РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.02.2021Справа № 910/7884/20

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дзенгуляр»

до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія

«Енергоатом»

про стягнення 3.722.863,61 грн

Суддя Сівакова В.В.

секретар судового засідання Кимлик Ю.В.

за участю представників сторін

від позивача Манько Т.О., ордер серії ВС № 1026115 від 01.06.2020

Приянчук І.В., ордер серії АО № 1020928 від 22.12.2020

від відповідача Павленко С.С., самопредставництво

Суть спору :

05.06.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Дзенгуляр» до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення 3.722.863,61 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що між сторонами було укладено договір оренди № 10-125-08-19-00595 від 21.02.2019, на підставі якого позивачем передано відповідачу у користування майно - нежитлові приміщення, кі знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 63А, загальною площею 3039,52 кв. м, зі строком дії з 01.02.2019 по 01.02.2020. Листами № 25/1000 від 09.10.2019 та № 25/1266 від 19.12.2019 відповідачем було повідомлено позивача про намір в односторонньому порядку розірвати договір оренди. 28.12.2019 листом № 25/1309 відповідач повідомив про звільнення приміщень та надіслав акт приймання-передачі, датований 31.12.2019, у відповідь позивач листом № 20/01/10-1 від 10.01.2020 повідомив про неправомірність складання акту 31.12.2019 та запропонував скласти аналогічні акти приймання-передачі (повернення) приміщення 31.01.2020. Позивач вказує не те, що жодних додаткових угод щодо зміни строку оренди та дострокового припинення дії договору сторонами не укладалось, тому нарахування за договором здійснено по січень 2020 року. У зв`язку з тим, що відповідач повний розрахунок за надані згідно договору послуги не провів, позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача 3.722.863,61 грн, з яких 3.540.709,47 грн основного боргу (орендної плати, комунальних послуг, сервісних послуг, відшкодування ПДВ), 182.154,14 грн пені, 52.158,30 грн інфляційних втрат, 26.970,05 грн - 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/7884/20 від 12.06.2020 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено п`ятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання відповідних документів.

19.06.2020 позивачем усунено недоліки позовної заяви шляхом подання до суду відповідних документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.06.2020 відкрито провадження у справі № 910/7884/20; прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 21.07.2020.

Даною ухвалою зобов`язано відповідача протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 19.06.2020 було направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 986 за адресою, що зазначена в позовній заяві, а саме: 01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3, яка згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є місцезнаходженням відповідача.

З наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 986 вбачається, що відповідач ухвалу суду № 910/7884/20 від 19.06.2020 отримав 27.06.2020.

17.07.2020 відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує повністю посилаючись на те, що 28.12.2019 відповідач направив позивачу листом № 25/1309 акти приймання-передачі, що свідчить про звільнення орендованих приміщень, а отже станом на січень 2020 року відповідач приміщення не використовував, що свідчить про ненадання послуг з боку позивача та відповідно відсутність підстав для їх сплати. Пункт 18.4 договору пов`язує припинення договору з обставиною спливу 3-х місячного строку після письмового повідомлення стороною-ініціатором іншої сторони про намір припинити/розірвати договір, в незалежності від наявності обопільної домовленості сторін чи згоди іншої сторони про таке. Таким чином, зважаючи на саму обставину повідомлення відповідачем позивача про припинення договору, зокрема, листом № 25/1000 від 09.10.2019, такий договір є припиненим/розірваним в силу положень п. 18.4 договору після спливу 3-місячного строку з моменту письмового повідомлення про таке відповідача 09.10.2019, тобто з 09.01.2020. У зв`язку з цим у відповідача відсутній обов`язок зі сплати орендної плати та будь-яких інших платежів за січень 2020 року. Зазначає, що відповідач здійснив всі необхідні дії для повернення об`єкту оренди, в т.ч. надіслав відповідні акти приймання-передачі (повернення) приміщень і саме з боку позивача є прострочення підписання цих актів.

17.07.2020 відповідачем до суду подано клопотання про відкладення підготовчого засідання, у зв`язку з неможливістю направити повноважного представника, який перебуватиме у відрядженні поза межами міста Києва.

В підготовчому засіданні 21.07.2020 відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 10.09.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2020 продовжено строк підготовчого провадження у справі № 910/7884/20 на 30 (тридцять) днів.

04.09.2020 позивачем до суду подано відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що за відсутності досягнення згоди сторін щодо дати дострокового припинення договору, він діє протягом строку, визначеного у п. 4.2 договору, тобто по 01.02.2020. Оскільки приміщення не було повернуто позивачу, відповідач покинувши приміщення з власної ініціативи реалізував своє право розпоряджатись орендованою будівлею на власний розсуд і таке рішення відповідача не може бути підставою припинення обов`язку відповідача сплачувати орендну плату.

В підготовчому засіданні 10.09.2020 позивачем заявлено усне клопотання про зобов`язання сторін провести звірку взаєморозрахунків.

В підготовчому засіданні 10.09.2020 відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 24.09.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/7884/20 від 10.09.2020 запропоновано сторонам провести звірку взаєморозрахунків для чого позивачу направити компетентного представника до відповідача. Акт звірки подати в засідання суду.

В підготовчому засіданні 24.09.2020 позивачем подано для залучення до матеріалів справи копію акту звірки взаєморозрахунків станом на 22.09.2020.

В підготовчому засіданні 24.09.2020 позивачем заявлено усне клопотання про надання сторонам часу для вирішення питання мирного врегулювання спору.

В підготовчому засіданні 24.09.2020 відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 20.10.2020.

12.10.2020 позивачем до суду подано пояснення та заперечення по акту звірки від 22.09.2020, у яких викладено причини розбіжностей між даними позивача та відповідача, викладеними у акті звірки взаєморозрахунків.

В підготовчому засіданні 20.10.2020 судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, у відповідності до ст.ст. 182, 185 Господарського процесуального кодексу України, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 12.11.2020.

Позивач в судовому засіданні 12.11.2020 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 12.11.2020 проти задоволення позовних вимог заперечував частково.

В судовому засіданні 12.11.2020 відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 01.12.2020.

24.11.2020 позивачем до суду подано додаткові пояснення по справі та їх документальне підтвердження.

25.11.2020 від позивача до суду надійшли додаткові пояснення по справі та їх документальне підтвердження.

В судовому засіданні 01.12.2020 судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, у відповідності до ст. 207 Господарського процесуального кодексу України про визнання поважними причини пропуску позивачем процесуального строку для надання додаткових доказів.

В судовому засіданні 01.12.2020 відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 10.12.2020.

В судовому засіданні 10.12.2020 відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 22.12.2020.

21.12.2020 позивачем до суду подано додаткові пояснення по справі та їх документальне підтвердження.

В судовому засіданні 22.12.2020 судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, у відповідності до ст. 207 Господарського процесуального кодексу України про визнання поважними причини пропуску позивачем процесуального строку для надання додаткових доказів.

В судовому засіданні 22.12.2020 відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 26.01.2021.

В судовому засіданні 26.01.2021 відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 09.02.2021.

27.01.2021 позивачем до суду подано клопотання про надання матеріалів справи для ознайомлення. Представник позивача 27.01.2021 ознайомився з матеріалами справи, що підтверджується наявною у справі відповідною розпискою представника позивача.

В судовому засіданні 09.02.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників учасників справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

21.02.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дзенгуляр» (орендодавець, позивач) та Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Еенргоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Управління справами») (орендар, відповідач) було укладено договір оренди № 10-125-08-19-00595 (№ 1676/07-УС) (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору оренди орендодавець надає орендарю у користування нерухоме майно: нежилі приміщення, які знаходяться у нежилому будинку за адресою: м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 63А, загальною площею 3039,52 кв. м, з яких 2738,72 кв. м площа загального користування та 300,8 кв. м складське приміщення (що становить 94,54% від загальної площі нежитлового будинку, яка складає 3215,00 кв. м), надалі разом іменовано «будинок» або «об`єкт оренди»

Згідно з п. 1.2 договору ціль оренди - розміщення офісного персоналу орендаря.

Спір виник в зв`язку з тим, що на думку позивача, відповідачем в порушення умов договору не сплачено орендні платежі у зв`язку з чим виникла заборгованість в розмірі 3.540.709,47 грн, що складається з: 2.867.427,51 грн боргу по орендній платі за грудень 2019 року та січень 2020 року, 424.341,32 грн боргу за сервісні послуги за грудень 2019 року та січень 2020 року, 170.324,98 грн боргу за комунальні послуги за грудень 2019 року та січень 2020 року, 78.615,66 грн відшкодування податку за землю за жовтень 2019 року - січень 2020 року. Також за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання позивачем нараховано пеню в розмірі 182.154,14 грн, інфляційні втрати в розмірі 52.158,30 грн та 3% річних в розмірі 26.970,05 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

За приписами ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк встановлений договором найму.

Відповідно до п. 2.1 договору орендодавець передає орендарю, а орендар приймає нежилі приміщення будинку за актом приймання-передачі. Акт приймання-передачі підписується уповноваженими представниками сторін і з моменту його підписання вважається додатком до цього договору та його невід`ємною частиною.

Об`єкт оренди вважається переданим в оренду з моменту підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі об`єкту оренди.

Сторонами не подано та матеріали справи не містять акт приймання-передачі позивачем об`єкта оренди в орендне користування відповідачу.

Разом, з цим відповідно до ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Позивач у позовній заяві зазначає та відповідач у відзиві не заперечує прийняття ним будинку в орендне користування, тому обставина передачі будинку за договором в оренду відповідачу не підлягає доведенню, оскільки у суду не має обґрунтованих підстав вважати її недостовірною або визнаною у зв`язку з примусом.

Відповідно до ч.1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Згідно п. 4.1 договору строк оренди починається з моменту передання нежилих приміщень будинку, що оформлюється підписанням сторонами акту приймання-передачі (далі - дата початку оренди).

Відповідно до п. 4.2 договору строк дії договору - з 01.02.2019 по 01.02.2020 (далі - строк оренди).

Відповідно до п. 18.1 договору він набирає чинності з моменту підписання і поширює свою дію відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України на правовідносини, які виникають між сторонами з 01.02.2019 по 01.02.2020, але в будь-якому випадку до повного і належного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Відповідач заперечуючи проти позову зазначає, що договір розірваний та припинив свою дію раніше ніж визначений у п. 4.2 договору строк.

Згідно з ч.ч. 1 та 3 ст. 291 Господарського кодексу України одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 188 Господарського кодексу України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

Згідно з ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановленого договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

З огляду на наведені норми законодавства суд зазначає, що за загальним правилом зміна та розірвання господарських договорів допускається лише за згодою сторін в порядку, встановленому статтею 188 Господарського кодексу України. Зміна та розірвання господарських договорів (припинення зобов`язання) саме в односторонньому порядку допускаються виключно з підстав, прямо передбачених відповідним законом або договором.

У свою чергу ініціатива однієї із сторін договору щодо припинення його дії без отримання згоди на це іншої сторони в контексті наведених положень законодавства не тягне за собою таких правових наслідків як дострокове припинення дії договору.

Згідно з п. 18.2 договору договір може бути достроково припинений за згодою сторін, а також у випадках, передбачених договором.

Відповідно до п. 18.3 договору договір може бути достроково припинений за домовленістю сторін, якщо сторона заявить про намір його припинити у термін за 20 днів до закінчення строку дії договору.

Відповідач звернувся до позивача з листом № 25/1000 від 09.10.2019, у якому відповідач посилаючись на п. 18.2 договору та ч. 2 ст. 188 Господарського кодексу України звернувся з пропозицією розірвати договір з 16.12.2019.

Зі змісту вказаного листа вбачається, що відповідач мав намір достроково припинити дію договору саме «за згодою сторін». Згода сторін передбачає погодження самого факту дострокового розірвання та погодження дати розірвання/припинення договору обома сторонами.

У відповідь на лист № 25/1000 від 09.10.2019 позивач листом № 15/10/01 від 15.10.2019 повідомив про відхилення пропозиції відповідача про дострокове розірвання договору, оскільки відсутні правові підстави для розірвання договору та зазначив, що запропонована дата припинення договору є неможливою.

Отже, за відсутності згоди позивача про розірвання договору, у суду відсутні підстави вважати договір розірваним з 16.12.2019.

Матеріали справи свідчать, що відповідач звернувся до позивача з листом № 25/1266 від 19.12.2019, у якому відповідач зазначив, що раніше звертався до позивача з листом № 25/1000 від 09.10.2019 про намір розірвати договір з 16.12.2010 проте, у зв`язку з великим об`ємом речей для переміщення, вивільнення орендованих приміщень займе певний час, а саме до кінця грудня 2019 року, тому просив вважати договір розірваним з 01.01.2020.

Оскільки у даному повідомленні не вказано жодного пункту договору, а міститься посилання на лист № 25/1266 від 19.12.2019, суд приходить до висновку, що це повідомлення також вимагає одержання згоди орендодавця на розірвання договору з 01.01.2020, якої як свідчать матеріали справи отримано не було, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати договір розірваним з 01.01.2020.

Відповідно до ч. 4 ст. 188 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Доказів того, що договір є розірваним в судовому порядку не подано.

Пунктом 18.4 договору визначено, що сторони мають право на дострокове припинення/розірвання цього договору за умови письмового повідомлення іншої сторони про припинення цього договору не менше за 3 (три) місяці до дати такого припинення/розірвання.

Отже пунктом 18.4 договору сторони погодили право сторін припинити дію цього договору в односторонньому порядку, що не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Заява орендаря про припинення договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендаря у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендодавцем в силу прямої вказівки в договорі, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин.

В той же час, повідомлення орендарем орендодавця про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абз. 3 ч. 3 ст. 202 Цивільного кодексу України.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства (ч. 2 ст. 3 Господарського кодексу України.

Загальний порядок укладання, зміни та розірвання господарських договорів, які вчиняються в письмовій формі, пов`язує момент реалізації учасником правовідносин власного волевиявлення на виникнення, зміну чи припинення правовідносин зі здійсненням ним такого волевиявлення в належний спосіб.

Правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин, наведене у статті 764 Цивільного кодексу України, спрямовано на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця як власника майна володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища. У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу.

Факт наявності відповідної заяви орендаря та доказів її належного надсилання орендодавцю свідчить про добросовісне звернення орендаря до орендодавця, а відтак і про припинення договірних відносин між сторонами відповідно до приписів чинного законодавства.

Таким чином, враховуючи зазначене, судом повинен бути встановлений факт звернення орендаря до орендодавця з повідомленням про припинення дії договору.

Однак жодних доказів звернення орендаря до орендодавця з повідомленням про припинення/розірвання договору з посиланням на п. 18.4 договору із зазначенням, що договір припиняється через три місяці не подано.

У відзиві відповідач зазначає, що зважаючи на обставину повідомлення відповідачем позивача про припинення договору, зокрема листом № 25/1000 від 09.10.2019, такий договір є припиненим/розірваним в силу положень п. 18.4 договору після спливу 3-х місячного строку з моменту письмового повідомлення про таке відповідачем 09.10.2019, тобто з 09.01.2020.

Однак, обчислення відповідачем закінчення строку дії договору за спливом трьох місяців з моменту звернення з листом № 25/1000 від 09.10.2019, тобто з 09.01.2020, є неправомірним, оскільки у даному листі відповідач звертався з пропозицією розірвати договір в порядку, що передбачає згоду обох сторін, якої не досягнуто.

У контексті наведеного вище, зважаючи на встановлені обставини, у суду відсутні підстави вважати дію договору припиненою раніше ніж визначений у договорі строк, тобто з 01.02.2020.

У відповідності до п. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України з наймача справляється плата, за користування майном, розмір, якої встановлюється договором оренди.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що орендна плата повинна сплачуватися орендарем щомісячно у національній валюті України (гривні) протягом перших 25 календарних днів з моменту отримання рахунку та акту, місяця наступного за місяцем, за який здійснюється оплата (далі - орендна плата), відповідно до наступної формули:

Орендна плата = орендна ставка + ПДВ (20%), де

орендна ставка становить 1.580.706,14 грн на місяць без ПДВ, 1.896.847,37 грн з ПДВ.

До складу орендної ставки входить:

- плата за оренду приміщення: загального користування площею 2738,72 кв. м у розмірі 1.294.319,07 без ПДВ та складське приміщення площею 300,80 кв. м у розмірі 71.079,04 грн без ПДВ;

- плата за сервісне обслуговування у розмірі 176.808,88 грн на місяць без ПДВ;

- плата за землю (плата за оренду земельної ділянки та податок на землю, відведеної для експлуатації та обслуговування будинку) у розмірі 38.499,15 грн на місяць без ПДВ;

Розрахунок орендної ставки визначається сторонами у додатку № 2 договору.

Згідно додатку № 2 орендна ставка на місяць з ПДВ складає: орендна плата - 1.638.477,73 грн, плата за сервісне обслуговування - 212.170,66 грн, плата за землю - 46.198,98 грн.

Згідно з п. 5.3 договору сторони погоджуються, що орендна плата буде нараховуватися та сплачуватися після передання орендарю приміщень за актом приймання передачі.

Відповідно до п. 5.4 договору орендодавець щомісяця виставляє орендарю рахунок на оплату орендної плати, розрахованої за формулою, згідно з статтею 5.1 договору. Оплата здійснюється за умови наявності у рахунках, актах наданих послуг посилання на повний номер і дату договору. Протягом 5 (п`яти) робочих днів після закінчення кожного місяця сторони підписуватимуть акт про надання послуг з оренди приміщень за попередній місяць.

Відповідно до п. 5.5. договору у разі користування майном протягом неповного календарного місяця (першого та/або останнього місяців оренди) добова орендна плата за дні користування визначається згідно з чинною Методикою розрахунку на основі орендної плати за відповідні місяці пропорційно дням користування.

Відповідно до п. 7.1 договору за цим договором орендодавець надає послуги з обслуговування та утримання приміщень будинку (далі - сервісне обслуговування) згідно Розрахунку вартості та переліку сервісного обслуговування, які визначаються сторонами в додатку № 3 до договору.

Згідно з п. 7.2 договору орендар зобов`язується щомісячно протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту отримання рахунку від орендодавця сплачувати орендодавцю плату за комунальні послуги, що надаються третіми особами (комунальними організаціями) (далі - комунальні платежі) на підставі рахунку, отриманого від орендодавця та акту виконаних робіт, із додатком, що містить перелік і вартість фактично наданих послуг (орендар виставляє рахунок на сплату комунальних платежів та акт за надані послуги протягом 15 днів наступного місяця).

До комунальних платежів включені:

а) компенсація вартості спожитої активної та реактивної електричної енергії,

б) компенсація вартості центрального опалення,

в) компенсація вартості водопостачання та водовідведення,

г) компенсація вартості експлуатаційних витрат ЦОС,

д) компенсація вартості податку на нерухомість.

Згідно додатку № 3 до договору орендар відшкодовує затрати, які понесені власником приміщення, на підставі наданих документів за оплату сервісного обслуговування, у розмірі 176.808,88 грн без ПДВ та 212.170,65 з ПДВ, до якої входить:

надання послуг спостереження сигналізації термінового виклику наряду охорони УПО - 1.078,58 грн без ПДВ;

охорона будівлі - 54.000,00 грн без ПДВ,

прибирання будівлі - 78.000,00 грн,

надання комплексних послуг з обслуговування будівлі ТОВ «Дзенгуляр», а саме: комплекс робіт по обслуговуванню газового обладнання; експлуатаційне-оперативне обслуговування електроустановок, заміна ламп та комплектуючих; забезпечення та техобслуговування засобів протипожежної безпеки (включно з забезпеченням та технічним обслуговуванням вогнегасників), системи протипожежної охорони та сигналізації, що є необхідними для протипожежної безпеки та/або вимагаються органами пожежного нагляду; забезпечення та обслуговування необхідного сигналізаційного обладнання та систем безпеки, включно з відео спостереженням; миттям вікон; забезпечення боротьби зі шкідниками; технічне обслуговування та ремонт систем опалення та кондиціонування; утримання та ремонт зовнішньої та внутрішньої частини будинку; забезпечення та ремонт сантехніки із заміною відповідних комплектуючих - 43.730,30 грн без ПДВ.

Відповідно до п. 8.2 договору сторони погодились, що плата за сервісне обслуговування нараховується з дати початку дії договору з 01.02.2019 до дати закінчення дії договору.

Позивачем виставлено відповідачу наступні рахунки на оплату:

№ 39 від 31.12.2019 на суму 1.638.477,73 грн (орендна плата за грудень 2019 року),

№ 40 від 31.12.2019 на суму 212.170,66 грн (сервісні послуги за грудень 2019 року),

№ 1 від 31.01.2020 на суму 1.638.477,73 грн (орендна плата за січень 2020 року),

№ 2 від 31.02.2020 на суму 212.170,66 грн (сервісні послуги за січень 2020 року),

№ 4 від 31.01.2020 на суму 78.615,66 грн (відшкодування податку за жовтень 2019 року - січень 2020 року).

Позивач у позовній заяві зазначає, що акти виконаних робіт та наданих послуг за грудень 2019 року надані відповідачу 08.01.2020, тому прострочення виконання грошового зобов`язання та нарахування штрафних санкцій починається з 10.02.2020 включно (08.01.2020 + 25 календарних днів + 5 робочих днів).

Також позивач зазначає, що акти виконаних робіт та наданих послуг за січень 2020 року надані відповідачу 07.02.2020, тому прострочення виконання грошового зобов`язання та нарахування штрафних санкцій починається з 23.03.2020 включно (18.02.2020 + 25 календарних днів + 5 робочих днів).

Відповідно до ч. 4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Відповідач у відзиві не заперечує проти отримання рахунків та актів за грудень 2019 року та січень 2020 року, проти початку строку невиконання грошового зобов`язання та відповідно проти періоду прострочення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем здійснено часткову оплату рахунку № 39 від 31.12.2019 (орендну плату за грудень 2019 року) в загальному розмірі 1.192.278,75 грн, що підтверджується наступними платіжними дорученнями

№ 552 від 06.03.2020 на суму 238.477,73 грн,

№ 675 від 13.03.2020 на суму 200.000,00 грн,

№ 734 від 17.03.2020 на суму 300.000,00 грн,

№ 805 від 31.03.2020 на суму 100.000,00 грн,

№ 888 від 13.04.2020 на суму 53.801,02 грн,

№ 910 від 22.04.2020 на суму 200.000,00 грн,

№ 989 від 29.04.2020 на суму 100.000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно з п. 2.4 договору після закінчення строку оренди нежилі приміщення повинні бути повернені орендодавцю в стані не гіршому ніж на момент їх передання орендарю, з врахування нормального фізичного зносу.

Орендар зобов`язався у разі закінчення строку оренди повернути об`єкт оренди орендодавцю за актом приймання-передачі у визначений цим договором строк (п. 6.6.7 договору).

Відповідно до п. 19.1 договору повернення орендарем будинку оформляється двостороннім актом приймання-передачі (далі - акт повернення приміщення).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач листом № 25/1309 від 28.12.2019 повідомив позивача про звільнення приміщень з 31.12.2019 та надіслав позивачу з посиланням на п. 19.1 договору для підписання акт приймання-передачі в двох примірниках.

У відповідь позивач листом № 20/01/10-1 від 10.01.2020 повідомив відповідача про відсутність згоди орендодавця на дострокове розірвання договору за згодою сторін та відсутність судового рішення про дострокове розірвання договору, у зв`язку з чим наполягав на належному виконанні відповідачем умов договору щодо оплати всіх платежів за договором до 31.01.2020 включно. Також позивач просив підготувати та надіслати до 31.01.2020 примірники актів приймання-передачі (повернення) датовані останнім днем строку оренди - 31.01.2020.

В подальшому позивач листом від 31.01.2029 № 20/01/31-1 повідомив відповідача про необхідність документального оформлення повернення приміщень та надіслав акт приймання-передачі (повернення) приміщення датований 31.01.2020 на підпис, який відповідач не підписав.

Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на те, що станом на січень 2020 року відповідач звільнив приміщення та не використовував їх, у зв`язку з чим відсутні підстави для здійснення сплати не приймаються судом до уваги, з огляду на наступне.

Згідно ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Сторонами не було досягнуто згоди щодо дострокового розірвання договору, договір не був припинений в односторонньому порядку згідно п. 18.4 договору, також договір не був розірваний в судовому порядку, а отже строк дії договору закінчився у термін встановлений у договорі, а саме 01.02.2020.

Частиною 6 статті 762 Цивільного кодексу України передбачено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Отже, наведена норма права визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

З огляду на те, що матеріали справи не містять документально оформленого підтвердження звільнення відповідачем об`єкту оренди шляхом підписання акту прийому-передачі (повернення) будинку, датованого раніше дати закінчення строку дії договору, а також за відсутності доказів неможливості використання об`єкту оренди у грудні 2019 року, та січні 2020 року, суд приходить до висновку про відсутність підстав для невиконання відповідачем зобов`язань по сплаті орендної плати, плати за сервісне обслуговування та плати за землю.

Відповідно до п. 6.6.2 договору орендар зобов`язався своєчасно здійснювати орендні платежі та інші платежі за цим договором.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст. 525 Цивільного кодексу України), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Доказів того, що відповідачем виконано зобов`язання по сплаті наданих послуг не подано.

Судом не приймається до уваги подана копія акту звірки взаємних розрахунків станом на 22.09.2020, у зв`язку з тим, що сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій, оскільки такий акт не є первинним бухгалтерським документом в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік». Більш того, з акту вбачається, що до нього включено періоди надання послуг, які не є спірними.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність передбачених чинним законодавством правових підстав для стягнення з відповідача вартості наданих послуг в загальному розмірі 2.587.633,69 грн, до яких входять 446.198,98 грн орендна плата за грудень 2019 року (1.638.477,73 грн - 1.192.278,75 грн), 1.638.477,73 грн орендна плата за січень 2020 року, 212.170,66 грн сервісні послуги за грудень 2019 року, 212.170,66 грн сервісні послуги за січень 2020 року, 78.615,66 грн плату за землю.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача комунальних послуг за грудень 2019 року в сумі 107.217.56 грн та за січень 2020 року в сумі 63.109,42 грн суд відзначає наступне

Відповідно до п. 21.1 договору сторони визнають, що електрична енергія, вода і інші комунальні послуги поставляються відповідними комунальними службами міста як частина послуг.

Пунктом 21.2 договору визначено, що орендар координує з відповідними постачальниками надання таких послуг, а вартість таких послуг компенсується орендарем орендодавцю.

Отже положеннями пунктів 7.2, 7.3, 21.2 договору визначено обов`язок орендаря відшкодовувати позивачу вартість фактично наданих комунальних послуг.

Позивачем в якості підтвердження наявності боргу за комунальні послуги надано рахунки: № 41 від 31.12.2019 на суму 107.215,56 грн (за грудень 2019 року), № 3 від 31.01.2020 на суму 63.109,42 грн (за січень 2020 року).

Проте, позивачем не надано: 1) доказів укладення договорів із постачальниками відповідних послуг; 2) доказів в підтвердження надання відповідачу зазначених комунальних послуг та їх обсяг; 3) доказів понесення позивачем витрат по сплаті комунальних послуг, які має відшкодувати відповідач.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які свідчать про існування у відповідача обов`язку зі сплати комунальних послуг у заявленому розмірі 170.324,98 грн (107.215,56 грн + 63.109,42 грн).

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення 170.324,98 грн боргу за комунальні послуги необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату за надані послуги не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно зі ст.ст. 546, 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків передбачених законом.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Так, розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 15.1 договору визначено, що у випадку, якщо орендар не виконає будь-якого грошового зобов`язання, він повинен сплатити орендодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період невиконання грошового зобов`язання, за кожний день прострочення від суми порушеного зобов`язання, якщо воно порушено більш ніж на 5 (п`ять) робочих днів від обумовленої дати.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При укладанні договору сторони визначили відповідальність за порушення зобов`язання щодо оплати за надані послуги.

В зв`язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті наданих послуг, позивач просить стягнути з відповідача 182.154,14 грн пені (нарахованої за надані послуги у грудні 2019 року за період з 12.02.2020 по 04.06.2020 та за надані послуги у січні 2020 року за період з 23.03.2020 по 04.06.2020).

Враховуючи, що за умовами п. 5.1 договору відповідач зобов`язаний був вносити орендні платежі протягом 25 днів з моменту отримання рахунку, то момент прострочення виконання зобов`язання слід встановлювати щодо кожного місяця наданих послуг, і, в залежності від встановленого, нараховувати пеню, за кожний місяць наданих послуг за кожним платежем окремо.

У зв`язку з тим, що взяті на себе зобов`язання по сплаті наданих послуг відповідач не виконав, він повинен сплатити позивачу пеню, розмір якої, за розрахунками суду враховуючи здійснені відповідачем оплати за надані у грудні 2019 року послуги (розрахунок знаходиться в матеріалах справи) становить 136.955,58 грн.

Розрахунок пені здійснений судом з урахуванням наступного

- за грудень 2019 року

1.638.477,73 грн (орендна плата) + 212.170,66 грн (сервісні послуги) = 1.850.648,39 грн.

1.850.648,39 грн - 238.477,73 грн (часткова оплата 23.01.2020) = 1.612.170,66 грн.

Пеня нарахована за період з 10.02.2020 по 12.03.2020 на суму боргу 1.612.170,66 грн;

за період з 13.03.2020 по 16.03.2020 на суму боргу 1.412.170,66 грн (13.03.2020 часткова оплата в сумі 200.000,00 грн);

за період з 17.03.2020 по 30.03.2020 на суму боргу 1.112.170,66 грн (17.03.2020 часткова оплата в сумі 300.000,00 грн);

за період з 31.03.2020 по 12.04.2020 на суму боргу 1.012.170,66 грн (31.03.2020 часткова оплата в сумі 100.000,00 грн);

за період з 13.04.2020 по 22.04.2020 на суму боргу 958.369,64 грн (13.04.2020 часткова оплата в сумі 53.801,02 грн);

за період з 23.04.2020 по 29.04.2020 на суму боргу 758.369,64 грн (23.04.2020 часткова оплата в сумі 200.000,00 грн);

за період з 30.04.2020 по 04.06.2020 на суму боргу 658.369,64 грн (30.04.2020 часткова сплата в сумі 100.000,00 грн).

- за січень 2020 року

1.638.477,73 грн (орендна плата) + 212.170,66 грн (сервісні послуги) + 78.615,66 грн (відшкодування податку) = 1.929.264,05 грн.

Пеня нарахована за період з 23.03.2020 по 04.06.2020 на суму боргу 1.929.264,05 грн.

Вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 136.955,58 грн обґрунтовані і підлягають задоволенню.

В зв`язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті наданих послуг, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 52.158,30 грн інфляційних втрат (нарахованих на суму боргу за грудень 2019 року в розмірі 1.548.333,00 грн за період з лютого по квітень 2020 року та на суму боргу за січень 2020 року в розмірі 1.992.373,47 грн за період березень, квітень 2020 року) та 26.970,05 грн - 3% річних (нарахованих на суму боргу за грудень 2019 року в розмірі 1.548.333,00 грн за період з 10.02.2020 по 04.06.2020 та на суму боргу за січень 2020 року в розмірі 1.992.373,47 грн за період з 23.03.2020 по 04.06.2020).

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальність передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

За розрахунками суду, що знаходиться в матеріалах справи розмір інфляційних втрат становить 24.003,32 грн (здійснений на суму боргу за грудень 2019 року в розмірі 658.369,64 грн за період з 10.02.2020 по 30.04.2020 та на суму боргу за січень 2020 року в розмірі 1.929.264,05 грн за період з 23.03.2020 по 30.04.2020).

При здійсненні розрахунку інфляційних втрат на суму боргу за грудень 2019 року в розмірі 658.369,64 грн судом, з огляду на викладене вище, враховано ту обставину, що у березні та квітні 2020 року мало місце часткових оплат.

Умовами договору не визначено інший розмір процентів ніж 3% річних.

За розрахунками суду, що знаходиться в матеріалах справи (здійснений аналогічно розрахунку пені, наведеному вище) розмір 3% річних становить 21.911,95 грн.

В іншій частині позовних вимог про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних в позові слід відмовити, оскільки розрахунок здійснений з порушенням чинного законодавства України.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

З приводу висвітлення всіх доводів сторін суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дзенгуляр» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дзенгуляр» (01054, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 63-А, ) 2.587.633 (два мільйона п`ятсот вісімдесят сім тисяч шістсот тридцять три) грн 69 коп. заборгованості, 136.955 (сто тридцять шість тисяч дев`ятсот п`ятдесят п`ять) грн 58 коп. пені, 24.003 (двадцять чотири тисячі три) грн 32 коп. інфляційних втрат, 21.911 (двадцять одна тисяча дев`ятсот одинадцять) грн 95 коп. - 3% річних, 41.557 (сорок одна тисяча п`ятсот п`ятдесят сім) грн 57 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 23.02.2021.

СуддяВ.В. Сівакова