ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17.02.2021 Справа № 905/1647/17 Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Сковородіної О.М., суддів Фурсової С.М., Бокової Ю.В.,

секретар судового засідання Доннік Н.В.

у справі за позовом: Слов`янської міської ради, м. Слов`янськ Донецької області

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Чалого Миколи Олександровича

за участю третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Державної архітектурно-будівельної інспекції України

третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_1 ,

третьої особи 3, що не заявляє самостійні вимоги щодо на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2

про знесення самочинно збудованого нерухомого об`єкту та зобов`язання привести земельну ділянку до попереднього стану

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

від третіх осіб: не з`явились;

Слов`янська міська рада звернулась до господарського суду Донецької області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Чалого Миколи Олександровича про знесення самочинно збудованого нерухомого об`єкту та зобов`язання привести земельну ділянку до попереднього стану.

Позов обґрунтований тим, що відповідачем, на земельній ділянці, яка була надана йому в платне користування на праві строкового сервітуту, було збудовано капітальну споруду, що не відповідає цільовому призначенню наданої земельної ділянки. При цьому відповідач задля зміни цільового призначення земельної ділянки, не звертався, а така зміна відбулась самовільно користувачем (відповідачем), без додержання визначеної Законом процедури. У зв`язку із чим, позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання відповідача знести об`єкт самочинного будівництва, збудованого на земельній ділянці, не відведеної для цієї мети та приведення земельної ділянки до попереднього стану.

Відповідач, заперечує проти позовних вимог та наголошує на тому, що на теперішній час він не має відношення до спірної земельної ділянки, оскільки за договором купівлі-продажу від 18.05.2017, будівля для роздрібної торгівлі по вул. Батюка, 30 Г в м.Слов`янську , що знаходиться на спірній земельній ділянці, була передана у власність третій особі - ОСОБА_1 .

Третя особа -1, Державна архітектурно-будівельна інспекція України надала письмові пояснення по суті спору, в яких вказала про неможливість проведення заходів державного нагляду (станом на 10.10.2017), оскільки за приписами Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», встановлений тимчасовий мораторій на проведення перевірок.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 18.07.2017 позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі №905/1647/17.

Ухвалою суду від 12.09.2017 залучено до участі у справі Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, у якості третьої особи - 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

Ухвалою суду від 12.10.2017 залучено до участі у справі ОСОБА_1 , в якості третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Провадження у справі №905/1647/17 двічі зупинялось, зокрема, ухвалою суду від 07.11.2017 до розгляду Господарським судом Донецької області справи №905/2017/19, та ухвалою суду від 22.02.2018 до розгляду Донецьким окружним адміністративним судом справи №805/4461/17-а.

Ухвалою суду від 16.11.2020 залучено до участі у справі ОСОБА_2 , у якості третьої особи - 3, що не заявляє самостійні вимоги щодо на предмет спору на стороні відповідача.

Ухвалою суду від 19.01.2021 закрито підготовче провадження у справі №905/1647/17 та призначений розгляд справи по суті.

Представники позивача, відповідача та третіх осіб, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не з`явились.

Треті особи - ОСОБА_1 та ОСОБА_2, правом на подання письмових пояснень по суті спору, не скористались.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми ст.43 вказаного кодексу зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Як визначено у ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки (п.1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи суть спору, загальну тривалість розгляду справи, суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а відсутність учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, господарський суд встановив наступне.

Рішенням Слов`янської міської ради «Про укладення договорів особистого строкового сервітуту» №16-L-6 від 25.10.2013 вирішено, укласти договори особистого строкового сервітуту на строк дії паспорта прив`язки на платне користування земельними ділянками загальною площею 0,0973 га для розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території Слов`янської міської ради, згідно з списком, що додається (т.с. 1, а.с. 14, зворотній бік).

Так, на підставі вказаного рішення 18.03.2014 між Слов`янською міською радою (позивач, міська рада) та фізичною особою - підприємцем Чалим Миколою Олександровичем (відповідач, землекористувач), укладений договір особистого сервітуту (далі - договір), за п. 1 якого міська рада надає, а землекористувач приймає в платне користування на праві особистого строкового сервітуту земельну ділянку за кадастровим номером :01:004:0444 площею 0,0060 га, за адресою вул. Батюка, 30, м. Слов`янськ (т.с.1, а.с. 15-18).

За п. 10 договору, земельна ділянка передається для розміщення групи тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Цільове призначення земельної ділянки - землі комерційного використання (п.11 договору).

Передача земельної ділянки здійснюється після державної реєстрації цього договору за актом приймання-передачі (п. 12 договору).

Відповідно до п. 17 договору, міська рада має право вимагати від землекористувача, у тому числі, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором.

Договір укладено строком до 25.04.2018. Строк дії договору відповідає строку дії паспорту прив`язки (п. 4 договору).

Дія договору припиняється у разі, зокрема, закінчення строку на який його було укладено (п. 23 договору).

Відповідно до відомостей паспорту прив`язки «Розміщення групи тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності №34 від 25.04.2013, по вул. Батюка, 30 у м. Слов`янську», останній виданий строком дії до 25.04.2018 (т.с. 1, а.с. 24).

Право строкового особистого сервітуту було зареєстроване 18.03.2014 (т.с. 1, а.с. 18).

01.12.2016 відповідачем до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Донецькій області, подано Декларацію про початок виконання будівельних робіт на об`єкт Будівництво громадської будівлі для роздрібної торгівлі по вул. Батюка, 30, м. Слов`янськ, яку було зареєстровано в Єдиному реєстрі за № ДЦ 37 (т.с. 1 а.с. 180-184).

Суд одразу зазначає, що відповідачем у декларації про початок виконання будівельних робіт, як підставу для використання земельної ділянки для будівництва, зазначено договір оренди землі № б/н від 18.03.2014, у той час, як спірним наразі є зведення капітальної будівлі на земельній ділянці, за договором особистого строкового сервітуту №б/н від 18.03.2014. Доказів існування орендних правовідносин щодо спірної земельної ділянки, на час подання декларації про початок будівельних робіт, суду не надано.

На запит позивача від 09.02.2017, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Донецькій області листом №1005-03-743 від 13.03.2017 повідомив, що на підставі листа управління архітектури та містобудування Слов`янської міської ради №11-05-03/49 від 01.03.2017, департаментом розглядається питання щодо скасування зареєстрованої декларації № ДЦ 37 від 01.12.2016 (т.с. 1, а.с. 34-35).

14.02.2017 Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Донецькій області, було зареєстровано декларацію ФОП Чалого М.О. про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до першої - третьої категорії складності № ДЦ 54, по об`єкту по вул. Батюка, 30 у м.Слов`янську (т.с. 1, а.с. 185-192).

Відповідачем надана довідка управління архітектури та містобудування Слов`янської міської ради №11-05-03/56 від 15.02.2017, за даними якої, дійсною адресою новоствореного об`єкту нерухомого майна (за адресою вул. Батюка 30 м. Слов`янськ), є - вул.Батюка, 30 Г, м. Слов`янськ (т.с. 1, а.с. 179).

Рішенням Слов`янської міської ради «Про результати роботи тимчасової контрольної комісії міської ради для проведення інвентаризації договорів строкового сервітуту та здійснення контролю щодо сплати суб`єктами господарювання коштів до місцевого бюджету за користування правом особистого строкового сервітуту» №35-ХХ-7 від 15.02.2017, пунктом 4 якого, вирішено: управлінню архітектури та містобудування анулювати паспорти прив`язки, термін дії яких сплив, у зв`язку із не встановленням тимчасових споруд та місячний термін звітувати про анульовані паспорти прив`язки та вжиті заходи щодо анулювання декларацій про готовність об`єктів до експлуатації комісії з питань землекористування, містобудування та екології (т.с. 1, а.с. 30-31, зворотній бік).

У додатку 1 до вказаного рішення міської ради, наведений перелік капітальних споруд, що були встановлені на земельній ділянці, право користування якою підтверджується договором строкового особистого сервітуту, в п. 2 якого зазначена адреса - вул. Батюка 30, Чалий Микола Олександрович , рішення №16-L-6 від 25.10.2013, паспорт №34 від 25.04.2013.

Рішенням Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Донецькій області скасовано реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт №ДЦ37 від 01.12.2016 та декларації про готовність об`єкта, за адресою вул.Батюка, 30 м. Слов`янськ - до експлуатації № ДЦ54, замовник - Чалий М.О.( т.с. 1, а.с. 143).

Наказом Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Донецькій області №20 від 17.03.2017 визнано скасованою реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт №ДЦ37 від 01.12.2016 та декларації про готовність об`єкта, за адресою вул. Батюка, 30 м. Слов`янськ - до експлуатації № ДЦ54, замовник - Чалий М.О.( т.с. 1, а.с. 142). Підставою для прийняття наказу, слугувало зазначення недостовірних даних.

11.05.2017, на підставі довідки №11-05-03/58 управління містобудування та архітектури Слов`янської міської ради та декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ДЦ 54, відбулась реєстрація права власності об`єкту нерухомості, номер запису про право власності - 20365350.

Листом №01-01-12/729 від 13.05.2017, позивач повідомив відповідача, що у зв`язку з недотриманням відповідачем вимог паспорту прив`язки №34 від 25.04.2013, при встановленні тимчасової споруди,за адресою: вул.Батюка, 30 у м.Слов`янську , останній - анульований (т.с. 1, а.с. 38).

18.05.2017, ФОП Чалий М.О., передав на підставі договору купівлі-продажу, спірний об`єкт нерухомості у власність ОСОБА_1 (третя особа -2), номер запису про право власності - 20458963 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 35240078 від 18.05.2017), (т.с. 1, а.с. 41-42).

Як свідчать матеріали справи, 19.05.2017 ОСОБА_1 право власності на спірний об`єкт нерухомості, за договором купівлі-продажу, було передано Пустовій Катерині Тимофіївні (третя особа - 3), номер запису про право власності - 20495701 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №35275382 від 19.05.2017), (т.с. 1, а.с. 94-95).

Позивач, звертаючись до суду зазначає, що відповідачу - ФОП Чалому М.О., надана в платне користування на праві особистого сервітуту земельна ділянка, для розташування тимчасових споруд, однак останнім, без достатніх на те правових підстав, самовільно зведено на спірній земельній ділянці капітальну будівлю, та як наслідок, змінено цільове призначення такої земельної ділянки. Чим порушено ст.ст. 24, 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та ст. 376 ЦК України.

Суд одразу зазначає, що як станом на момент звернення до суду з позовом, так і станом на дату ухвалення даного судового рішення, право власності на об`єкт нерухомості, що розташований на земельній ділянці, яку позивач просить привести до попереднього стану, шляхом зобов`язання відповідача знести самочинний об`єкт нерухомості, належить третій особі -3.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Правовідносини, що виникли між сторонами в даній справі регулюються нормами Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України, Законів України «Про архітектурну діяльність», «Про регулювання містобудівної діяльності».

За приписами ст.9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт), об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Згідно з ч. 4,5 ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Частиною 2 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства.

Як встановлено судом вище, відповідач на підставі укладеного з позивачем договору строкового особистого сервітуту від 18.04.2014 набув, у платне користування земельну ділянку, площею 0,0060 га, за адресою вул.Батюка, 30, м. Слов`янськ , з цільовим призначенням - землі комерційного значення, земельна ділянка передана для розміщення групи тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Крім того, як вбачається технічної документації паспорту прив`язки, що розроблений на замовлення ФОП Чалого М.О., зокрема, схеми благоустрою території та розміщення тимчасової споруди містять посилання на те, що така документація разом із паспортом передбачає розміщення саме тимчасових споруд, для провадження підприємницької діяльності.

Будь-яких змін до договору особистого строкового сервітуту стосовно зміни цільового призначення, в частині надання права розміщувати об`єкт нерухомості на земельних ділянках, не вносилось.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову), мають власники земельних ділянок (ст. 90 Земельного кодексу України), землекористувачі (ст. 95 Земельного кодексу України), особи, які набули право користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій), за договором із власником земельної ділянки (ст. 102-1 Земельного кодексу України) або з інших передбачених законом підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 98 Земельного кодексу України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Частина 2 ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» містить у собі визначення поняття тимчасова споруда, а саме тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності це - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, що затверджений наказом Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України №507 від 17.02.2000 містить у собі визначення терміну будівля, їх перелік та класифікація, з якого вбачається, що тимчасова споруда до будівель не належить і не є нерухомістю.

Відповідач вказує, що спірна земельна ділянка, за цільовим призначенням відноситься до земель громадської забудови, а саме для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку). Наведене, на його думку, відповідно положень ст. 19 Земельного кодексу України, свідчить про необґрунтованість твердження позивача про зміну цільового призначення земельної ділянки.

З цього приводу суд зазначає, що за відомостями, що зазначені в технічній документації з землеустрою щодо встановлення меж, зокрема, викопіюванні експлікації земельних угідь (т.с. 1, а.с. 20), земельна ділянка за адресою вул. Батюка, 30 м. Слов`янськ , загальною площею 0,0060 га, має код цільового використання - 1.11:КВЦПЗ, секція В 03.10 «для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури».

У договорі особистого строкового сервітуту, з урахуванням наказу Державного комітету України із земельних ресурсів «Про затвердження класифікації видів цільового призначення земель» № 548 від 23.07.2010, визначено та конкретизовано право відповідача на розміщення, виключно, тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

За таких обставин, відповідач мав право на розміщення тимчасових споруд, але в жодному разі не капітальної будівлі, з улаштуванням фундаменту.

Відповідність цільового призначення земельної ділянки, не вказує на право забудови такої земельної ділянки. Тобто, в даному випадку розмежовані поняття цільового призначення землі в цілому та мети для якої вона передана.

Разом з тим, як вбачається з відомостей, що наявні у наданій відповідачем декларації про готовність до експлуатації об`єкта (т.с. 1, а.с. 185-192), останнім зведено будівлю з улаштуванням несучих конструкцій, зокрема, фундаменту - бетон, стіни - газобетон, перекриття - дерев`яне.

Тобто, відповідачем, на земельній, що надана йому на праві строкового сервітуту (для розміщення групи тимчасових споруд), зведено будівлю з улаштуванням фундаменту, а отже остання не може вважатися тимчасовою спорудою, в розумінні ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Доказів того, що цільове призначення земельної ділянки було змінено, суду не надано.

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення, як передбачено ч. 4 ст. 373 ЦК України. Цільове призначення земель України покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель (розділ ІІ Земельного кодексу України), при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності, відносно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

При цьому, як встановлено судом вище, при декларуванні початку будівництва, відповідач зазначив недостовірні відомості щодо прав на земельну ділянку.

Приписи Постанови КМУ «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» №466 від 13.04.2011 (далі Постанова КМУ №466), наділяють орган Державного архітектурно-будівельного контролю, на стадії надходження від замовника декларації про початок будівельних робіт, правом повернути її замовнику для усунення недоліків, у разі не повноти даних, зокрема, якщо у декларації не відображено інформації щодо замовника, назви чи адреси об`єкта, документа, що підтверджує право власності чи користування земельною ділянкою.

Так, при вчинені дій, направлених на реєстрацію декларації про початок будівництва, відповідач повинен був зазначити, у тому числі, підстави користування/володіння відповідною земельною ділянкою.

Дозвільний орган, в свою чергу, перевіряє лише повноту зазначених замовником (відповідачем в даному випадку), даних, при цьому дозвільний орган не наділений повноваженням перевіряти та надавати оцінку достовірності/недостовірності таких даних по суті, саме на стадії реєстрації такої декларації.

Замовник несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації.

Тобто, відповідач, усвідомлюючи про те, що ним вказані неправдиві відомості, розпочав будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети.

Відповідно до абз. 7 п. 22 Постанова КМУ №466, у разі виявлення органом державного архітектурно-будівельного контролю недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), наведених у зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такої декларації підлягає скасуванню органом державного архітектурно-будівельного контролю.

Після встановлення того, що в декларації вказані недостовірні данні, дозвільним органом був прийнятий відповідний наказ, яким визнано скасованою реєстрацію про початок виконання будівельних робіт, з підстав зазначення недостовірних даних.

Відповідач, у даній справі посилається на рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі №805/1353/18 від 17.09.2018, за наслідками розгляду якого, було скасовано вказаний вище наказ Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Донецькій області.

На думку відповідача, факт скасування такого наказу, є доказом законності зведення відповідного об`єкту нерухомості.

Однак господарським судом критично оцінюються такі твердження відповідача, оскільки, адміністративним судом, при ухваленні рішення №805/1353/18 не було надано жодної оцінки стосовно того, чи є об`єкт самочинним будівництвом, чи то не самочинно збудований, також не надано оцінки достовірності/недостовірності даних, зазначених у паспорті прив`язки.

Господарський суд також констатує, що адміністративний суд, у згаданому рішенні, задовольнив позовні вимоги ФОП Чалого М.О. до державної архітектурно-будівельної інспекції у Донецькій області, з підстав того, що останнім не було вчинено заходів державного нагляду, які відповідно Закону передують винесенню спірного у тій справі наказу, тобто з процедурних питань.

Тобто, подальші дії останнього мають ознаки протиправної поведінки, яка полягає у зведені на земельній ділянці, належній територіальній громаді міста Слов`янська, що не була відведена для цієї мети, об`єкту. За вказаними ознаками, такі дії відповідача є нічим іншим, як самочинним будівництвом.

Слід також зазначити, що як станом на момент реєстрації декларації про початок будівельних робіт, так і на даний час, відсутня згода власника земельної ділянки, на розміщення капітальної будівлі.

Також, посилання відповідача, як на доказ правомірності набуття права власності на будівлю, на рішення Господарського суду Донецької області від 20.02.2020, у справі №905/2017/19, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог Слов`янської міської ради про скасування, у тому числі, рішення державну реєстрацію права власності від 13.05.2017 на нерухоме майно за адресою м. Слов`янськ, вул. Батюка, буд. 30Г на ім`я Чалого М.О., здійснену державним реєстратором Булошник І.О. 11.05.2017, судом не сприймається.

Як вбачається зі змісту рішення, судом відмовлено у задоволенні позову у справі №905/2017/19, оскільки він був пред`явлений до неналежного відповідача, а не з підстав законності рішення про державну реєстрацію права власності від 13.05.2017 на нерухоме майно за адресою м. Слов`янськ, вул. Батюка, буд. 30Г на ім`я Чалого М.О .

Законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів передбачає, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, визначених законом, як необхідних для виникнення права власності.

При цьому формулювання статті 376 Цивільного кодексу України виключає можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

За таких обставин, державна реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Як слід суд вважає, що легітимізація цього об`єкту, через державну реєстрацію права власності на нього, теж є протиправними діями відповідача, оскільки останній жодним чином не довів протилежного.

Згідно з статтею 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

З урахуванням викладених вище обставин та норм права, суд дійшов висновку, що громадська будівля для роздрібної торгівлі, площею 51,2 кв. м, зведена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, а отже така будівля є самочинно збудованою.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням володіння. При цьому право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення діями відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цього права із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Водночас, як встановлено судом вище, за договорами купівлі продажу від 18.05.2017 та від 19.05.2017 об`єкт нерухомості, що розташований на спірній земельній ділянці, був відчужений ФОП Чалим М.О. на користь ОСОБА_1 , та в подальшому, останньою на користь ОСОБА_2 .

Вказані правочини не є нікчемними, та не оспорені у встановленому законом порядку, як недійсні.

Право власності, на підставі договору, в теперішній час, зареєстровано за ОСОБА_2 , якою власно й займається спірна земельна ділянка, як через володіння цим об`єктом, на підставі договору купівлі-продажу від 19.05.2017, так і на підставі договору оренди земельної ділянки від 25.11.2020.

За наведених обставин, ФОП Чалого М.О., не зважаючи на встановлення судом обставин самочинного будівництва ним на спірній земельній ділянці, не можна вважати належним відповідачем у цій справі, оскільки останній не наділений правами, як щодо земельної ділянки, так і щодо об`єкту розташованому на ній.

З іншого боку, належним відповідачем, в межах заявлених вимог, має бути громадянка ОСОБА_2 , хоча й остання і не здійснювала самочинне будівництво, оскільки набувши у власність нежитлове приміщення ФОП Чалого М.О., набула усі права та обов`язки щодо придбаного майна.

Слід зазначити, залучення ОСОБА_2 , в якості співвідповідача у справі унеможливлено через те, що будь-яких доказів про те, що ОСОБА_2 , як набуваючи у власність об`єкт нерухомості, розташований на спірній земельній ділянці, так і займаючи її в теперішній час, діє як суб`єкт господарювання, та, відповідно, за приписами Господарського процесуального кодексу України, для даного виду позову не може бути відповідачем у даній справі.

Суд зауважує, що зі змісту ст.ст.14, 45, 48, ч.2 ст.237 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що відповідача у справі визначає саме позивач, суд при цьому має виходити саме із складу осіб, до яких позивачем заявлено позов.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позов заявлено до неналежного відповідача.

Судові витрати на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Частиною 9 ст. 145 ГПК України визначено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду (ч. 10 ст. 145 ГПК України).

Враховуючи, що ухвалою Господарського суду Донецької області від 15.11.2017 у справі № 905/1647/17 про забезпечення позову, з урахуванням ухвали від 28.11.2017 про виправлення описки, вжито заходи забезпечення позову: вжити заходів до забезпечення позову шляхом встановлення заборони вчиняти певні дії, а саме: проводити будь-які дії, пов`язані з відчуженням оспорюваної будівлі, яка розташована за адресою: м.Слов`янськ, вул.Батюка, б.30Г , однак по суті спору прийнято рішення про відмову у задоволені позову, суд дійшов висновку про наявність підстав, та необхідність скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою суду від 15.11.2017 у справі № 905/1647/17.

Керуючись статтями 76-79, 86, 91, 129, 237, 238, 240, 241, Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Слов`янської міської ради до Фізичної особи-підприємця Чалого Миколи Олександровича про знесення самочинно збудованого нерухомого об`єкту та зобов`язання привести земельну ділянку до попереднього стану - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Господарського суду Донецької області від 15.11.2017 у справі № 905/1647/17.

У судовому засіданні 17.02.2021 складено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 01.03.2021.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Головуючий суддя О.М. Сковородіна

Суддя С.М. Фурсова

Суддя Ю.В. Бокова