ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2021 р. Справа №909/710/19

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Гриців В.М.,

Матущака О.І.,

без повідомлення учасників справи

розглянув апеляційну скаргу Івано-Франківської міської ради за №1325/11.1-03/14в від 26.12.2019

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 12.12.2019 суддя: Фрич М.М., м. Івано-Франківськ, повний текст рішення складено 19.12.2019

за позовом Івано-Франківської міської ради, м. Івано-Франківськ,

до відповідача фізичної особи-підприємця Сидорчук Світлани Володимирівни, м. Івано-Франківськ,

про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 79 621,57 грн.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

05.07.2019 у Господарський суд Івано-Франківської області звернулась Івано-Франківська міська рада з позовом до фізичної особи-підприємця Сидорчук Світлани Володимирівни (далі по тексту ФОП Сидорчук С.В.) про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 79 621,57 грн. за період з 25.04.2016 по 31.12.2018.

Правовою підставою позову позивач зазначає ст.ст. 1212-1214 Цивільного кодексу України, ст.ст. 206 Земельного кодексу України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 12.12.2019 в задоволенні позову Івано-Франківської міської ради до фізичної особи-підприємця Сидорчук Світлани Володимирівни про стягнення безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати в сумі 79 621, 57 грн - відмовлено.

Вказане рішення мотивоване тим, що стягнення безпідставно збережених грошових коштів у вигляді орендної плати має розраховуватись виключно на підставі технічної документації та витягу з нормативної грошової оцінки землі. Натомість, з наданого позивачем розрахунку та наданих доказів неможливо встановити чи вірними є застосовані коефіцієнти, площа та нормативна грошова оцінка землі, які зазначені як вихідні дані для розрахунку розміру орендної плати, заявленої до стягнення, а тому місцевий суд дійшов до висновку, що позивачем належними та допустимими доказами по справі не доведено розрахунок розміру заявлених до стягнення коштів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати зазначене рішення та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Вважає, що судом не враховано кадастрового плану земельної ділянки по вул. Тринітарській, 9 площею 0,0236 га, який є належним і допустимим доказом щодо визначення площі земельної ділянки під об`єктом нерухомого майна, що належить відповідачу.

Зазначає, що заявлений розрахунок безпідставно збережених коштів за користування вказаною земельною ділянкою у вигляді орндної плати був здійснений на підставі інформації з листа Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області за № 0-9-0.31-280/106-18 від 06.09.2018, а тому висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідач не скористався своїм правом, наданим ст. 263 ГПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подав.

У відповідності до приписів ч. 10 ст. 270 ГПК України вказана апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається без повідомлення учасників справи.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи і заперечення, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що предметом позову у справі, яка розглядається, є вимога позивача про стягнення з відповідача, як власника об`єкта нерухомого майна, безпідставно збережених коштів орендної плати на підставі статей 1212-1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розміщений, за період з 25.04.2016 по 31.12.2018.

Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Статтею 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким згідно з частиною 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Частина 1 статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Зі змісту частини 2 статті 120 Земельного кодексу України вбачається, що не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладення договору оренди, внаслідок чого її власник недоотримує дохід у вигляді орендної плати, за своїм змістом є кондикційними (зазначена позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17).

Судами встановлено, що відповідач є власником нежитлових будівель та споруд, які розміщені на земельній ділянці, розташованій за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Тринітарська, 9.

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається, що право власності на ці нежитлові будівлі, зареєстровані за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 15.05.2003, проте відсутні відомості про оформлення права користування або власності на земельну ділянку, де знаходяться об`єкти нерухомості.

Матеріали справи не містять доказів належного оформлення відповідачем права користування вказаною земельною ділянкою, зокрема, укладення відповідного договору оренди з позивачем та державної реєстрації такого права.

Судами встановлено, що між Івано-Франківською міською радою (орендодавець) та підприємцем Сидорчук С.В. (орендар) укладався договір оренди землі від 07.08.2004 (а.с.22, т.1) за умовами пунктів 1 та 2 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне володіння і користування (оренду) земельну ділянку площею 0,0279 га, яка знаходиться на вулиці Тринітарській, 9, для обслуговування адміністративного будинку та переобладнаного першого поверху під заклад громадського призначення відповідно до плану (схеми) розташування (а.с.23-24, т.1).

При цьому сторони узгодили в пункті 6 договору строк його дії - 3 роки, у пункті 16 договору передбачили обов`язок орендодавця передати земельну ділянку в оренду згідно акту приймання-передачі після державної реєстрації цього договору.

Отже, момент укладення договору, а відтак і початок перебігу строку його дії сторони визначили та пов`язали з моментом державної реєстрації договору. Інших строків чи термінів початку перебігу чи закінчення дії договору його текст не містить.

Пунктом 30 зазначеного договору оренди передбачено умови його припинення, серед яких у звязку з закінченням терміну, на який його було укладено. Аналогічні положення визначені в ч. 2 ст. 291 ГК України.

Стаття 31 Закону України «Про оренду землі» (в редакції Закону №161-XIV від 06.10.1998, чинній на момент укладення договору) регулює питання припинення договору оренди землі, а саме договір оренди землі припиняється, в тому числі у випадку закінчення строку, на який його було укладено;

Отже, починаючи з 12.10.2004 між сторонами виникли договірні відносини оренди земельної ділянки, які тривали до 12.10.2007. Ці правовідносини окрім договору регулювались також положеннями ЦК України, ГК України та Закону України «Про оренду землі» в редакціях чинних на момент укладення договору оренди від 07.08.2004.

За змістом пункту 17 договору оренди від 07.08.2004 після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду.

За змістом статті 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються спеціальним законом.

В матеріалах справи відсутній акт приймання-передачі об`єкта оренди за договором від 07.08.2004, однак сторонами визнається, а в суду немає обґрунтованих підстав вважати його недостовірним, факт передачі та використання спірної земельної ділянки відповідачем (орендар), а тому в силу ч. 1 ст. 75 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019) ці обставини не підлягають доказуванню в даній справі.

У звя`зку з цим правильним є висновок місцевого господарського суду про те, що після закінчення строку дії договору оренди від 07.08.2004 відповідач без достатньої на це правової підстави продовжував користуватись земельною ділянкою за адресою: Івано-Франківська область, м.Івано-Франківськ, вул. Тринітарській, 9, площею 0,0279 га відповідно до плану (схеми) розташування (а.с.23-24, т.1).

Доказів, які б підтверджували протилежні обставини сторонами не подано, а судом не встановлено.

Відповідно до частини 1 статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Як встановлено положеннями частин 1, 3, 4, 9 статті 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Поряд з цим як правильно зазначив місцевий господарський суд з посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладеної у постановах, зокрема від 11.06.2019 у справі №922/551/18, від 01.10.2019 у справі №922/2082/18, від 17.03.2020 у справі №917/353/19, для вирішення спору про стягнення безпідставно збережених коштів у виді орендної плати за земельну ділянку, необхідно з`ясувати, чи є земельна ділянка об`єктом цивільних прав, а також установити обґрунтованість порядку та підстав нарахування орендної плати за користування земельною ділянкою.

Окрім цього, позивач має надати як докази існування протягом зазначеного в позові періоду земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, довести обґрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів), а також докази реальної можливості передачі позивачем цієї земельної ділянки в оренду відповідно до Закону України "Про оренду землі". Дана правова позиція відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №922/392/18, від 07.02.2019 у справі №922/3639/17, від 06.02.2018 у справі №923/921/17, від 29.05.2019 у справі № 922/955/18.

Вказані обставини з урахуванням вимог статті 77 Господарського процесуального кодексу України повинні бути підтверджені певними засобами доказування відповідно до земельного законодавства і не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Акт обстеження земельної ділянки від, на який посилається позивач, стосовно фактичного використання земельної ділянки 0,0279 га, суд оцінив критично, вказавши, що наданий позивачем акт обстеження не містить даних про щодо виділення земельної ділянки, її кадастрового номеру та площі. Інших доказів, що могли б ідентифікувати земельну ділянку, яку за твердженням позивача, займає відповідач, суду не надано.

З урахуванням цього, а також з огляду на відсутність доказів щодо нормативно-грошової оцінки, необхідної для визначення розміру заявлених позовних вимог, суд визнав позовні вимоги необґрунтованими.

За змістом статей 74, 77, 86 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанцї викладені правильно із врахуванням дослідження та надання належної правової оцінки доказів, наявних у матеріалах справи та того, позивач мав надати докази існування протягом зазначеного в позові періоду земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, докази реальної можливості передачі позивачем цієї земельної ділянки в оренду відповідно до Закону України "Про оренду землі", а також довести обґрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів).

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №922/392/18, від 07.02.2019 у справі №922/3639/17, від 06.02.2018 у справі № 923/921/17, від 29.05.2019 у справі № 922/955/18.

За змістом п. 289.1 ст. 289 Податкового кодексу України і ч. 1 ст. 13 Закону України "Про оцінку земель" для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності обов`язково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими і затвердженими нормативами (ст. 1 Закону України "Про оцінку земель").

Тобто, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 ст. 288 Податкового кодексу України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 року по справі № 920/739/17).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оцінку земель" підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться: розташованих у межах населених пунктів незалежно від їх цільового призначення - не рідше ніж один раз на 5-7 років; розташованих за межами населених пунктів земельних ділянок сільськогосподарського призначення - не рідше ніж один раз на 5-7 років, а несільськогосподарського призначення - не рідше ніж один раз на 7-10 років (ст.18 Закону України "Про оцінку земель").

Частинами 1, 2 ст. 20 цього Закону передбачено, що за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 23 Закону України "Про оцінку земель" технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

За змістом ч. 4 ст. 23 цього Закону рішення рад, зазначених у цій статті, щодо технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок набирають чинності у строки, встановлені відповідно до пункту 271.2 ст. 271 Податкового кодексу України, якою, в свою чергу, передбачено, що рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Розрахунок нормативної грошової оцінки земельної ділянки здійснюється відповідно до Методики нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 2303.1995 року № 213, згідно з п. 21 якої нормативна грошова оцінка земель населених пунктів визначається за спеціальною формулою з урахуванням, зокрема, коефіцієнта, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (під житлову та громадську забудову, для промисловості, транспорту тощо).

Згідно з Порядком нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 25.11.2016 року № 489, за результатами нормативної грошової оцінки земель укладається технічна документація. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються за заявою зацікавленої особи як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

Так Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц дійшла висновку, що обов`язковими для визначення орендної плати є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, про що також наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 (п.71).

Відтак, оскільки нормативна грошова оцінка землі проводиться в обов`язковому порядку для визначення розміру орендної плати за землі комунальної та державної форм власності, наявність витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки для розрахунку заявленої до стягнення суми безпідставно збережених відповідачем грошових коштів у вигдяді орендної плати за землю є обов`язковою.

Такі висновки відповідають практиці Верховного Суду при розгляді даної категорії спорів, зокрема, висновкам, викладеним у постановах Касаційного господарського суду від 12.03.2020 у справі №922/893/19, від 05.03.2020 у справі №922/926/19, від 29.01.2020 у справі №922/2811/18, від 29.05.2019 у справі №922/955/18, від 06.08.2019 у справі №922/3560/18, від 10.09.2019 у справі №922/96/19, від 06.11.2019 у справі №922/3607/18.

Разом з тим, позивач розрахував суму безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати виходячи з інформації, яку надав відділ Держгеокадастру у м. Івано-Франківськ у вищезазначеному листі №0-9-0.31-280/106-18 від 06.09.2018 (а.с.28,т.1) про те, що нормативно грошова оцінка спірної земельної ділянки у 2016 становить 946 069,72 грн., у 2017 році становить 1 002 622,40 грн., у 2018 році становить 1 002 622,40 грн.

У матеріалах справи відсутні витяги із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, що є необхідною передумовою для нарахування суми стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.

Тобто, позивач здійснив розрахунки на підставі листа, а не витягу з технічної документації про нормативно грошову оцінку спірної земельної ділянки, що передбачений законом.

Тому розрахунок заявленої до стягнення суми грунтується на припущеннях та приблизних показниках, тому є недоведеними належними та допустимими доказами.

Отже, доводи скаржника про те, що міська рада разом із фахівцями у галузі геодезії та землевпорядних робіт за допомогою сертифікованого обладнання самостійно встановила межі, площу та конфігурацію земельної ділянки, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

З врахуванням викладеного апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог, а тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Апелянтом не спростовано наведених висновків суду першої інстанції, які тягли б за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення та не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга Хриплинської сільської ради Івано-Франківської міської ради підлягає залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, суд дійшов до висновку про покладення на апелянта судового збору в розмірі 2881,50 грн., який сплачений згідно з платіжним дорученням за №1850 від 16.12.2019.

Керуючись ст. ст. 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Івано-Франківської міської ради за №1325/11.1-03/14в від 26.12.2019 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 12.12.2019 у справі №909/710/19 - залишити без змін.

Судовий збір в розмірі 2881,50 грн. покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: Бойко С.М.

Судді: Гриців В.М.

Матущак О.І.