СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2021 р. Справа № 917/1578/20

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В., суддя Пелипенко Н.М.

секретар судового засідання Полупан Ю.В.

за участю представників:

позивача не з`явився

відповідача Глазкової С.В., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №1315 від 26.08.2016, ордер серія ВІ №1033066 від 06.01.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Дочірнього підприємства Полтавський облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України (вх. №258П/3) на рішення Господарського суду Полтавської області від 17.12.2020 у справі №917/1578/20 (суддя Киричук О.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Радомир, м. Кременчук Полтавської області

до Дочірнього підприємства Полтавський облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України, м.Полтава

про стягнення 48.278,51 грн, -

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ "Радомир" звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до ДП "Полтавський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" про стягнення заборгованості по договору купівлі-продажу (поставки) товарів від 30.01.2006 в загальному розмірі 48.278,51 грн, яка складається із 34.209,50 грн інфляційних втрат та 14.069,01 грн 3% річних.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 17.12.2020 у справі №917/1578/20 позов задоволено повністю. Стягнуто з Дочірнього підприємства "Полтавський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (36039, м. Полтава, вул. В. Черновола (Куйбишева), 22а, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Радомир" (пров. Героїв Бреста, 99, к.72, м. Кременчук, Полтавська область, 39601; ) - 34 209,50 грн інфляційних втрат, 14 069,01 грн 3% річних, судовий збір у розмірі 2102,00 грн.

Відповідач, ДП "Полтавський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України", з вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення в повному обсязі, та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ТОВ Радомир відмовити в повному обсязі. Стягнути з позивача судові витрати. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, заявник зазначає, що при винесенні рішення, суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права та не правильно застосував норми матеріального права, які необхідно застосовувати до спірних правовідносин, що в свою чергу призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2021 сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Істоміна О.А., судді Барбашова С.В., Пелипенко Н.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 апеляційну скаргу відповідача залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК України, з огляду на те, що скаржник до апеляційної скарги не надав доказів на підтвердження сплати судового збору.

05.02.2021 на адресу апеляційного суду від відповідача надійшло клопотання (вх.№1529) про усунення недоліків апеляційної скарги разом з платіжним дорученням №75 від 03.02.2021 про сплату судового збору у відповідному розмірі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.02.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДП "Полтавський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України", надано строк для надання відзиву на апеляційну скаргу та призначено її до розгляду на 02.03.2021.

25.02.2021 відповідач ДП Полтавський облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України направив на адресу Східного апеляційного господарського суду клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції у справі №917/1578/20.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.03.2021 клопотання відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції задоволено, яке доручено Господарського суду Полтавської області.

Представник позивача, ТОВ «Радомир», відзиву на апеляційну скаргу не надав. Також позивач не направив свого представника в судове засідання, про причини не явки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день та час розгляду справи.

У відповідності до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка в судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо документів для розгляду апеляційної скарги по суті, з метою недопущення невиправданого затягування судового процесу й порушення прав сторін щодо розгляду справи судом упродовж розумного строку, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги без участі представника позивача.

Представник відповідача в ході судового засідання підтримала доводи, наведені в апеляційній скарзі.

Заслухавши в судовому засіданні доповідь судді-доповідача, розглянувши матеріали справи, доводи в обґрунтування апеляційної скарги, в межах вимог, передбачених ст. 269 ГПК України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, 30.01.2006 між ТОВ "Радомир" (продавець, позивач по справі) та Філією "Автодорсервіс" (покупець; відповідач по справі) був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець зобов`язався поставити та передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язався прийняти товар і оплатити його на умовах договору певну грошову суму.

Додатковими угодами вносились зміни в підпункт 10.1 договору стосовно строку дії. В редакції додаткової угоди від 01.02.2016 визначено, що договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2016.

Також зміни до договору вносились щодо зміни сторони в зобов`язанні №1, в зв`язку з закриттям підприємства покупця, що відображено у відповідній угоді №1 до основного договору від 20.01.2011.

Сторони за договором дійшли згоди, що розрахунки за товар здійснюються у безготівковому порядку по факту отримання товару покупцем, але не пізніше 30 банківських днів з дня отримання товару (п.п.6.1 договору).

Через невиконання покупцем зобов`язань за договором по своєчасній оплаті поставленого товару, продавець звертався за захистом своїх прав до господарського суду із позовом про стягнення основного боргу за спірним договором. Крім того, позивачем були нараховані штрафні санкції та інфляційні.

Так, Господарським судом Полтавської області 08.02.2016 прийнято рішення у справі №917/2551/15, яким повністю задоволено позовні вимоги. Стягнуто з ДП «Полтавський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» в особі відокремленого підрозділу філії «Полтавський райавтодор» ДП «Полтавський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» на користь ТОВ «Радомир» 169.561,66 грн основного боргу, 9.332,19 грн - 3% річних, 100.497,90 грн - інфляційних та 4.190,70 грн судового збору.

Отже, зазначеним рішенням встановлено факт наявності між сторонами правовідносин з приводу купівлі-продажу товару, обсяги поставленого товару, факт наявності заборгованості в розмірі 169.561,66 грн за переданий на виконання умов договору товар та факт прострочення виконання грошових зобов`язань відповідачем. Також наявність заборгованості за договором (у т.ч. в зазначеному розмірі) не заперечується відповідачем та підтверджується актом звіряння взаєморозрахунків.

На момент розгляду справи №917/1578/20 рішення по справі №917/2551/15 набрало законної сили.

Відповідно до приписів частини 4 статті 75 ГПК України, обставини, встановлені у справі №917/2551/15 під час провадження у даній справі є такими, що не підлягають повторному доказуванню.

В зв`язку з невиконання відповідачем своїх обов`язків щодо погашення заборгованості, позивач звернувся до Господарського суду Полтавської області із заявою про порушення провадження про банкрутство відповідача.

17.07.2020 на рахунок позивача було остаточно перераховано всю суму боргу.

Враховуючи, що відповідач здійснив повну оплату на виконання рішення Господарського суду Полтавської області №917/2551/15 від 08.02.2016 лише 17.07.2020, позивач на суму основного боргу в розмірі 169.561,66 грн нарахував 3% річних та інфляційні втрати, які він просить стягнути на свою користь в судовому порядку.

При цьому, для нарахування 3% річних позивачем визначено період з 25.09.2017 по 30.06.2020, а періодом для нарахування інфляційних втрат позивачем визначено з жовтня 2017 року - по червень 2020 року.

Господарський суд, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог щодо стягнення з підприємства відповідача інфляційних та 3% річних, зазначив, що грошове зобов`язання може виникати з рішення суду і відповідальність за невиконання такого зобов`язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу. При здійсненні таких висновків, судом першої інстанції враховано позицію Великої Палати Верховного Суду, наведену у постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, крім іншого, наполягає на невірності періоду, на який нараховано інфляційні та річні. Також відповідач зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги клопотання ДП «Полтавський облавтодор» про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи, враховуючи підстави та предмет позову, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про задоволення позову, зважаючи на наступні підстави.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Главою 51 Цивільного кодексу України визначено правові наслідки порушення зобов`язання та відповідальність за порушення зобов`язання.

Зокрема, відповідно до ч. 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язанням незалежно від підстав його виникнення (договір тчи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, які регулюють, зокрема, окремі види зобов`язань.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Згідно з пунктом п. 5.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" за приписом частини 5 статті 11 ЦК України грошове зобов`язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов`язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв`язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв`язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов`язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання (п. 7.1 зазначеної постанови).

Таким чином, враховуючи прострочення відповідачем грошового зобов`язання, суд першої інстанції цілком правомірно дійшов висновку, щодо здійснення захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

При цьому, позивачем обґрунтовано визначено періоди для нарахування 3% річних (з 25.09.2017 по 30.06.2020) та інфляційних втрат (з жовтня 2017 року - по червень 2020 року) та арифметично вірно визначено суми нарахувань, в зв`язку з чим, судом першої інстанції у відповідності до норм законодавства задоволено позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми інфляційних втрат в розмірі 34.209,50 грн та 3% річних в сумі 14.069,01 грн.

Натомість, апелянт наполягає на тому, що в даному випадку має місце невірне визначення періоду, на який нараховано інфляційні та річні. Так, період нарахування відповідач ставить в залежність від виконавчого провадження, відкритого за відповідним рішенням суду, та зазначає, що станом на 27.12.2019 постановою ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області накладено арешт на грошові кошти, що містяться на всіх рахунках в АТ «Банк Січ». За твердженням відповідача з 27.12.2019 відповідач не має можливості розпоряджатись грошовими коштами, в зв`язку з чим останнім днем розрахунку грошового стягнення у вигляді 3% річних та інфляційних втрат вважає - 26.12.2019.

Як в суді першої інстанції, так і в апеляційному господарському суді відповідач наполягає на тому, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення та помилково вважає, що відкриття виконавчого провадження, і, як наслідок, накладення арешту на грошові кошти, припиняє його зобов`язальні відносини та звільняє його від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Крім того, судом першої інстанції в оскаржуваному рішення була наведена остання позиція Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17, де зазначено, що приписи статті 625 ГПК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, наведеними у постанові від 01.06.2016 у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Отже, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання.

Щодо тверджень апелянта про те, що судом першої інстанції не взято до уваги клопотання ДП «Полтавський облавтодор» про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, то колегія суду зазначає наступне.

Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 6 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи відкладався, сторонам надавався додатковий час для надання додаткових доказів по справі.

В той же час, у наданому клопотанні заявником жодним чином не обґрунтовано, які саме обставини підлягають встановленню та з`ясуванню саме у судовому засіданні та потребують присутності сторін. При цьому, правова позиція відповідача наведена у відзиві на позовну заяву та у запереченнях.

З огляду на те, що предметом даного спору є стягнення з відповідача суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагає проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні клопотання відповідача, діяв в межах процесуального законодавства.

Відповідно до статей 76 - 79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, відповідачем всупереч вищенаведених норм права, не було подано доказів, які б підтвердили факти, викладені в апеляційній скарзі, а наведені доводи не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю з`ясував обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Оскільки апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, то, з урахуванням положень статті 129 ГПК України, здійснені ним судові витрати за апеляційною скаргою останньому не відшкодовуються.

Керуючись статтями 129, 270, пунктом 1 частини 1 статті 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства Полтавський облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 17.12.2020 у справі №917/1578/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 05.03.2021

Головуючий суддя О.А. Істоміна

Суддя С.В. Барбашова

Суддя Н.М. Пелипенко