ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2021 р. Справа№ 910/3077/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Тищенко О.В.

Станіка С.Р.

секретар судового засідання Місюк О.П.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 23.07.2020 (повний текст рішення складено 06.08.2020)

у справі № 910/3077/20 (суддя Котков О.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк

«Укргазбанк»

до ОСОБА_1

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрпериклаз»

про стягнення грошових коштів

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх вимог зазначило про невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрпериклаз» взятих на себе зобов`язання за Кредитним договором №1/2010 від 02.03.2010 щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування ним у встановлені строки, відтак виникло триваюче порушення відповідного грошового зобов`язання та наявність правових підстав для стягнення з відповідача, як поручителя на підставі укладеного з банком Договору поруки №23 від 27.10.2011, інфляційних втрат та 3% річних в загальному розмірі 12 006 460,34 грн., нарахованих за час прострочення позичальником виконання зобов`язань в загальний період з 01.03.2017 по14.02.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.03.2020 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрпериклаз» (далі - ТОВ «Укрпериклаз», третя особа).

В наданих суду першої інстанції поясненнях третя особа зазначила, що позивачем подано даний позов поза межами строків позовної давності, тому в його задоволенні необхідно відмовити.

За змістом наданих місцевому господарському суду письмових пояснень з приводу третьої особи позивач з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц) вказував на те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, відтак заявлення до стягнення за поданим поштою 28.02.2020 позовом інфляційних втрат та 3% річних, нарахування яких охоплюється періодом з 01.03.2017 по 14.02.2020, свідчить про дотримання визначених законодавством строків позовної давності.

Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому стверджував, що даний позов з вимогами по стягненню коштів з поручителя як солідарного боржника на підставі заборгованості, яка виникла за цивільно-правовими договорами - кредиту та поруки, повинен розглядатися за правилами територіальної юрисдикції згідно Цивільного процесуального кодексу України за місцем проживання відповідача. При цьому, відповідач вказував, що за наслідками виконання судових рішень у справах №927/671/18 та №910/6259/13 позивачем було отримано за рахунок заставленого майна задоволення своїх вимог до боржника в сумі, що значно перевищує його заборгованість, в т.ч. перекриває суми, які позивач намагається стягнути з поручителя в межах даного спору.

В наданій суду першої інстанції відповіді на відзив позивач стверджував, що оскільки в даному випадку спірний договір поруки направлено на забезпечення зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи, то спір про стягнення коштів з поручителя слід розглядати саме за правилами господарської юрисдикції. На переконання позивача, положення ст. 625 ЦК України не передбачають відшкодування збитків (майнової шкоди), а є засобом захисту від знецінення грошових коштів, тому позивач наділений правом стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за час невиконання останнім взятих на себе зобов`язань по сплаті заборгованості за Кредитним договором, стягнутої з нього заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27.08.2013 у справі №761/8796/13-ц, яке не виконувалося протягом п`яти років і на даний час повністю не виконано.

За змістом наданих місцевому господарському суду додаткових пояснень відповідач вказував, що невиконання основного зобов`язання поручителем, навіть за наявності судового рішення про стягнення відповідних коштів, не породжує виникнення у поручителя власного зобов`язання перед кредитором, в даному випадку умовами спірного договору поруки були визначено обсяг відповідальності поручителя, який не включає в себе обов`язок по відшкодуванню інфляційних втрат та сплаті 3% річних за час прострочення виконання боржником забезпеченого основного зобов`язання. При цьому, відповідач вказував, що позивач звернувся з даним позовом до суду поза межами шестимісячного строку з моменту настання строку виконання основного зобов`язання, а тому порука за спірним договором поруки є припиненою на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.07.2020 у справі № 910/3077/20 в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ПАТ АБ «Укргазбанк» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та 3 % річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 12 006 460,34 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, рішення суду є обов`язковим, зокрема, й для відповідача, який порушив грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості й у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України. При цьому, апелянт з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду зазначив, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявний судовий акт про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Також з посиланням на правову позицію Верховного Суду, апелянт вказував, що якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов`язання як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Крім цього, апелянт звертав увагу на те, що Великою Палатою Верховного Суду за наслідком перегляду рушень судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову банку про стягнення з поручителя 3 % річних за період до фактичного виконання грошового зобов`язання (постанова від 38.11.2019 по справі №127/15672/16-ц) скасовано рішення судів попередніх інстанцій та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Одночасно зроблено зокрема, висновок, що за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, отже виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Також невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. За таких обставин, апелянт вважав, що судом першої інстанції не враховано, що передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідальність боржника за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат передбачена законом та застосовується незалежно від того, чи передбачено договором стягнення такого роду сум.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що суд першої інстанції правомірно встановив, що за своєю правовою природою Договір поруки є додатковим, акцесорним зобов`язанням, який забезпечує належне виконання основного зобов`язання та виникає за умови існування основного, тому у поручителя не виникає власних зобов`язань перед кредитором, він несе виключно солідарну відповідальність за неналежне виконання боржником своїх зобов`язань. Тобто, навіть за наявності судового рішення про стягнення боргу по сплаті тіла кредиту з поручителя, невиконання такого зобов`язання не породжує виникнення у поручителя власного грошового зобов`язання перед кредитором, а відтак й можливість застосування до нього відповідальності за прострочення такого грошового зобов`язання відсутня. За таких обставин, відповідач вважав, що посилання позивача на наявність правових підстав для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності, передбаченої положеннями ст. 625 ЦК України, за час існування грошового зобов`язання по сплаті на користь Банку стягнутої заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27.08.2013 у справі №761/8796/13-ц, зміненим рішеннями Апеляційного суду міста Києва від 11.02.2014 та від 08.07.2014, заборгованості за Кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним, є необґрунтованими, адже в силу правової природи спірних правовідносин такі судові рішення не можуть породжувати виникнення у поручителя власних зобов`язань перед кредитором. При цьому, відповідач вказував, що за наслідками виконання судових рішень у справах №927/671/18 та №910/6259/13 позивачем було отримано за рахунок заставленого майна задоволення своїх вимог до боржника в сумі, що значно перевищує заборгованість останнього, в т.ч. перекриває суми, які позивач намагається стягнути з поручителя в межах даного спору.

В наданому апеляційному суду клопотанні про врахування висновків Верховного Суду з приводу застосування норм права, позивач просив взяти до уваги правові висновки, наведені в постановах : Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.01.2019 у справі № 910/11249/17, на які він посилався в апеляційній скарзі, а також Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, в якій Верховний Суд підтримав висновок Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 910/22034/15 про те, що положення ст.625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, відтак у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми, а також Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.02.2021 у справі № 570/2309/15-ц тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 16.02.2021 з`явились представники позивача та відповідача, представник третьої особи не з`явився не зважаючи на його належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення ухвали суду про призначення справи до розгляду.

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 16.02.2021 представник третьої особи, явка якої в судове засідання обов`язковою не визнавалась, не з`явився не зважаючи на його належне повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, за наявності клопотання про розгляд справи за відсутності її представника, апеляційний суд вважав за можливе розглядати справу за відсутності цього учасника за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача (апелянта) в даному судовому засіданні надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Представник відповідача в даному судовому засіданні надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 02.03.2010 між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» (позивач, банк за договором) та ТОВ «Укрпериклаз» (третя особа, позичальник за договором) укладено Кредитний договір №1/2010, до якого в подальшому сторонами внесено зміни згідно додаткових угод №1 від 22.04.2011 та №2 від 27.10.2011 (далі - Кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 40 000 000,00 грн. строком з 02.03.2010 по 01.04.2014, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в межах строку кредитування в розмірі 17% річних.

Положеннями п.3.2 Кредитного договору сторони погодили, що погашення кредиту позичальник здійснює відповідно до графіку погашення кредиту, який наведено в додатку №1 до договору.

Проценти сплачуються позичальником щомісяця, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем користування кредитом, а також в день закінчення строку, на який надано кредит (п. 3.4 Кредитного Договору).

На виконання умов Кредитного договору банком надано позичальнику кредитні кошти в розмірі 40 000 000,00 грн.

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором 27.10.2011 між банком (позивачем, кредитором за договором), ОСОБА_1 (відповідачем, поручителем за договором) та ТОВ «Укрпериклаз» (третьою особою) укладено Договір поруки №23 (далі - Договір поруки), за умовами п. 1.1 якого поручитель поручився перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань по Кредитному договору, за умовами якого позичальник зобов`язаний в порядку та на умовах Кредитному договорі не пізніше 01.04.2014 повернути кредит у розмірі 40 000 000,00 грн., сплатити проценти за користування кредитними коштами в межах строку кредитування, виходячи з 17% річних, сплатити проценти за користування кредитними коштами, які не повернуті у передбачені Кредитним договором терміни (прострочена заборгованість), виходячи з 32% річних, сплатити нараховані та несплачені станом на 27.10.2011 проценти в розмірі 1 494 893,72 грн., а також комісії, штрафи та пені в розмірі та у випадках, передбачених Кредитним та цим договорами.

Положеннями п. 1.2, 1.3 Договору поруки встановлено, що поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за порушення виконання зобов`язань по Кредитному договору. Поручитель, підписуючи цей договір, засвідчує, що він ознайомлений з умовами Кредитного договору та згоден забезпечувати виконання всіх його умов.

Відповідно до п. 1.4 Договору поруки поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і позичальник - за повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитними коштами, комісії, неустойки, можливих штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань.

Порукою за цим договором також забезпечується виконання позичальником зобов`язань по кредиту у разі вимоги кредитора про дострокове виконання зобов`язань по Кредитному договору на умовах та з підстав, передбачених Кредитним договором (п. 1.5 Договору поруки).

Договір поруки (п.п. 5.1, 5.2) набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до припинення забезпеченого ним зобов`язання позичальника за договором. Порука також припиняється якщо кредитор протягом 3-х (трьох) років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за договором не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк виконання зобов`язання не зазначений або визначений моментом вимоги, то відповідальність поручителя перед кредитором припиняється після закінчення одного року з дня укладання цього договору.

Як встановлено матеріалами справи, в квітні 2013 року банк звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за Кредитним договором, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів як поручителів заборгованість, яка утворилась за Кредитним договором станом на 28.02.2013 в сумі 39 168 141,74 грн., з яких: 36 700 809,23 грн. - заборгованість по кредиту строкова; 478 618,77 грн. - заборгованість по процентам строкова за період з 01.02.2013 по 28.02.2013; 1 696 754,04 грн. - заборгованість по процентам прострочена; 102 971,60 грн. - заборгованість по неустойці (пені) за несвоєчасне повернення кредиту; 188 988,11 грн. - заборгованість по неустойці (пені) за несвоєчасну сплату процентів, на підставі якого було відкрито провадження у справі №761/8796/13-ц.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27.08.2013 у справі №761/8796/13-ц, зміненим рішеннями Апеляційного суду міста Києва від 11.02.2014 та від 08.07.2014, стягнуто з ОСОБА_1 як поручителя та солідарного боржника ТОВ «Укрпериклаз» на користь Банку заборгованість за Кредитним договором в розмірі 39 023 172,41 грн., яка складається з: 36 700 809,23 грн. - строкової заборгованості за кредитом; 478 618,77 грн. - строкової заборгованості по відсоткам за період з 01.02.2013 по 28.02.2013; 1 696 754,04 грн. - простроченої заборгованості по відсоткам; 34 463,28 грн. - пені за несвоєчасне повернення кредиту; 112 527,09 грн. - пені за несвоєчасну сплату відсотків.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 11.06.2019 у справі №927/671/18 затверджено мирову угоду, укладену між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ТОВ «Укрпериклаз», відповідно до якої ТОВ «Укрпериклаз» в рахунок часткового погашення заборгованості за Кредитним договором передав, а Банк прийняв у власність майно, визначене в п. 1 цієї мирової угоди, в рахунок часткового погашення заборгованості за Кредитним договором в сумі 37 183 920,00 грн., в т. ч.: 2 151 243,30 грн. - заборгованість по простроченим відсоткам; 35 032 676,70 грн. - прострочена основна заборгованість за кредитом.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2020 у справі №910/6259/13 за позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» до ТОВ «Укрпериклаз», ТОВ «Зайтек», ПрАТ «СК «Вестін», ТОВ «Мерсес плюс», ТОВ «АЗС-Груп-А», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні: позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , відповідача - Дексвуд Лімітед про стягнення 82 402 989,44 грн., апеляційну скаргу ПрАТ «СК «Вестін» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2019 задоволено частково, вказане рішення скасовано частково, а його резолютивну частину викладено в новій редакції, зокрема: позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з ТОВ «Укрпериклаз» на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» 36 700 809,23 грн. суми основного боргу, 24 129,51 грн. простроченої заборгованості по процентах, 112 527,09 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів за період з 05.04.2012 по 28.02.2013 та 34 463,28 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту за період з 02.04.2012 по 18.06.2012.

Звертаючись з даним позовом до суду позивач вказував, що в зв`язку з триваючим невиконанням підтвердженого заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27.08.2013 у справі №761/8796/13-ц зобов`язання відповідача з виконання передбачених Кредитним договором та Договором поруки зобов`язань Банк вправі вимагати сплати відповідачем коштів в порядку ст. 625 ЦК України, зокрема: 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту за період з 01.03.2017 по 14.02.2020 в розмірі 2 607 201,54 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за період з 01.03.2017 по 02.07.2020 в розмірі 152 399,77 грн.; інфляційних втрат, пов`язаних з несвоєчасним погашенням кредиту за період з 01.03.2017 по 31.01.2020, в розмірі 8 731 240,36 грн.; інфляційних втрат, пов`язаних з несвоєчасним погашенням процентів за період з 01.03.2017 по 02.07.2019, в розмірі 515 618,67 грн.

Отже, спір у справі стосується наявності правових підстав для покладення на відповідача як поручителя за Договором поруки обов`язку з оплати інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період прострочення виконання зобов`язань боржника за Кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті процентів за користування ним, суми яких стягнуто з поручителя судовими рішеннями в межах справи №761/8796/13-ц.

При цьому, фактичним предметом вирішення спору у даній справі є саме дослідження питання відшкодування втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) за користування грошовими коштами за рахунок поручителя внаслідок триваючого прострочення виконання зобов`язання боржника, в той час, як інші обставини виникнення та перебігу правовідносин кредитування згідно Кредитного договору (надання кредиту, його часткове погашення, нарахування процентів за користування ним, порушення позичальником строків повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, визначення розміру заборгованості позичальника за Кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті процентів за користування ним) були предметом з`ясування та встановлення судовими рішеннями, зокрема, в межах справи Шевченківського районного суду міста Києва №761/8796/13-ц та справи Господарського суду міста Києва №910/6259/13, відтак в силу приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України не підлягають повторному дослідженню та доведенню.

За твердженнями позивача, у визначений ним загальний період з 01.03.2017 по 14.02.2020 у відповідача існувало прострочене грошове зобов`язання по сплаті на користь Банку стягнутої заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27.08.2013 у справі №761/8796/13-ц (зміненим рішеннями Апеляційного суду міста Києва від 11.02.2014 та від 08.07.2014) заборгованості за Кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним, відтак існують правові підстави для застосування до відповідача (поручителя) встановленої ст. 625 ЦК України цивільно-правової відповідальності.

Положеннями ст. ст. 173, 175 ГК України унормовано, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини першої ст. 193 ГК України.

Порушенням зобов`язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на наведене, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Положеннями ст. 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом ст. 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

Таким чином, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, натомисть наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум.

При цьому, вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

За приписами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Тобто, саме по собі судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення певного зобов`язання.

Таким чином, за існування між сторонами спору, вирішення якого передано на розгляд суду, певних цивільних або господарських зобов`язань, прийняте за наслідками такого вирішення судове рішення не може їх змінювати, а тим паче породжувати нових зобов`язань.

Аналогічний правовий висновок щодо неможливості зміни судовим рішенням правових природи зобов`язань, щодо невиконання яких виник спір, наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18.

Досліджуючи правову природу обов`язку відповідача сплатити на користь позивача присуджену до стягнення за судовим рішенням суму коштів слід виходити саме з правової природи правовідносин сторін, в межах яких виник переданий на розгляд суду спір між ним.

В даному випадку, спір в межах правовідносин Банку з ОСОБА_1 виник в рамках виконання Договору поруки, отже між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання в т.ч. Глави 49 ЦК України.

Договір поруки є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме, майново-господарських зобов`язань на підставі ст.ст. 173, 174, 175, 283, 284, 285, 286 ГК України, ст.ст. 11, 202, 509, 759, 793, 797 ЦК України, та відповідно до ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором поруки (ст. 553 ЦК України) поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Отже, за своєю правовою договір поруки є додатковим, акцесорним зобов`язанням, який забезпечує належне виконання основного зобов`язання та виникає за умови його існування, відтак у поручителя не виникає власних зобов`язань перед кредитором, він несе виключно солідарну відповідальність за неналежне виконання боржником своїх зобов`язань.

Таким чином, навіть за наявності судового рішення про стягнення боргу по сплаті тіла кредиту з поручителя, невиконання такого зобов`язання не породжує виникнення у поручителя власного грошового зобов`язання перед кредитором й можливості застосування до нього окремої відповідальності за прострочення такого грошового зобов`язання немає.

За таких обставин, посилання позивача на наявність правових підстав для притягнення відповідача до власної цивільно-правової відповідальності на підставі ст. 625 ЦК України за час існування грошового зобов`язання по сплаті стягнутої заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27.08.2013 у справі №761/8796/13-ц заборгованості за Кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним, є необґрунтованими, адже, як вище згадувалось, в силу правової природи спірних правовідносин такі судові рішення не можуть породжувати виникнення у поручителя власних зобов`язань перед кредитором.

Наведене жодним чином не нівелює права кредитора на задоволення своїх вимог до боржника, які випливають із основного зобов`язання, за рахунок поручителя, однак виключно в межах встановлених Договором поруки обсягів відповідальності поручителя.

За змістом ст.ст. 553, 554 ЦК України обсяг відповідальності поручителя встановлюється умовами договору поруки виходячи із умов основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, адже обсяг зобов`язань поручителя перед кредитором не може бути більшим ніж обсяг зобов`язань боржника.

Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 2 ст. 554 ЦК України).

Тобто, законодавцем надано право сторін на визначення чіткого обсягу відповідальності поручителя перед кредитором в умовах відповідного договору.

В даному випадку, умовами п. 1.4 Договору поруки сторонами конкретизовано зобов`язання позичальника, за які він несе відповідальність перед кредитором, а саме: за повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитними коштами, комісії, неустойки, можливих штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань.

Відтак, сторонами на підставі приписів ст.ст. 6, 554, 628 ЦК України в умовах Договору поруки було закріплено межі відповідальності поручителя перед кредитором - чітко визначено зобов`язання, за невиконання яких він несе відповідальність як солідарний боржник.

Передбачене ст. 625 ЦК України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не є штрафними санкціями, а окремим способом захисту майнового права та інтересу кредитора.

Правовими висновками Верховного Суду (постанова від 05.07.2019 у справі №905/600/18) передбачено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних є правом кредитора, яким його наділено в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Отже, з огляду на приписи ст. 11 ЦК України наведене право та кореспондуючий йому обов`язок виникають в силу закону, що не потребує його окремого закріплення в положеннях укладеного між кредитором та боржником договору (основного договору).

Проте в будь-якому випадку встановлена положеннями ст. 625 ЦК України цивільно-правова відповідальність боржника за невиконання грошового зобов`язання перед кредитором становить окреме зобов`язання боржника, виконання якого може бути забезпечено порукою.

Таким чином, за наявності при вчиненні правочину поруки факту відступу від загального правила щодо визначення обсягів відповідальності поручителя перед кредитором (за Законом поручитель відповідає в тому обсязі, що і боржник, якщо інше не визначено в договорі) та унормування за власною волею в умовах такого договору чіткого переліку відповідного обсягу відповідальності, сторони, маючи намір встановити обов`язок поручителя по сплаті на користь кредитора за боржника в т.ч. передбаченої ст. 625 ЦК України цивільно-правової відповідальності, зобов`язані відобразити забезпечення такого зобов`язання в умовах Договору поруки не залежно від того, що таке зобов`язання боржника виникає в силу Закону.

Разом з цим, визначаючи обсяги відповідальності відповідача (поручителя) перед Банком (кредитором) сторонами в умовах Договору поруки не встановлено, що поручитель несе відповідальність перед кредитором за невиконання божником, який прострочив виконання основного грошового зобов`язання по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним за Кредитним договором, зобов`язання по сплаті установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, право вимоги по сплаті яких боржником гарантоване кредитору положеннями ст. 625 ЦК України.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правомірно зазначив про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача за Договором поруки інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період існуючого прострочення ТОВ «Укрпериклаз» виконання грошового зобов`язання за Кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним, встановленого судовими рішеннями у справі №761/8796/13-ц, оскільки умовами Договору поруки не визначено такої відповідальності поручителя тощо.

При цьому, місцевим судом також вірно враховано посилання позивача на правову позицію Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц з приводу того, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, відтак заявлення до стягнення за поданим поштою 28.02.2020 позовом інфляційних втрат та 3% річних, нарахування яких охоплюється періодом з 01.03.2017 по 14.02.2020, свідчить про дотримання визначених законодавством строків позовної давності.

Проте в даному випадку відсутні правові підстави відповідно до приписів ст. 11, 553, 554 ЦК України та умов Договору поруки для стягнення заявлених сум саме з відповідача, відтак судом не застосовуються строки позовної давності в межах вирішення даного спору, хоча позивач не позбавлений права на пред`явлення таких вимог безпосередньо до боржника в межах відповідних строків.

Посилання позивача (апелянта) на правові висновки Верховного Суду, зокрема, Великої Палати Верховного Суду, щодо застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України, жодним чином не свідчать про неправильне застосування місцевим судом цієї правової норми з урахуванням обставин даної справи та умов Договору поруки та про наявність підстав для стягнення з відповідача, як поручителя, заявлених позивачем до стягнення сум.

За висновками Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/10156/17, на яку посилався апелянт, ст. 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, зокрема, позадоговірних грошових зобов`язань, які виникли на підставі ст. 1212 ЦК України.

У справі № 910/11249/17, на яку також посилався апелянт, нараховані на підставі ст. 625 ЦК України суми, зокрема, в зв`язку з невиконанням рішення суду стягнено саме з боржника, а не з поручителя, відтак Верховний Суд зазначив, що якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

З огляду на наведене та те, що позивачем при застосуванні положень ст.ст. 11, 546, 553, 554, 625 ЦК України в сукупності з умовами Договору поруки не доведено існування обов`язку саме відповідача, як поручителя, за цим Договору з оплати інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період існування триваючого прострочення ТОВ «Укрпериклаз» виконання своїх зобов`язань за Кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті процентів за користування в межах суми, встановлених судовими рішеннями у справі №761/8796/13-ц, апеляційний суд визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Доводи апелянта з приводу неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення вимог процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, а також з приводу невідповідності висновків місцевого суду обставинам справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оскільки в судовому засіданні 16.02.2021 було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови, а суддя Станік С.Р. з 19.02.2021 по 02.03.2021 включно перебував у відпустці, повний текст постанови підлягає підписанню після його виходу з відпустки.

Керуючись ст. ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 23.07.2020 у справі № 910/3077/20 - без змін.

Матеріали справи № 910/3077/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови підписано 03.03.2021

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді О.В. Тищенко

С.Р. Станік