. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 05.03.2021

Суддя Ю.В. Картавцева