ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"25" лютого 2021 р.м. Одеса Справа № 5017/3734/2012

Господарський суд Одеської області у складі судді Демешина О. А., при секретарі судового засідання Рибці Ю. Е. розглянувши скаргу Фізичної - особи підприємця Славіч Віктора Станіславовича (вх. № 2-159/21 від 10.02.2021 року) про визнання дій виконавця неправомірними щодо Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) по справі Господарського суду Одеської області № 5017/3734/2012:

за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПРИВАТБАНК" - стягувач

до Фізичної - особи підприємця Славіч Віктора Станіславовича - боржник

про стягнення 21038,87 грн.

Представники сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача (скаржник): Терещенко О. І. - ордер;

від ДВС: не з`явився.

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2012 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк „Приватбанк", звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Славіч Віктора Станіславовича про стягнення 21038,87 грн. заборгованості за Договором б/н від 03.03.2011 року, з яких: 11500,58 грн. - заборгованість за кредитом; 6110,63 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2496,07 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 931,59 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом.

07.02.2013 року Рішенням суду позов задоволено повністю.

19.02.2013 року Рішення набрало законної сили та суд видав відповідний наказ.

10.02.2021 року через канцелярію суд отримав скаргу Славіча Віктора Станіславовича (вх. № 2-159/21 від 10.02.2021 року) про визнання дій виконавця неправомірними щодо Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) по справі Господарського суду Одеської області № 5017/3734/2012.

Скаржник просить суд:

- визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси) щодо невчинення виконавчих дій встановлених Законом України «Про виконавче провадження» у виконавчому провадженні № 37275762 щодо зняття арешту з майна боржника, виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників та реєстру обтяжень;

- зобов`язати державного виконавця Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси) вчинити дії передбачені Законом України «Про виконавче провадження», а саме зняти арешту з майна боржника Славіч Віктора Станіславовича, виключити відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників та реєстру обтяжень.

Скарга мотивована тим, що з листа Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) від 12.01.2021 року № 760 скаржник встановив, що виконавче провадження по цій справі було закрито на підставі п.7 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», тобто, виконавче провадження закінчено, проте державним виконавцем не знято арешту з нерухомого майна скаржника, чим останній порушив норми Закону України «Про виконавче провадження».

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника скаржника, суд вважає, що її задоволенні слід відмовити, виходячи з наступного:

Статтею 339 ГПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Відповідно ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частинами 1, 3 статті 74 ГПК України закріплений обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст. 79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ч. 1, 9 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Однак, всупереч наведених вимог, до скарги не додано жодних доказів на підтвердження викладених в скарзі обставин, що позбавляє можливості суд надати їм належну правову оцінку.

Так, скаржник зазначає, що на примусовому виконанні у Другому Приморському ВДВС ОМУЮ перебувало виконавче провадження: ВП - 37275762, з примусового виконання наказу № 5017/3734/2012, виданого Господарським судом Одеської області від 19.02.2013 року про стягнення коштів з ФОП Славіча Віктора Станіславовича на користь АТ КБ Приватбанк заборгованості у розмірі 12700,64 грн.

При цьому, під час примусового виконання виконавчого документа № 5017/3734/2012, виданого Господарським судом Одеської області від 19.02.2013 року, державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошено заборони на його відчуження за ВП № 37275762 від 04.10.2013 року, якою накладено арешт на все нерухоме майно боржника.

Дане провадження було закрито на підставі п.7 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

В підтвердження викладених обставинам скаржник надав суду копію листа від 12.01.2021р. № 760 за підписом в.о. начальника Другого Приморського ВДВС у місті Одесі, та копію заяви самого скаржника про закінчення виконавчого провадження.

Так, у заяві скаржник вказує, що 25.07.2019 року повністю сплатив заборгованість по цій справі на користь ПАТ КБ „ПРИВАТБАНК", а в листі вказано, що 27.06.2014 року було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження".

По-перше, суд не визнає в якості належного та допустимого доказу наявності спірного арешту на майно вказану копію листа.

Таким доказами мають бути копія відповідної постанови про накладення арешту на майно боржника, або відповідні витяги з єдиного реєстру боржників та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

По-друге, додані до скарги матеріали не мають доказів погашення боргу скаржником взагалі, що могло би бути підставою саме для закриття виконавчого провадження та зняття арешту з майна.

По-третє, у вказаному листі ДВС зазначено не про закриття виконавчого провадження у зв`язку із погашенням боргу, а про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження".

Судом встановлено, що вказаною нормою Закону України "Про виконавче провадження", в редакції станом на 27.06.2014 року було передбачено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо боржник - фізична особа чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

При цьому, нормами чинного на той час Закону „Про виконавче провадження" не передбачалось зняття арешту державним виконавцем з майна боржника в разі повернення виконавчого документа стягувачу. Таких вимог не встановлено і Законом „Про виконавче провадження", діючим на момент розгляду скарги.

Також, статтею 60 вищевказаного Закону в редакції станом на 27.06.2014 року були перелічені випадки можливості зняття арешту з майна органом державної виконавчої служби. Однак, зняття такого арешту у випадках повернення виконавчого документа - зазначеною статтею, також, не передбачалось.

Частиною 6 вказаної статті було встановлено, що у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Аналогічні вимоги щодо зняття арешту за рішенням суду в інших випадках передбачені і частиною 5 статті 59 чинного на цей час Закону України „Про виконавче провадження".

Частинами 1, 3 статті 232 ГПК України встановлено, що судовими рішеннями є:

1) ухвали;

2) рішення;

3) постанови;

4) судові накази.

Розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Згідно ж частини 1 статті 343 ГПК України - за результатами розгляду скарги (на дії або бездіяльність державного виконавця) суд постановляє ухвалу.

Тобто, зняття арешту з майна, передбачене частинною 5 статті 59 Закону України „Про виконавче провадження", у встановлених чинним законодавством випадках, можливо в порядку позовного провадження, а не за результатами розгляду скарги на дії або бездіяльність державного виконавця.

Таким чином, суд не вбачає порушень законодавства при невжитті заходів до зняття арешту з майна стягувача (боржника), якщо такий арешт накладався (як зазначалось вище, належних доказів у вигляді копії постанови органу ДВС про арешт майна або витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна).

З огляду на викладене, у задоволені скарги слід відмовити.

Окремо суд звертає увагу, що скаржником не надано доказів виконання судового рішення по цій справі та на те, що предметом скарги не є знищення органом ДВС виконавчого провадження за наявності існуючого арешту на майно боржника, якщо такий арешт мав місце.

Керуючись ст. 343, 344, 234, Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні скарги відмовити.

Ухвала набрала законної сили 25.02.2021р.

та може бути оскаржена в порядку ст.ст.253-259 ГПК України

Повний текст ухвали складено 01.03.2021р.

Суддя О.А. Демешин