УХВАЛА

23 лютого 2021 року

м. Київ

Справа № 911/1847/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

за участю представників:

позивача - Субора Н. С.,

відповідачів - не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Сбербанк"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2020 (судді: Тарасенко К. В. - головуючий, Іоннікова І. А., Разіна Т. І.) і рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2019 (суддя Чонгова С. І.) у справі

за позовом Акціонерного товариства "Сбербанк"

до державного реєстратора Комунального підприємства "Бюро державної реєстрації" Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Галкіна Євгена Володимировича, Комунального підприємства "Бюро державної реєстрації" Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Рент Сервіс 2012"

про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року Акціонерне товариство "Сбербанк" (далі - АТ "Сбербанк") звернулося до Господарського суду Київської області з позовом (з урахуванням змін) про: 1) визнання протиправними дій Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Рент Сервіс 2012" (далі - ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012") щодо набуття права власності на об`єкти нерухомого майна, а також дій державного реєстратора Комунального підприємства "Бюро державної реєстрації" Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Галкіна Євгена Володимировича (далі - державний реєстратор) та Комунального підприємства "Бюро державної реєстрації" Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (далі - КП "Бюро державної реєстрації") щодо проведення державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, а саме земельних ділянок згідно з переліком, наведеним у прохальній частині позовної заяви; 2) скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності від 09.02.2017 № 19003950 про реєстрацію за ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012" права власності на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку, кадастровий номер :01:021:0130, площею 0,12 га, розташовану у с. Копилів Макарівського р-ну Київської обл. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27) і рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 33848699 від 14.02.2017 12:56:17, прийнятого державним реєстратором, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності за ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012" на об`єкт нерухомості - земельну ділянку, кадастровий номер :01:021:0130, площею 0,12 га, розташовану у с. Копилів Макарівського р-ну Київської обл. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27); скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності від 09.02.2017 № 19004067 про реєстрацію за ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012" права власності на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку, кадастровий номер :01:021:0128, площею 0,12 га, розташовану у с. Копилів Макарівського р-ну Київської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27) і рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 33848850 від 14.02.2017 13:01:16, прийнятого державним реєстратором, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності за ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012" на об`єкт нерухомості - земельну ділянку, кадастровий номер :01:021:0128, площею 0,12 га, розташовану у с. Копилів Макарівського р-ну Київської обл. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27); скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності від 09.02.2017 № 19005626 про реєстрацію за ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012" права власності на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку, кадастровий номер :01:021:0132, площею 0,12 га, розташовану у с. Копилів Макарівського р-ну Київської обл. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27) і рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 33850345 від 14.02.2017 13:58:12, прийнятого державним реєстратором, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності за ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012" на об`єкт нерухомості - земельну ділянку, кадастровий номер :01:021:0132, площею 0,12 га, розташовану у с. Копилів Макарівського р-ну Київської обл. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27); скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності від 09.02.2017 № 19004157 про реєстрацію за ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012" права власності на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку, кадастровий номер :01:021:0120, площею 0,12 га, розташовану у с. Копилів Макарівського р-ну Київської обл. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27) і рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 33848926 від 14.02.2017 13:04:17, прийнятого державним реєстратором, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності за ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012" на об`єкт нерухомості - земельну ділянку, кадастровий номер :01:021:0120, площею 0,12 га, розташовану у с. Копилів Макарівського р-ну Київської обл. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27); скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності від 09.02.2017 № 19005494 про реєстрацію за ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012" права власності на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку, кадастровий номер :01:021:0124, площею 0,12 га, розташовану у с. Копилів Макарівського р-ну Київської обл. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27) і рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 33850233 від 14.02.2017 13:54:27, прийнятого державним реєстратором, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності за ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012" на об`єкт нерухомості - земельну ділянку, кадастровий номер :01:021:0124, площею 0,12 га, розташовану у с. Копилів Макарівського р-ну Київської обл. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27).

Позов обґрунтовано незаконністю проведення спірних реєстраційних дій, оскільки державна реєстрація права власності зазначених земельних ділянок за ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012" відбулася всупереч наявним обтяженням нерухомого майна.

Від відповідачів відзивів на позов не надійшло.

Рішенням Господарського суду Київської області від 25.11.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2020, у задоволенні позову відмовлено.

Місцевий господарський суд, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач не довів своїх прав на спірне майно, тобто те, що його права як власника або законного володільця чи розпорядника спірних земельних ділянок порушено, а також не довів того, що правочини, на підставі яких вчинено відповідні реєстраційні дії, визнано недійсними. Суд також зазначив, що ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012" не є органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, отже, визнання дій такого суб`єкта неправомірними не спрямовані на захист порушених прав або законних інтересів.

Не погоджуючись із ухваленими у справі судовими рішеннями, АТ "Сбербанк" звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2020 та рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2019 у справі та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

Підставою касаційного оскарження є пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме неврахування судами висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду. Зокрема, скаржник у касаційній скарзі наводить посилання на постанови Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 05.07.2018 у справі № 922/2878/17, від 13.02.2018 у справі № 905/3038/16, від 11.07.2019 у справі № 904/4011/18, постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц.

Скаржник вважає, що оскаржені у справі судові рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права; наголошує, що державна реєстрація речових прав на спірні земельні ділянки є протиправною та вчинена з порушенням чинного законодавства; дії відповідачів, вчинені під час відкритого виконавчого провадження № 45345756 щодо боргових зобов`язань за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18.06.2012 у справі № 2-52/11, призвели до ускладнення виконання цього рішення та фактичної неможливості виконання рішення за рахунок звернення стягнення на ліквідні активи боржника, що свідчить про завдання шкоди кредиторові.

Від відповідачів відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, 05.02.2007 між Закритим акціонерним товариством "Банк РНБ", правонаступником якого є АТ "Сбербанк" (банк), та Товариством з обмеженою відповідальністю "Актив 7" (далі - ТОВ "Актив 7", позичальник) було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 14-В/07.

На забезпечення виконання зобов`язань ТОВ "Актив 7" за кредитним договором між АТ "Сбербанк" та ОСОБА_1 було укладено договір поруки від 05.02.2007 № 14-В/07-П5 (із подальшими змінами), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим Ю. Є., зареєстрований в реєстрі за № 543.

Згідно із заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18.06.2012 у справі № 2-52-11 за позовом Публічного акціонерного товариства "Дочірній банк Сбербанку Росії", правонаступником якого є АТ "Сбербанк", до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа - ТОВ "Актив 7", про стягнення заборгованості, було стягнуто солідарно частку заборгованості з указаних відповідачів, що станом на 16.10.2009 становила 267 849,48 доларів США.

Виконавчий лист Печерського районного суду міста Києва від 05.12.2013 у справі № 2-52/11 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь АТ "Сбербанк" заборгованості у сумі 2 142 487,64 грн пред`явлено до виконання до Королівського відділу державної виконавчої служби міста Житомир Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 зареєстроване, зокрема, таке майно: земельна ділянка загальною площею 0,12 га, кадастровий номер :01:021:0124, розташована у с. Копилів Макарівського р-ну Київської обл.; земельна ділянка загальною площею 0,12 га, кадастровий номер :01:021:0120, розташована у с. Копилів Макарівського району Київська область; земельна ділянка загальною площею 0,12 га, кадастровий номер :01:021:0132, розташована у с. Копилів Макарівського району Київська область; земельна ділянка загальною площею 0,12 га, кадастровий номер :01:021:0128, розташована у с. Копилів Макарівського району Київська область; земельна ділянка загальною площею 0,12 га, кадастровий номер :01:021:0130, розташована у с. Копилів Макарівського району Київська область.

Станом на 17.05.2018 із Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно позивачу стало відомо, що державний реєстратор:

- 14.02.2017 о 12:56:17 провів державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна - земельної ділянки, кадастровий номер :01:021:0130, площею 0,12 га, дата державної реєстрації земельної ділянки - 27.06.2008, орган, що здійснював державну реєстрацію земельної ділянки, - Макарівський районний відділ КОФ ЦДЗК, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованого адресою: с. Копилів Макарівського р-ну Київської обл. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27) за ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012". Підставою виникнення права власності зазначено протокол, серія та номер - 06/0217 від 06.02.2017, виданий ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012", ОСОБА_1 . Номер запису про право власності - 19003950. Підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 33848699, від 14.02.2017 12:56:17, яке прийнято державним реєстратором (відповідно до інформаційної довідки від 17.05.2018 № 124284250, наявної в матеріалах справи);

- 14.02.2017 о 13:01:16 провів державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна - земельної ділянки, кадастровий номер :01:021:0128, площею 0,12 га, розташованої у с. Копилів Макарівського р-ну Київської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27) за ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012". Підставою виникнення права власності зазначено протокол, серія та номер - 06/0217 від 06.02.2017, видавник - ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012"; акт приймання-передачі серія та номер: б/н, виданий 06.02.2017, видавник - ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012", ОСОБА_1 . Номер запису про право власності - 19004067. Підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 33848850, від 14.02.2017 13:01:16, прийняте державним реєстратором (відповідно до інформаційної довідки від 17.05.2018 № 124285389, наявної в матеріалах справи);

- 14.02.2017 о 13:58:12 провів державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна - земельної ділянки, кадастровий номер :01:021:0132, площею 0,12 га, розташовану у с. Копилів Макарівського р-ну Київської обл. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27) за ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012". Підставою виникнення права власності зазначено протокол, серія та номер - 06/0217 від 06.02.2017, видавник - ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012"; акт приймання-передачі, серія та номер: б/н, виданий 06.02.2017, видавник - ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012", Губенко в. В. Номер запису про право власності - 19005626. Підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 33850345, від 14.02.2017 13:58:12, прийняте державним реєстратором (відповідно до інформаційної довідки від 17.05.2018 № 124286239, наявної в матеріалах справи);

- 14.02.2017 о 13:04:17 провів державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна - земельної ділянки, кадастровий номер :01:021:0120, площею 0,12 га, розташованої у с. Копилів Макарівського р-ну Київської обл. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27) за ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012". Підставою виникнення права власності зазначено протокол, серія та номер: 06/0217, від 06.02.2017, видавник - ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012"; акт приймання-передачі, серія та номер: б/н, виданий 06.02.2017, видавник - ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012", ОСОБА_1 . Номер запису про право власності - 19004157. Підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 33848926, від 14.02.2017 13:04:17, прийняте державним реєстратором (відповідно до інформаційної довідки від 17.05.2018 № 124287570, наявної в матеріалах справи);

- 14.02.2017 о 13:54:27 провів державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна -земельної ділянки, кадастровий номер :01:021:0124, площею 0,12 га, розташованої у с. Копилів Макарівського р-ну Київської обл. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27) за ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012". Підставою виникнення права власності зазначено протокол, серія та номер: 06/0217, від 06.02.2017, видавник - ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012"; акт приймання-передачі, серія та номер: б/н, від 06.02.2017, видавник - ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012", ОСОБА_1 . Номер запису про право власності - 19005494. Підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 33850233, від 14.02.2017 13:54:27, прийняте державним реєстратором (відповідно до інформаційної довідки від 17.05.2018 № 124288768, наявної в матеріалах справи).

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 є засновником ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012", розмір внеску до статутного фонду - 1 661 030,00 грн.

Таким чином, як з`ясували попередні судові інстанції, ОСОБА_1 здійснив відчуження зазначених земельних ділянок на користь ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012", що оформлено вказаним протоколом; відповідний правочин не визнавався недійсним, рішення щодо передачі земельних ділянок не оспорювалося.

Предметом позову у цій справі є вимоги АТ "Сбербанк", заявлені до державного реєстратора, КП "Бюро державної реєстрації" і ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012", про визнання протиправними дій ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012" щодо набуття права власності на об`єкти нерухомого майна, а також дій державного реєстратора та КП "Бюро державної реєстрації" щодо проведення державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, а саме земельних ділянок згідно з переліком, наведеним у прохальній частині позовної заяви; скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право власності ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012" на земельні ділянки згідно з переліком, наведеним у прохальній частині позовної заяви, та рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятих державним реєстратором щодо державної реєстрації права власності за ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012" на відповідні земельні ділянки.

Рішенням місцевого господарського суду, залишеним без змін згідно з постановою суду апеляційної інстанції, у задоволенні позову у цій справі було відмовлено.

У статті 15 Цивільного кодексу України унормовано, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 зазначеного Кодексу).

Разом і цим за змістом статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Іншими словами, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі № 914/1128/16, в постанові Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 210/5659/18.

Верховний Суд звертає увагу, що суди розглядають справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Господарським процесуальним кодексом України випадках.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Колегія суддів зазначає, що, вирішуючи спір по суті, господарський суд має встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу для захисту якого звернувся позивач, тобто встановити чи є особа, за позовом якої порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність такого права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії) від зобов`язаних осіб. Встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення прав і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес, за захистом якого(их) звернулася особа, мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" ЄСПЛ зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Тобто ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду відповідно до вимог законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України).

Порушення права/інтересу пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити/реалізувати своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Прийняття судом рішення покликане усунути цю невизначеність, відновити порушене право, створити можливість для реалізації інтересу. Тому застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права (інтересу) позивача.

Отже, з наведеного убачається, що однією з основних передумов для задоволення позову є наявність саме реального порушення (невизнання, оспорювання) відповідачем прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Дослідивши обставини справи та наявні у ній докази, попередні судові інстанції дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивач не довів самого факту порушення його права та обсягу тих прав, які він би міг відновити у випадку задоволення цього заявленого позову.

Водночас, як зазначив суд апеляційної інстанції, спірне майно знаходиться під арештом, здійсненим державним виконавцем на виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 18.06.2012 у справі № 2-52-11; вилучення у боржника та реалізація зазначеного майна, його опису та оцінки на час розгляду справи у порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", державним виконавцем не проведено, тобто не визначено, яка частина арештованого майна співмірна із сумою боргу, що не забезпечений грошовими коштами, а з огляду на те, що позивач не довів, на яку саме частку спірного майна він претендує, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого господарського суду про те, що в цьому спорі позивач не довів самого факту порушеного права та його обсягів, яке би підлягало захисту, а правомірність правочинів не є предметом судового розгляду у цій справі.

Суди також наголосили, що ТОВ "Компанія "Рент Сервіс 2012" не є органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, отже, визнання дій такого суб`єкта неправомірним не спрямовані на захист порушених прав або законних інтересів; чинне законодавство не передбачає такого способу захисту порушеного права, як визнання протиправними дій суб`єкта господарювання, а встановлення такого факту не матиме юридичних наслідків.

Як уже зазначалося, позивач не погодився з ухваленими у справі судовими рішеннями та оскаржив їх до суду касаційної інстанції. Згідно з ухвалою Верховного Суду від 26.01.2021 було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ "Сбербанк" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2020 і рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2019 у справі № 911/1847/19 на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції не приймає і не розглядає доводи скаржника, пов`язані з переоцінкою доказів та встановленням обставин справи.

Відповідно до частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, зазначеної в пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і в справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду виходить із того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7, пункт 40 постанови від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16).

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

Стосовно посилань скаржника у касаційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 03.07.2019 № 369/11268/16-ц, від 05.07.2018 у справі № 922/2878/17, від 13.02.2018 у справі № 905/3038/16, від 11.07.2019 у справі № 904/4011/18, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з постановою Верховного Суду від 19.09.2019 № 924/831/17, на яку послався скаржник у касаційній скарзі, було скасовано оскаржені у справі судові рішення про задоволення позову, а справу передано на новий розгляд до господарського суду першої інстанції через допущену судами неповноту судового дослідження. При цьому предметом позову у цій справі є вимоги Хмельницької міської ради, заявлені до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області (далі -УМВС України у Хмельницької області), про зобов`язання УМВС України у Хмельницької області в особі ліквідаційної комісії включити до проміжного ліквідаційного балансу кредиторську вимогу у розмірі 951 012,80 грн, що становить заборгованість за договором № 1/27 від 31.03.2008 зі змінами, внесеними додатковими угодами від 29.10.2008, від 19.03.2012 та від 25.12.2014, як визнану). Позов обґрунтовано наявністю у відповідача зобов`язання за договором від 31.03.2008 № 1/27 щодо відшкодування вартості загальної площі виділених позивачем йому в борг квартир, яку ліквідаційна комісія УМВС України у Хмельницької області безпідставно відмовилась включити до проміжного ліквідаційного балансу. Скасовуючи судові рішення у справі та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, суд касаційної інстанції виходив, зокрема, із того, що за змістом укладеного договору Хмельницька міська рада взяла на себе зобов`язання щодо передачі квартир УМВС в Хмельницькій області в обмін на повернення згодом рівноцінних квартир, а у випадку неможливості такого повернення - відшкодування їх вартості згідно із пунктом 4.1 договору. Тобто дії позивача були спрямовані на реальне відчуження нерухомого майна на користь відповідача в обмін на повернення ним згодом рівноцінного нерухомого майна, а отже, з урахуванням наведеного суди попередніх інстанцій у цій справі повинні були встановити правову природу договору, виходячи із тих зобов`язань, які ним передбачено та дій вчинених з його виконання, чого ними зроблено не було. Крім того, як зазначив суд касаційної інстанції, суди не надали належної оцінки розміру заявленого позивачем відшкодування вартості квартир; залишили поза увагою те, що позивач під час розрахунку вартості компенсації взяв за основу площу квартир 102,04 м2 (46,3 м2 + 55,74 м2) та ринкову вартість квартир, виходячи із листа Хмельницького бюро технічної інвентаризації станом на 01.05.2016, натомість з урахуванням пункту 4.1 договору розрахунок мав здійснюватись виходячи із площі переданих квартир, вказаних у пункті 2.1.1, загальною площею 102,11 м2 (30,9 м2 + 71,21 м2) та ринкової вартості станом на час повернення квартир. Суди також не надали оцінки доводам скаржників щодо застосування до даних правовідносин норм Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" та Порядку подання та розгляду пропозицій щодо передачі об`єктів з комунальної у державну власність, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 № 1482.

У цивільній справі № 369/11268/16-ц (за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк Фамільний" до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус, про визнання договорів дарування недійсними і скасування державної реєстрації права власності) Велика Палата Верховного Суду згідно з постановою від 03.07.2019 залишила без змін судові рішення попередніх судових інстанцій. Суд касаційної інстанції зазначив, що суди, встановивши, що ОСОБА_9 , відчужуючи належні йому на праві власності будинок і земельну ділянку, розташовані на АДРЕСА_1 , своїм синам - ОСОБА_11 та ОСОБА_10 був обізнаний про наявність вироку Голосіївського районного суду міста Києва від 02.11.2012, що набрав законної сили, яким стягнуто в тому числі з нього, на користь ТОВ "Банк Фамільний" 580 849,84 грн, правильно вважали, що боржник міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання вказаного судового рішення. Крім того, з`ясувавши, що під час укладення 27.12.2012 оспорюваних правочинів воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому вироку суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_9 , суди обґрунтовано визнали недійсними оспорювані правочини на підставі статті 234 Цивільного кодексу України. З огляду на те, що позивач дізнався про існування оспорюваних правочинів у серпні 2016 року - після отримання довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, суди правильно застосували частину 5 статті 267 Цивільного кодексу України та вказали, що ТОВ "Банк Фамільний" не пропустило визначену статтею 257 Цивільного кодексу України позовну давність.

Як свідчить зміст постанови Верховного Суду від 05.07.2018 у справі № 922/2878/17 (за первісним позовом Харківського учбово-виробничого підприємства № 2 Українського товариства глухих до Харківського учбово-виробничого підприємства № 1 Українського товариства глухих і фізичної особи-підприємця Пастуха М. В. (далі - ФОП Пастух М. В.) про визнання права власності на спірне майно і скасування арешту такого майна, комори інструментального цеху з інструментом, двох кімнат з технічною та готовою продукцією, та за зустрічним позовом ФОП Пастуха М. В. до Харківського учбово-виробничого підприємства № 1 Українського товариства глухих і Харківського учбово-виробничого підприємства № 2 Українського товариства глухих про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 01.08.2017), посилання на яку також міститься у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції скасував рішення судів попередніх інстанцій, які первісний позов задовольнили та відмовили у задоволенні зустрічного позову, а справу направив на новий розгляд. Скасовуючи судові рішення та направляючи справу на новий розгляд до місцевого господарського суду, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій не розглянули повно, всебічно та об`єктивно всі доводи та докази ФОП Пастуха М. В., у тому числі наведені ним у зустрічному позові та апеляційній скарзі, зокрема, і щодо фактично направлення податкових накладних до податкової інспекції, як кожний окремо, так і, головне, у їх комплексі та сукупності на підтвердження чи непідтвердження фіктивності спірних угод.

У справі № 904/4011/18 (за позовом ТОВ "МТІ" до ТОВ "Вікотек", ТОВ "Люкс Комерція", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського нотаріального округу Кривенчук С. В., про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23.08.2018, стягнення боргу у сумі 1 214 818,48 грн шляхом звернення стягнення на майно - об`єкт нерухомості, зазначений у договорі) Верховний Суд згідно з постановою від 11.07.2019 залишив без змін судові рішення попередніх судових інстанцій, які позов задовольнили частково, визнали недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23.08.2018, укладений між відповідачами, та відмовили у задоволенні позову в частині стягнення з ТОВ "Вікотек" заборгованості шляхом звернення стягнення на об`єкт нерухомості. Суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанції щодо того, що встановлені судами обставини свідчать про те, що оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, свідчать про умисел обох сторін оспорюваного правочину приховати справжні наміри учасників правочину, а саме виведення нерухомості з власності ТОВ "Вікотек" та ухилення від виконання рішення суду у справі № 910/192/14.

Як свідчить зміст постанови Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 905/3038/16 (за позовом ТОВ "Добре тепло" до ТДВ "ОП "Шахта імені Святої Матрони Московської" та Управління Пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області про визнання права власності на вугілля та виключення з опису та звільнення з під арешту цього майна), посилання на яку також міститься у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції скасував постанову суду апеляційної інстанції та залишив в силі рішення суду першої інстанції. У постанові суду касаційної інстанції зазначено, що оскільки специфікація від 01.08.2016 до договору від 01.01.2016 № 30 є невід`ємною частиною цього договору та визначена позивачем як підстава для пред`явлення вимоги про визнання права власності на зазначену у цій специфікації кількість вугільної продукції, враховуючи встановлені судом першої інстанції обставини справи, зокрема, щодо відсутності будь-яких доказів на підтвердження факту оплати та прийняття товару позивачем, а також невідображення зазначеної господарської операції у бухгалтерському та податковому обліках сторін договору, суд дійшов висновку що специфікація від 01.08.2016 та акт від 11.08.2016 підписані представниками ТОВ "Добре тепло" та ТДВ "ОП "Шахта імені Святої Матрони Московської" не з метою створення реальних правових наслідків у вигляді переходу права власності, а задля формальної зміни титулу спірного майна, з метою його приховання від органів державної виконавчої служби та ухилення від виконання рішень суду щодо стягнення з відповідача грошових коштів.

З викладеного вбачається, що судові рішення у зазначених справах ухвалені за інших предмета і підстав заявлених позовних вимог, інших фактичних обставин, які формують зміст правовідносин, та зібраних у таких справах доказів, іншого матеріально-правового регулювання, а також іншого суб`єктного складу учасників судового процесу, ніж у справі, що розглядається, тобто зазначені справи і справа, судові рішення в якій переглядаються, є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них; аналіз висновків, зроблених судами попередніх інстанцій у судових рішеннях у справі, в якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у зазначених постановах, а отже, висновки цих судів у таких справах не підлягають застосуванню у справі, що наразі розглядається судом касаційної інстанції.

З огляду на викладене підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу, не знайшла підтвердження.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії. Відповідно, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Таким чином, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (схожий висновок викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ "Сбербанк" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2020 і рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2019 у справі № 911/1847/19.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Сбербанк" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2020 і рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2019 у справі № 911/1847/19 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак