ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"22" лютого 2021 р. Справа № 911/3730/16 (911/2420/20)

За заявою Ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лемберг Індастріал Парк»

про визнання недійсним договору та стягнення 1 152 600, 00 грн.

у межах провадження у справі № 911/3730/16

за заявою боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн»

про банкрутство

Суддя Лутак Т.В.

Секретар судового засідання Мишак І.Ю.

Представники: згідно протоколу судового засідання

Обставини справи:

У провадженні господарського суду Київської області знаходиться справа № 911/3730/16 за заявою боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» про банкрутство.

Ухвалою господарського суду Київської області від 01.12.2016 порушено провадження у даній справі та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Постановою господарського суду Київської області від 13.12.2016 визнано банкрутом Товариство з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» та відкрито відносно нього ліквідаційну процедуру.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2020 призначено ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича.

До господарського суду Київської області від ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича надійшла позовна заява б/н від 18.08.2020 (вх. № 2448/20 від 20.08.2020) про витребування майна з чужого незаконного володіння, у якій він просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу № ОБ/1 від 12.05.2016, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лемберг Індастріал Парк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Цемлайн»; витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Лемберг Індастріал Парк» лінію з виробництва цементно-піщаної черепиці вартістю 498 168, 00 грн. з ПДВ та зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Лемберг Індастріал Парк» передати і доставити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» лінію з виробництва цементно-піщаної черепиці до адреси: Київська область, Обухівський район, м. Українка, вул. Промислова, 41.

Ухвалою господарського суду Київської області від 11.09.2020 прийнято заяву ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича б/н від 18.08.2020 (вх. № 2448/20 від 20.08.2020) про визнання недійсним договору та витребування майна до розгляду у межах провадження у справі № 911/3730/16 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн», розгляд заяви про визнання недійсним договору та витребування майна призначено на 08.10.2020 та витребувано у сторін певні документи.

06.10.2020 та 08.10.2020 через канцелярію господарського суду Київської області від ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича надійшли заява вих. № 2-1/60 від 06.10.2020 (вх. № 21674/20 від 06.10.2020) та клопотання вих. б/н від 07.10.2020 (вх. № 21812/20 від 08.10.2020) про долучення до матеріалів справи документів.

До господарського суду Київської області від Товариства з обмеженою відповідальністю «Лемберг Індастріал Парк» надійшов відзив б/н від 02.10.2020 (вх. № 21946/20 від 09.10.2020) на заяву про визнання недійсним договору та витребування майна.

Судове засідання, призначене на 08.10.2020, не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Лутак Т.В. на лікарняному.

Ухвалою господарського суду Київської області від 12.11.2020 розгляд заяви про визнання недійсним договору та витребування майна призначено на 30.11.2020.

26.11.2020 через канцелярію господарського суду Київської області від ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича надійшла заява вих. № 02-01/72 від 24.11.2020 (вх. № 26220/20 від 26.11.2020) про часткову зміну предмету позову, у якій він просить суд розглядати замість вимоги про витребування майна таку вимогу: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лемберг Індастріал Парк» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» вартість лінії з виробництва цементно-піщаної черепиці відповідно до висновку судового експерта від 17.12.2018, а саме у розмірі 1 152 600, 00 грн.

До господарського суду Київської області від Товариства з обмеженою відповідальністю «Лемберг Індастріал Парк» надійшли заява б/н від 27.11.2020 (вх. № 26439/20 від 30.11.2020) про застосування позовної даності та лист б/н від 07.10.2020 (вх. № 26503/20 від 30.11.2020) про долучення до матеріалів справи документів.

У судовому засіданні 30.11.2020 судом прийнято до розгляду заяву ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича вих. № 02-01/72 від 24.11.2020 (вх. № 26220/20 від 26.11.2020) про часткову зміну предмету позову та оголошено перерву до 17.12.2020.

Таким чином, судом розглядаються вимоги ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича про визнання недійсним договору купівлі-продажу № ОБ/1 від 12.05.2016, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лемберг Індастріал Парк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Цемлайн», та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лемберг Індастріал Парк» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» вартості лінії з виробництва цементно-піщаної черепиці, відповідно до висновку судового експерта від 17.12.2018, у розмірі 1 152 600, 00 грн.

14.12.2020 та 17.12.2020 до господарського суду Київської області від Товариства з обмеженою відповідальністю «Лемберг Індастріал Парк» надійшли відзив б/н від 11.12.2020 (вх. № 30879/20 від 14.12.2020) на заяву про часткову зміну предмету позову та клопотання б/н від 17.12.2020 (вх. № 31247/20 від 17.12.2020) про долучення доказів до матеріалів справи.

До господарського суду Київської області від кредитора - ОСОБА_1 надійшли документи (вх. № 31288/20 від 17.12.2020) щодо позовної заяви про визнання недійсним договору та стягнення 1 152 600, 00 грн.

У судовому засіданні 17.12.2020 оголошено перерву до 18.01.2021.

18.01.2021 до господарського суду Київської області від Товариства з обмеженою відповідальністю «Лемберг Індастріал Парк» та ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича надійшли клопотання (вх. № 1134/21 від 18.01.2021 та вх. № 1150/21 від 18.01.2021) про долучення документів до матеріалів справи.

У судовому засіданні 18.01.2021 оголошено перерву до 11.02.2021.

До господарського суду Київської області від Товариства з обмеженою відповідальністю «Лемберг Індастріал Парк» надійшло клопотання б/н від 10.02.2021 (вх. № 3219/21 від 11.02.2021) про відкладення судового засідання, призначеного на 11.02.2021, на іншу дату.

Ухвалою господарського суду Київської області від 11.02.2021 призначено дану заяву про визнання недійсним договору та стягнення 1 152 600, 00 грн. до розгляду по суті у судовому засіданні на 22.02.2021.

До господарського суду Київської області від Товариства з обмеженою відповідальністю «Лемберг Індастріал Парк» надійшло клопотання б/н від 22.02.2021 (вх. № 4131/21 від 22.02.2021) про долучення доказів.

У судове засідання 22.02.2021 з`явилися представники Товариства з обмеженою відповідальністю «Лемберг Індастріал Парк», Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ліквідатор банкрута.

Ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» арбітражний керуючий Ігнатченко Юрій Васильович, ОСОБА_1 та представник Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» підтримали заяву про визнання недійсним договору та стягнення 1 152 600, 00 грн. і просили суд її задовольнити.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Лемберг Індастріал Парк» заперечив проти задоволення заяви про визнання недійсним договору та стягнення 1 152 600, 00 грн., а представник ОСОБА_2 залишив вирішення вказаної заяви на розсуд суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні учасників провадження, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд встановив таке.

В обґрунтування своїх вимог ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» арбітражний керуючий Ігнатченко Юрій Васильович посилається на те, що договір купівлі-продажу № ОБ/1 від 12.05.2016 підлягає визнанню недійсним, оскільки:

- договір укладено в час, коли діяло обмеження права боржника розпоряджатися власним майном (ст. 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»);

- договір укладено у строк протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство і при цьому відчуження відбулося за цінами, нижчими за ринкові (ч. 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства);

- у генерального директора Віліщука Ю.В. не було повноважень на укладення таких правочинів у зв`язку із обмеженням його повноважень як формою контролю за діяльністю виконавчого органу (п. 4 ч. 4 ст. 145 Цивільного кодексу України, п. «г» ч. 1 ст. 59 Закону України «Про господарські товариства»).

При цьому, відповідно до заяви вих. № 02-01/72 від 24.11.2020 (вх. № 26220/20 від 26.11.2020) про часткову зміну предмету позову, загалом заява, яка розглядається, подана в порядку ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, а тому, керуючись ч. 3 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, заявником, у зв`язку з відсутністю майна, що було продано за оспорюваним договором, заявлено вимогу про відшкодування його вартості грошовими коштами.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Лемберг Індастріал Парк» заперечуючи проти задоволення заяви про визнання недійсним договору та стягнення 1 152 600, 00 грн., посилається на таке:

- у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не було зазначено про обмеження повноважень директора на укладання договорів, а тому відповідач не знав і не міг знати про такі обмеження;

- ліквідатором не доведено, що саме те обладнання, яке було продано за оспорюваним правочином перебувало в заставі, а не будь-яке інше, оскільки не надано відомостей щодо інвентаризаційних, серійних номерів обладнання, року його виготовлення та інших індивідуалізуючих ознак, крім того, відповідно до висновку про вартість експерт оглядав виробничу лінію в серпні 2016 року, а відповідач придбав обладнання в травні 2016 року, що може свідчити про те, що це різні обладнання;

- результати та висновки внутрішнього розслідування обставин зникнення виробничої лінії, що подані ліквідатором, сформовані на підставі припущень та недостовірної інформації;

- ліквідатором не доведено належними доказами, що на обладнання було накладено арешт та заборонено його відчужувати, у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відсутні відомості, що щодо спірного обладнання наявні обтяження, а тому відповідно до ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відповідач є добросовісним набувачем;

- Товариство з обмеженою відповідальністю «Лемберг Індастріал Парк» не може відповідати за можливі протиправні дії посадових осіб Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн»;

- ліквідатором не доведено, що виробничу лінію не можна повернути в натурі та необхідність відшкодування її вартості у заявленому розмірі.

Крім того, Товариством з обмеженою відповідальністю «Лемберг Індастріал Парк» подано заяву про застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Інші учасники справи письмових пояснень по суті спору суду не надали.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги за заявою про визнання недійсним договору та стягнення 1 152 600, 00 грн. не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.05.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лемберг Індастріал Парк» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу № ОБ/1, за умовами якого продавець зобов`язався поставити, а покупець прийняти та оплатити обладнання - технологічну лінію для виробництва цементно-піщаної черепиці.

Відповідно до п. 2.1 договору ціна договору складає 47 400, 00 грн., в тому числі ПДВ 7 900, 00 грн.

Згідно з пунктів 3.1 та 3.2 договору форма розрахунку - безготівкова. Умови розрахунків - передплата. Покупець протягом не більше 3 банківських днів від дати підписання договору перераховує 100 % вартості обладнання згідно специфікації на рахунок продавця.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що строк поставки обладнання - 3 дні після отримання передплати на рахунок продавця.

Відповідно до п. 5.1 договору здача-приймання предмету договору відбувається на складі продавця за умови надходження 100 % вартості обладнання по договору.

Згідно з п. 5.2 договору здача-приймання вважається такою, що відбулася в момент підпису уповноваженого представника продавця на акті прийомки-передачі обладнання.

Пунктом 10.2 договору передбачено, що договір вступає в силу з дати підписання та діє до дати повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

12.05.2016 Товариством з обмеженою відповідальністю «Лемберг Індастріал Парк», згідно виставленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» рахунку № 0006596 від 11.05.2016, було здійснено оплату за обладнання по виробництву цементно-піщаної черепиці у розмірі 47 400, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1582.

14.05.2016 Товариство з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Лемберг Індастріал Парк» прийняло обладнання по виробництву цементно-піщаної черепиці на загальну суму 47 400, 00 грн., що підтверджується видатковою накладною № +000000665 від 14.05.2016 та товарно-транспортною накладною № Р+000066 від 14.05.2016.

Ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» арбітражний керуючий Ігнатченко Юрій Васильович вважає, що вказаний договір підлягає визнанню недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги та підстави ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства і нормами цивільного законодавства.

Суд звертає увагу, що ліквідатор у своїх заявах не посилається на ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України, водночас зазначає підстави для визнання недійсним договору, які випливають з норм цивільного законодавства, а саме: договір укладено в час, коли діяло обмеження права боржника розпоряджатися власним майном (ст. 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»); у генерального директора Віліщука Ю.В. не було повноважень на укладення таких правочинів у зв`язку із обмеженням його повноважень як формою контролю за діяльністю виконавчого органу (п. 4 ч. 4 ст. 145 Цивільного кодексу України, п. «г» ч. 1 ст. 59 Закону України «Про господарські товариства»).

Щодо посилання ліквідатора на те, що договір укладено в час, коли діяло обмеження права боржника розпоряджатися власним майном (ст. 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»), суд зазначає таке.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору застави майна з майновим поручителем № 2001-Д32 від 27.07.2004 обладнання для виробництва цементно-піщаної черепиці було передано боржником в заставу Закритому акціонерному товариству «ПроКредит Банк».

Застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (ст. 572 Цивільного кодексу України та ст. 1 Закону України «Про заставу»).

Відповідно до ч. 2 ст. 586 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу» заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Тобто, правом контролю за предметом застави наділений за законом та належним чином укладеним договором застави лише заставодержатель. У разі відчуження предмета застави, передачі його у користування іншій особі або іншого розпорядження цим предметом у інший спосіб саме право заставодержателя є порушеним. Тому саме заставодержателю належить право на звернення до суду щодо оспорення дій, вчинених із предметом застави без його згоди, з підстав, передбачених статтями 203 та 215 Цивільного кодексу України.

Згідно з ст. 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли в установленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги.

Зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна. Відповідно до обтяження в обтяжувача і боржника виникають права і обов`язки, встановлені законом та/або договором.

Згідно з ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» предмет обтяження, право власності на який належить боржнику, може бути відчужений останнім, якщо інше не встановлено законом або договором. Якщо законом або договором передбачена згода обтяжувача на відчуження боржником рухомого майна, яке є предметом обтяження, така згода не вимагається в разі переходу права власності на рухоме майно в порядку спадкування, правонаступництва або виділення частки у спільному майні. У разі відчуження предмета обтяження боржником він зобов`язаний негайно письмово повідомити про це обтяжувача, який протягом п`яти днів з дня отримання цього повідомлення повинен зареєструвати відповідні зміни у відомостях про обтяження згідно зі статтею 13 цього Закону. Якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

Статтею 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі ст. 388 Цивільного кодексу України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (далі - Державний реєстр) відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. Обтяжувач, права якого порушені внаслідок дій боржника, визначених цією статтею, вправі вимагати від боржника відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом.

Таким чином, відповідно до вимог чинного законодавства України застава зберігає свою силу для нового власника майна за умови наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про обтяження, які внесені до такого реєстру перед відчуженням предмета застави. У протилежному випадку набувач вважається добросовісним і набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.

Проте, ліквідатором та іншими учасниками провадження не надано суду жодних доказів того чи отримував боржник від банку згоду на реалізацію обладнання, чи повідомляв боржник банк про таку реалізацію, а також не надано доказів реєстрації станом на дату укладення оспорюваного договору у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про обтяження обладнання для виробництва цементно-піщаної черепиці.

Посилання ліквідатора на те, що в межах виконавчого провадження № 30583147 було накладено арешт на майно боржника не може бути підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу, оскільки державним виконавцем було накладено арешт в межах певної суми стягнення, доказів опису та арешту саме спірного майна не надано, так само як і не надано доказів оголошення заборони розпоряджатися спірним майном та заборони його відчужувати на дату укладення оспорюваного договору.

За таких обставин, суд вважає, що ліквідатором не доведено належними, допустимими та достовірними доказами того, що договір укладено в час, коли діяло обмеження права боржника розпоряджатися власним майном і того, що вказана обставина є підставою для визнання недійним договору за заявою ліквідатора.

Щодо посилання ліквідатора на те, що у генерального директора Віліщука Ю.В. не було повноважень на укладення таких правочинів у зв`язку із обмеженням його повноважень як формою контролю за діяльністю виконавчого органу (п. 4 ч. 4 ст. 145 Цивільного кодексу України, п. «г» ч. 1 ст. 59 Закону України «Про господарські товариства»), суд зазначає таке.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 Цивільного кодексу України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи ст. 237 Цивільного кодексу України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Крім того, управління товариством також здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (ст. 97 Цивільного кодексу України). За системним аналізом норм Цивільного кодексу України (статті 99, 145, 147), Господарського кодексу України (стаття 89), Закону України «Про господарські товариства» (статті 58, 59, 62, 63) виконавчий орган товариства вирішує всі питання, пов`язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися в межах корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 12.01.2010 N 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України).

З огляду на вищезазначене, дефекти в компетенції, обсязі повноважень виконавчого органу товариства, коли цей орган вступає в правовідносини із третіми особами, можуть залежати від дефектів реалізації учасниками товариства корпоративних прав. У такому випадку дефекти волі товариства, обмеження повноважень його виконавчого органу можуть перебувати поза межами розумного контролю з боку третьої особи, не викликаючи в третьої особи обґрунтованих сумнівів у правомірності дій виконавчого органу товариства.

За таких обставин, на захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі й укладають із юридичними особами договори різних видів, ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Таким чином, закон вимагає, щоб виконавчий орган товариства діяв добросовісно і розумно, керуючись інтересами товариства, а не власними. За порушення цієї вимоги на виконавчий орган може бути покладений обов`язок відшкодувати завдані товариству збитки.

Однак, закон ураховує, що питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Частиною третьою ст. 92 Цивільного кодексу України встановлено виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень. Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору. Обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності у поведінці третьої особи несе юридична особа.

Статтею 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» передбачено, що Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі містяться, зокрема, відомості про керівника юридичної особи, а за бажанням юридичної особи - також про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо, дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір купівлі-продажу № ОБ/1 від 12.05.2016 від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» укладений генеральним директором Віліщуком Ю.В., який діяв на підставі статуту.

Відповідно до статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн», що міститься у матеріалах справи № 911/3730/16, виконавчим органом товариства є генеральний директор, який згідно п. 9.16 статуту, має право одноособово вчиняти будь-які правочини, не заборонені чинним законодавством, укладати та підписувати договори (контракти) від імені товариства; контроль за фінансово-господарською діяльністю директора товариства може здійснювати ревізійна комісія (п. 9.27 статуту).

Суд звертає увагу, що у статуті Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на дату укладення оспорюваного договору будь-які обмеження повноважень директора, зокрема, щодо укладення певних правочинів, не значилися.

За таких обставин, посилання ліквідатора лише на наявність протоколу загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» від 18.07.2011, про який не було відомо іншим учасникам, не може бути підставою для визнання недійсним договору.

Щодо посилання ліквідатора на те, що договір укладено у строк протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство і при цьому відчуження відбулося за цінами, нижчими за ринкові (ч. 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства), а також на те, що фізично майно, що було відчужено відсутнє, а тому необхідно відшкодувати його вартість у розмірі 1 152 600, 00 грн. відповідно до висновку судового експерта від 17.12.2018 (ч. 3 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства), суд зазначає таке.

Ухвалою господарського суду Київської області від 01.12.2016 порушено провадження у даній справі та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів відповідно до норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», який діяв на той час.

Системний аналіз норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» дає підстави для висновку, що з моменту порушення (відкриття) щодо боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі і спеціальні норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» застосовуються переважно при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

Разом з тим, 21.10.2019 введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства, який в силу п. 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, поширює свою дію на подальший розгляд справ про банкрутство незалежно від дати порушення (відкриття) провадження у таких справах, за винятком справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації.

З дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Тобто, перехід від регулювання, передбаченого Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», до регулювання згідно з Кодексом України з процедур банкрутства, здійснюється негайно (безпосередня дія як спосіб дії в часі нормативно-правових актів) шляхом здійснення подальшого розгляду справ про банкрутство відповідно до положень цього Кодексу.

При цьому, з ч. 1 ст. 58 Конституції України вбачається, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У п. 2 рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09.02.1999 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Статтею 5 Цивільного кодексу України визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, за загальним правилом до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено ч. 1 ст. 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (п. 4 рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2001від 05.04.2001).

Конституційний Суд України дійшов висновку, що конституційний принцип про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб, проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті (абз. 4 п. 3 рішення Конституційного Суду України №1-рп/99 від 09.02.1999 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Водночас, під час розгляду господарських спорів судам необхідно врахувати положення ч. 3 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України, якою визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою ст. 14 Господарського процесуального кодексу України визначено принцип диспозитивності у господарському судочинстві, суть якого полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Застосування конкретного способу захисту прав та законних інтересів залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Отже, факт подання юридичною особою або іншими особами до господарського суду позовної заяви із зазначенням вимог та підстав такого звернення є реалізацією відповідних осіб права на судовий захист та за своєю правовою природою є процесуальною дією в розумінні ч. 3 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України, що зумовлює обов`язок суду розглянути спір із застосуванням до спірних правовідносин процесуального закону, чинного на дату звернення відповідної особи до суду та розгляду її позовних вимог.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що в обґрунтування заяви про визнання недійсним договору та стягнення 1 152 600, 00 грн. ліквідатор посилається на положення ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства та зазначає таку підставу для визнання недійсним договору купівлі-продажу № ОБ/1 від 12.05.2016 - боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів (п. 3 ч. 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства), підставу для стягнення 1 152 600, 00 грн. - у разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину (ч. 3 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства).

При цьому, суд звертає увагу, що на момент укладення та виконання оспорюваного договору у 2016 році діяв Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції Закону України № 2343-ХІІ, а тому у даному випадку необхідно застосовувати ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» щодо визначення умов та підстав, за якими оспорюваний правочин може визнаватися недійсним, оскільки саме ця норма права існувала на час укладення та виконання цього правочину (договору).

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, в тому числі і Кодексу України з процедур банкрутства, під час розгляду спорів у справі про банкрутство викладена у постановах Верховного Суду від 12.11.2020 року у справі № 911/956/17 та від 02.12.2020 у справі № 910/6179/17.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав:

- боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

- боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

- боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

- боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

- боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна;

- боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Частиною 2 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що у разі визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника на підставах, передбачених частиною першою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути в ліквідаційну масу майно, яке він отримав від боржника, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент здійснення правочину або вчинення майнової дії.

Таким чином, вбачається, що підстави, на які посилається ліквідатор також містяться і в ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону).

Водночас, суд звертає увагу, що диспозиція п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачає, що обов`язковою умовою для визнання договору недійсним, у цьому випадку, є сукупність обставин продажу майна за ціною нижчою/вищою від ринкової, в результаті чого у боржника стало не вистачати майна для задоволення вимог кредиторів, тобто боржник став неоплатний.

При цьому, доведенню підлягає факт відчуження або придбання за цінами, нижчими або вищими за ринкові (експертиза, оцінка); в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів (експертиза, документарне підтвердження).

З матеріалів справи вбачається, що у боржника у власності перебуло обладнання - лінія по виробництву цементно-піщаної черепиці, будь-яких доказів того, що у боржника була ще якась лінія, окрім тієї, що продана за оспорюваним правочином, у матеріалах справи не має та сторонами не підтверджено.

Таким чином, можна дійти висновку, що боржником за договором купівлі-продажу № ОБ/1 від 12.05.2016 було відчужено обладнання - лінія по виробництву цементно-піщаної черепиці, яка перебувала у його власності з 2002 року.

Щодо вартості вказаного обладнання, судом встановлено, що у матеріалах справи наявні такі документи:

- договір застави майна з майновим поручителем № 2001-Д32 від 27.07.2004, відповідно до якого балансова вартість обладнання визначена як 201 666, 67 грн., а оціночна - 120 000, 00 грн.

- звіт про незалежну оцінку вартості обладнання для виробництва цементно-піщаної черепиці, складений 15.08.2016 суб`єктом оціночної діяльності - ТОВ «Експертна компанія «Гарант» на замовлення Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн», згідно якого оцінювалася лінія Vortex hydra UNO 300, 1996 року випуску, 2006 року введена в експлуатацію, первинною вартістю 211 517, 00 грн., ринкова вартість об`єкту оцінку станом на 09.08.2016 - 415 140, 00 грн. (без ПДВ);

- інвентаризаційної описи необоротних активів станом на 09.11.2016 та на 03.01.2017, відповідно до яких первісна вартість обладнання становить 447 996, 68 грн., а фактична вартість - нуль грн.

При цьому, суд звертає увагу, що експертизи або оцінки майна станом на 12.05.2016, тобто на дату укладення оспорюваного договору, ліквідатором не надано. Також, ліквідатором не надано висновку судового експерта від 17.12.2018, на який він посилається у заяві про часткову зміну предмету позову.

Таким чином, суд дійшов висновку, що ліквідатором не доведено суду належними та допустимими доказами дійсної та точної ринкової вартості обладнання станом на момент укладення оспорюваного договору.

Разом з тим, оцінивши вірогідність та взаємний зв`язок наявних у справі доказів щодо вартості майна у їх сукупності, можна дійти висновку, що обладнання - лінія по виробництву цементно-піщаної черепиці було відчужена боржником за цінами, нижчими від ринкових.

Крім того, дослідивши матеріали справи № 911/3730/16 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн», вбачається, що на момент укладення договору купівлі-продажу № ОБ/1 від 12.05.2016 та відчуження обладнання у боржника була наявна значна заборгованість перед кредиторами, зокрема, перед Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Інтербанк», Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», Публічним акціонерним товариством «Банк Форум», що підтверджується судовими рішеннями у справах № 19/035-11, № 911/873/15, № 17/028-11, № 911/2135/14, за якими були відкритті виконавчі провадження, тобто боржник мав ознаки неплатоспроможності.

Суд зазначає, що дії боржника, зокрема, але не виключно, щодо безоплатного відчуження майна, відчуження майна за ціною значно нижче ринкової, для цілей не спрямованих на досягнення розумної ділової мети або про прийняття на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, якщо вони вчинені у підозрілий період, можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. У період протягом року, що передував відкриттю процедури банкрутства у даній справі дії щодо будь-якого вилучення (відчуження) боржником своїх майнових активів є підозрілими і можуть становити втручання у право власності кредиторів, відтак відчуження майна боржником повинно здійснюватись з огляду на права кредиторів щодо забезпечення їх вимог активами боржника, а неврахування інтересів кредиторів у такому випадку є зловживанням з боку боржника своїми правами щодо розпорядження майном як власника, за умови, що відчуження майна призводить завідомо до зменшення обсягу платоспроможності боржника і наносить шкоду кредиторам.

Оскільки, період часу з моменту виникнення грошового зобов`язання у боржника, у тому числі при загрозі неплатоспроможності або при надмірній заборгованості до дня порушення справи про його банкрутство є підозрілим періодом, а правочини (договори) боржника, що вчинені у цей період часу є сумнівними, ч. 1 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» встановлено правову презумпцію сумнівності правочинів боржника, що вчинені ним протягом вказаного у Законі строку, тому будь-який правочин боржника щодо відчуження ним свого майна може бути визнаний недійсним на підставі наведеної норми.

З огляду на вищевказане, враховуючи те, що на час укладання оспорюваного договору вже існували судові рішення про стягнення з боржника сум боргу, про які боржнику було відомо, які ним не виконувались, тобто укладення оспорюваного правочину завідомо призвело до зменшення обсягу платоспроможності боржника та наносить шкоду кредиторам, водночас, відчужуючи майно за ціною, нижчою від ринкової, боржник не мав цілі, спрямованої на досягнення розумної ділової мети, оскільки зазначені дії вчинені у підозрілий період, тобто спрямовані на завдання шкоди кредиторам, що свідчить про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу № ОБ/1 від 12.05.2016 недійсним в порядку ч. 1 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

При цьому, суд зазначає, що ліквідатором, в порушення статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, не надано суду жодних доказів того, що майно (лінія по виробництву цементно-піщаної черепиці), яке було відчужене боржником за договором купівлі-продажу № ОБ/1 від 12.05.2016 фізично відсутнє, тобто не надано доказів неможливості повернути його в натурі, водночас, ліквідатором не обґрунтовано та не підтверджено його вартості для відшкодування у розмірі 1 152 600, 00 грн., висновку судового експерта від 17.12.2018, на який він посилається, не надано.

Відповідно до норм Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій щодо подання доказів, заяв чи клопотань (статті 13, 74 Господарського процесуального кодексу України).

За таких обставин, враховуючи встановленні судом обставини та наявні у матеріалах справи документи, суд вважає, що ліквідатором не доведено підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу № ОБ/1 від 12.05.2016, які випливають з норм цивільного законодавства (договір укладено в час, коли діяло обмеження права боржника розпоряджатися власним майном; у генерального директора Віліщука Ю.В. не було повноважень на укладення таких правочинів у зв`язку із обмеженням його повноважень як формою контролю за діяльністю виконавчого органу), а також не доведено вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лемберг Індастріал Парк» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» вартості лінії з виробництва цементно-піщаної черепиці, відповідно до висновку судового експерта від 17.12.2018, у розмірі 1 152 600, 00 грн., разом з тим, у даному випадку може мати місце визнання недійсним договору купівлі-продажу № ОБ/1 від 12.05.2016 в порядку ч. 1 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Водночас, як вже зазначалося, Товариством з обмеженою відповідальністю «Лемберг Індастріал Парк» подано заяву про застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

Застосування позовної давності (в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини) забезпечує в національній системі права виконання принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність.

Суд звертає увагу, що до спірних відносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз понять "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України у визначенні початку перебігу строку позовної давності має значення не лише встановлення, коли саме особа, яка звертається за захистом свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу, довідалася про порушення цього права або про особу, яка його порушила, а й коли ця особа об`єктивно могла дізнатися про порушення цього права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок позивача довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, також випливає із загального правила, встановленого ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд зазначає, що і в разі пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою початок перебігу позовної давності визначається з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення норм законодавства про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення арбітражного керуючого (ліквідатора) до суду із заявою про захист інтересів боржника. Тому при визначенні початку перебігу позовної давності у спорі за вимогами боржника/арбітражного керуючого не допускається врахування як обставин (дати) порушення провадження у справі про банкрутство та дати призначення (заміни кандидатури) арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), оскільки ні Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ні чинний Кодекс України з процедур банкрутства не встановлюють спеціальних норм про позовну давність (у тому числі щодо звернення до суду арбітражного керуючого із заявою про визнання недійсними правочинів, укладених боржником). Отже, до цих правовідносин застосовуються загальні норми позовної давності.

Слід зазначити, що у спірних правовідносинах суб`єктом прав є саме боржник, а не арбітражний керуючий (ліквідатор), а тому, визначаючи початок перебігу позовної давності у цій справі, слід враховувати, коли про порушене право дізнався або міг дізнатись боржник в особі уповноваженого органу.

При цьому, і в разі пред`явлення у межах справи про банкрутство позову самою особою, право якої порушене (боржником), і у разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, якою може бути арбітражний керуючий, перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Іншого правила щодо визначення початку перебігу позовної давності не містять ні ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, ні норми спеціального закону, що регулюють порядок вирішення спорів у справі про банкрутство.

Відповідно до ч. 8 ст. 261 Цивільного кодексу України винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом.

Водночас у ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» законодавець врегулював особливості заперечення правочинів і майнових дій боржника, визначивши спеціальні (відмінні) підстави, умови та порядок заперечення правочинів та майнових дій боржника: обмежив коло осіб, що можуть заперечувати правочин, вчинений боржником, та спростовувати майнові дії боржника; навів вичерпний перелік підстав для цих вимог; встановив граничний (преклюзивний) строк (що є іншим, ніж позовна давність) для звернення з вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого боржником, або про спростування майнових дій.

Таким чином, визначення початку перебігу строку позовної давності з дня, коли саме арбітражний керуючий у справі про банкрутство дізнався про оспорюваний правочин, не відповідає наведеним правилам застосування норми матеріального права.

Разом з тим, тлумачення ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог.

Статтею 92 Цивільного кодексу України визначено, що дії органу або особи, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, у відносинах із третіми особами розглядаються як дії самої юридичної особи.

Отже, для юридичної особи як сторони правочину (договору тощо) днем початку перебігу позовної давності слід вважати день вчинення правочину, оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права за цим правочином.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 11.02.2020 у справі № 10/5026/995/2012.

Як вже було встановлено судом, договір купівлі-продажу № ОБ/1 укладено 12.05.2016 та виконано 14.05.2016, а тому перебіг позовної давності почався 12.05.2016 та сплив відповідно 12.05.2019.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» арбітражний керуючий Ігнатченко Юрій Васильович звернувся з даною заявою до суду 18.08.2020, тобто з пропуском строку позовної давності.

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Суд звертає увагу, що будь-яких заяв з обґрунтуваннями і доказами поважності причин пропуску позовної давності ліквідатором до суду подано не було.

У судовому засіданні 22.02.2021 ліквідатор банкрута зазначив, що строк позовної давності не пропущений, оскільки провадження у справі № 911/3730/16 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» ухвалою суду від 23.10.2018 було закрите та дію мораторію було припинено і лише в жовтні 2019 року вказану ухвалу було скасовано.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 263 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності зупиняється у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом.

Виняток з передбачених Цивільним кодексом України правил перебігу позовної давності у спорах, стороною яких є боржник, що розглядаються у справах про банкрутство, становлять особливості перебігу позовної давності у спорах щодо вимог кредиторів, які визначені в ч. 3 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ч. 3 ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства, відповідно до яких протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, зокрема, зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію.

Мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов`язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Категорія мораторію на задоволення вимог кредиторів згідно з нормами ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства передбачає зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Водночас наведене в п. 2 ч. 1 ст. 263 Цивільного кодексу України правило щодо зупинення позовної давності не поширюється на вимоги та правовідносини, що не пов`язані з грошовими вимогами кредиторів у справі про банкрутство, а тому закріплене в ч. 3 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ч. 3 ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства правило щодо зупинення позовної давності не може застосовуватися як передбачена законом підстава у межах загального правила щодо зупинення позовної давності відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 263 Цивільного кодексу України, а саме до всіх інших правовідносин та спорів, що виникають у справі про банкрутство, і не пов`язані зі спором про грошові вимоги кредиторів.

Крім того, поширення на всі спори, що вирішуються у справі про банкрутство, норми ч. 3 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ч. 3 ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства, якою передбачено зупинення перебігу позовної давності на період дії мораторію, створювало б можливість для недобросовісного використання процедури банкрутства з метою втручання носія права (боржника тощо) за вимогами у спорі у справі про банкрутство у задавнені правовідносини і порушувало б стабільність та визначеність економічних відносин між суб`єктами господарювання.

З огляду на викладене, суд вважає, що ч. 3 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ч. 3 ст. 41 Кодексу України з процедур не поширюють свою дію на будь-які інші спори, стороною яких є боржник, що розглядаються у справах про банкрутство, та не застосовується при вирішенні цих спорів як передбачена законом відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 263 Цивільного кодексу України підстава для зупинення перебігу позовної давності у спірних правовідносинах.

Враховуючи наведене вище та встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку про те, що заява ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича про визнання недійсним договору з підстав, визначених ч. 1 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», не підлягає задоволенню у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Судовий збір, відповідно приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на заявника.

Керуючись статтями 2-4, 13-14, 73-79, 86, 129, 233-234 Господарського процесуального кодексу України, п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства та ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні заяви ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемлайн» арбітражного керуючого Ігнатченка Юрія Васильовича про визнання недійсним договору та стягнення 1 152 600, 00 грн. відмовити.

2. Копію даної ухвали надіслати учасникам провадження у справі № 911/3730/16.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст. 235 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржена в порядку, передбаченому статтями 255-257 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалу підписано 02.03.2021.

Суддя Т.В. Лутак