ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"03" березня 2021 р. Cправа № 902/1291/20

за позовом:Регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях (вул. Гоголя, 10, м. Вінниця, 21018)

до:Товариства з обмеженою відповідальністю "Лумбер" (вул. Слобода, буд. 230, м. Ладижин, Вінницька область, 24320)

про стягнення 12039,52 грн.

Суддя Яремчук Ю.О.

Секретар судового засідання Гнатик Є.Б.

за участю представників:

позивача: Кащук О.О.

відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

31.12.2020 р. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лумбер" про стягнення 12 039,52 грн.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 902/1291/20 розподілено судді Яремчуку Ю.О.

Ухвалою суду від 04.01.2020 р. відкрито провадження у справі № 902/1291/20. Визначено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено розгляд справи по суті призначити на 25.01.2021 р.

На визначену дату судом в судове засідання представники не з`явились, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлені ухвалою суду від 04.01.2021 р.

Ухвалою суду від 25.01.2021 р. судове засідання у справі відкладено на 03.03.2021 р.

На визначену дату судом в судове засідання з`явився представник позивача.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, направлена кореспонденція суду повернута з поштовою відміткою "За закінченням строку зберігання".

З врахуванням викладеного суд зазначає, що згідно із п.п. 4, 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За вказаних обставин у суду є достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення відповідача про дату, час та місце судового слухання, але останній не скористались правом на участь свого представника у судовому засіданні.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Суд нагадує, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010).

До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст.13,74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання представника відповідача.

Будь-яких письмових заяв і клопотань щодо відкладення розгляду справи, а також відзиву на позовну заяву, на день розгляду справи від відповідача до суду не надійшло.

З огляду на вищезазначене суд приходить до висновку, що відповідач належним чином був повідомлений про дане судове засідання. Неявка останнього є підставою до розгляду справи за його відсутності, що передбачено п.1 ч.3 ст.202 ГПК України.

Водночас слід зазначити, що положеннями ст.178 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами з огляду на приписи ч.9 ст.165 та ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Вінницькій області (код 13327990), правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях (код 42964094) (надалі - орендодавець; позивач), та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лумбер» (надалі орендар, відповідач) укладено договір оренди № 363-ГТ від 27.10.2017 р. нерухомого майна (гараж (літ. Г), площею 183.1 кв.м.), що не увійшло під час приватизації до статутного (складеного) капіталу ВАТ «Ладижинське електромонтажне підприємство № 9 «Електропівдензахідмонтаж», належить до державної власності та розташоване за адресою: 24321, Вінницька обл., м. Ладижин, вул. Промислова,9.

За умовами договору орендна плата за перший (базовий) місяць становить 2 059,36 грн. (вересень 2017 року), що в подальшому коригується на індекс інфляції та щомісяця не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, перераховується орендарем до Державного бюджету України (п. п. 3.1. - 3.6. договору).

У відповідності до акту приймання-передавання державного нерухомого майна від 27.10.2017 р., балансоутримувачем передано, а орендарем прийнято майно передбачене умовами договору.

В подальшому між сторонами у справі було укладено додаткові угоди, а саме додаткову угоди № 1 від 26.10.2018 р. де пунктом 1 встановлено, що дію договору оренди продовжено до 27.10.2019 р. включно та додаткову угоди № 2 де пунктом 2 - дію договору продовжено до 27.04.2020 р. включно.

Водночас, договір припинено за згодою сторін наказом № 579 від 14.05.2020 р., а майно повернуто його балансоутримувачу, згідно з відповідним актом приймання-передавання після припинення дії договору оренди № 363-ГТ від 27.10.2017 р.

Відповідно до пункту 5.3. договору, орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Також, пункт 3.11. договору оренди визначає, що закінчення строку дії договору не звільняє орендаря від обов`язку сплати заборгованості за договором оренди, включаючи орендну плату та нараховані штрафні санкції, а пункт 10.2. договору оренди передбачає, що умови договору зберігають силу протягом усього строку договору, а в частині зобов`язань орендаря щодо сплати орендних платежів і нарахованих штрафних санкцій - до повного виконання цих зобов`язань.

Згідно з пунктом 9.1. договору, за невиконання або неналежне виконання умов договору сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством та умовами цього договору.

Відповідно до пункту 9.3. договору, у випадку, якщо в орендаря утворюється заборгованість перед бюджетом, що дорівнює або перевищує розмір трьох місяців орендної плати, орендарю нараховується штраф у розмірі 10% від такої суми заборгованості, який підлягає сплаті на рахунок кредитора. У разі збільшення суми заборгованості, на яку нараховано штраф, орендарю додатково нараховується штраф на різницю відповідної заборгованості.

Згідно пункту 3.10. договору, у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату, розраховану на дату підписання акту приймання-передавання (повернення орендованого майна), включно.

Орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до Державного бюджету відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати (пункт 3.7. договору).

Будь-яких повідомлень з боку відповідача до Регіонального відділення не надходило.

Станом на 29.12.2020 р. за договором оренди № 363-ГТ від 27.10.2017 за орендарем рахується: заборгованість з орендної плати перед Державним бюджетом України, яка становить 9 244,40 грн.; пеня, яка становить 1 870,68 грн.; шраф, який становить 924,44 грн.

З метою досудового врегулювання спору, Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях на адресу боржника направлялися претензійні заяви (№11-4/1637 від 25.11.2019 р. та № 11-5/770 від 03.03.2020 р.) про необхідність сплати заборгованості з орендної плати та штрафних санкцій.

Дані претензії заяви залишені без реагування, що і стало підставою звернення позивача з позовом до суду.

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов наступних висновків.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з частиною 1 ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Аналогічні норми містяться в положеннях ст. 759 Цивільного кодексу України.

У разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди, що передбачено ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Приписами ч. 2 ст. 795 Цивільного кодексу України визначено, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Кодексу).

Статтею 759 Кодексу унормовано, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно з частиною 1 статті 762 Кодексу за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (частина 5 цієї статті).

Статтями 18, 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі. Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об`єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об`єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об`єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об`єктів, що перебувають у державній власності. Орендна плата, встановлена за відповідною методикою, застосовується як стартова під час визначення орендаря на конкурсних засадах. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Відповідно до пункту 5.3. договору, орендар щомісячно не пізніше 15 числа місяця, що настає за розрахунковим, сплачувати орендну плату. Сума орендної плати на індекс інфляціїна індекс інфляції коригується Орендарем самостійно.

Згідно з частиною 4 статті 17 Закону України Про оренду державного та комунального майна, орендар зобов`язаний вносити орендну плату за користування об`єктом оренди незалежно від наслідків господарської діяльності.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України, господарські зобов язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк згідно з договором оренди та Законом.

Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що орендар не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов язань.

Так, частиною 4 статті 631 Цивільного кодексу України передбачено, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Також, пункт 3.11. договору оренди визначає, що закінчення строку дії договору не звільняє орендаря від обов`язку сплати заборгованості за договором оренди, включаючи орендну плату та нараховані штрафні санкції, що передбачені даним договором оренди та чинним законодавством України.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем, станом на момент звернення позивачем з позовом до суду, розрахунки з орендної плати в повному обсязі не проведено.

Кожна зі сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

З урахуванням встановлених обставин суд приходить до переконливого висновку про наявність факту порушення відповідачем прав позивача за захистом яких останній звернувся, позаяк матеріалами справи підтверджується заборгованість відповідача зі сплати орендної плати в розмірі 9 244,40 грн.

При цьому, суд зазначає, що визначений позивачем розмір орендної плати узгоджується із умовами договору.

Судом також розглянуто вимогу позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 1 870,68 грн та штрафу в розмірі 924,44 грн.

Згідно з пунктом 9.1. договору, за невиконання або неналежне виконання умов договору сторони несуть відповідальність згідно з чинного законодавства України.

Законом України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань № 543/96-ВР від 22.11.1996 встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пункту 3.7. договору, орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до Державного бюджету відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Частина перша статті 230 Господарського кодексу України визначає такі види штрафних санкцій, як неустойка, штраф, пеня, які учасник господарських відносин зобов 'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов язання.

Статтею 343 Господарського кодексу України встановлено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з частиною другої статті 258 Цивільного кодексу України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлюється позовна давність в один рік.

У свою чергу, частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до пункту 1.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов`язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням, на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 Цивільного кодексу України) або на відсутність вини (статті 614, 617 Цивільного кодексу України чи стаття 218 Господарського кодексу України).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

У відповідності до ч.1 ст.216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у Господарському кодексі України, іншими законами та договором.

Згідно з ст.230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 1 ст.549 ЦК України визначено, що неустойка - це грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 3 ст.549 ЦК України визначено, що пеня - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

Господарським законодавством закріплено, що у випадку, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або в кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (ч.4 ст.231 ГК).

Отже, враховуючи неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, зокрема, в частині сплати орендної плати у встановлені договором строки, позивачем обґрунтовано заявлена позовна вимога про стягнення з відповідача пені та штрафу.

Таким чином, здійснивши перевірку правильності нарахування пені за допомогою калькулятора інформаційно-правової системи "ЛІГА:ЗАКОН" судом не виявлено помилки, а тому вимоги про стягнення 1 870,68 грн пені та 924,44 грн штрафу підлягають задоволенню.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлені до стягнення нарахування.

З огляду на вищевикладене, оцінивши подані докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ч. 1 ст. 52, ст.ст. 7, 8, 13, 14, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лумбер" (вул. Слобода, буд. 230, м. Ладижин, Вінницька область, 24320, ) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях (вул.Гоголя, 10, м. Вінниця, 21018, ) в дохід Державного бюджету України заборгованість з орендної плати у в розмірі 9 244,40 грн; пеню в розмірі 1870,68 грн; штрфу в розмірі 924,44 грн; судовий збір в розмірі 2 102,00 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

5. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Примірник повного тексту судового рішення надіслати сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 05 березня 2021 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Гоголя, 10, м. Вінниця, 21018) ()

3 - відповідачу (вул. Слобода, буд. 230, м. Ладижин, Вінницька область, 24320)