ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2021 р. м. Київ Справа № 911/2467/20

Господарський суд Київської області в складі:

головуючого судді Христенко О.О.

за участю секретаря Гарбуз Л.В.

розглянувши справу № 911/2467/20

за позовом Першого заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури

в інтересах держави в особі Територіальної громади міста Біла Церква,

м. Біла Церква

до 1. Білоцерківської міської ради, м. Біла Церква

2. Фізичної особи-підприємця Лиценка Олександра Григоровича,

м. Біла Церква

про визнання недійсним рішення

за участю представників:

прокурор: не з`явився;

від позивача: не з`явився;

від відповідачів: 1. не з`явився;

2. не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Перший заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури (надалі-прокурор) в інтересах держави в особі Територіальної громади міста Біла Церква (надалі-позивач) звернувся до господарського суду Київської області з позовом до 1. Білоцерківської міської ради (надалі-відповідач 1) та до 2. Фізичної особи-підприємця Лиценко Олександра Григоровича (надалі-відповідач 2), в якому просить визнати недійсним рішення Білоцерківської міської ради від 27.02.2020 № 5013-91-VII «Про погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право земельного сервітуту та встановлення земельного сервітуту з фізичною особою-підприємцем Лиценком О.Г.».

В обґрунтування позовних вимог, прокурор вказує на те, що на підставі рішення Білоцерківської міської ради від 27.02.2020 № 5013-91-VII фізичній особі-підприємцю Лиценко О.Г. погоджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту для облаштування автостоянки та технічного обслуговування автотранспорту за адресою: м. Біла Церква, вул. Андрія Шептицького, 2, земельна ділянка з кадастровим номером: :03:001:0179, площею 0,0304 га від загальної площі 0,8388 га. Разом з цим, прокурор стверджує, що спірна земельна ділянка відноситься до земель історико-культурного призначення, оскільки на такій знаходиться пам`ятка архітектури місцевого значення «Водонапірна вежа за проектом Шухова В.Г. (метал)».

Ухвалою господарського суду Київської області від 31.08.2020 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду, відкрити провадження у справі № 911/2467/20, здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі № 911/2467/20 призначити на 07.10.2020.

14.09.2020 через канцелярію господарського суду від Білоцерківської міської ради надійшов лист № 2787/01-07 від 07.09.2020 (вх. № 19450/20), в якому відповідач 1 визнав позовні вимоги в повному обсязі; зазначив про належне повідомлення останнього про дату, час та місце розгляду справи, проте просив суд здійснювати розгляд справи без участі його повноважного представника.

У зв`язку із перебування судді Христенко О.О. на лікарняному, підготовче засідання, з розгляду справи № 911/2467/20, призначене на 07.10.2020 не відбулось.

Ухвалою суду від 22.10.2020 підготовче засідання у справі № 911/2467/20 призначено на 18.11.2020.

Ухвалою суду від 18.11.2020 підготовче засідання було відкладено на 16.12.2020.

Ухвалою суду від 16.12.2020 закрито підготовче провадження у справі № 911/2467/20, справу призначено до розгляду по суті на 20.01.2021.

Ухвалою суду від 20.01.2021 розгляд справи був відкладений на 17.02.2021.

В судовому засіданні розгляду справи по суті на 20.01.2021 прокурор підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов з підстав викладених у позовній заяві.

В судове засідання 17.02.2021 прокурор не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час, дату та місце розгляду справи був належним чином повідомлений; представник позивача жодного разу в судові засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про що свідчать наявні в матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення позивачу поштових відправлень щодо ухвал суду; представник відповідача 1 в судове засідання 17.02.2021 не з`явився, проте як було встановлено судом (лист № 2787/01-07 від 07.09.2020) визнав позовні вимоги та просив здійснювати розгляд справи за відсутності його повноважного представника; представник відповідача 2 жодного разу в судові засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про що свідчать наявні в матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення відповідачу поштових відправлень щодо ухвал суду, відзив на позов до суду не надіслав.

Відповідно до ч. 2 ст. 178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд Київської області -

ВСТАНОВИВ:

Так, звертаючись до господарського суду в інтересах держави в особі Територіальної громади міста Біла Церква прокурор вказує на те, що статтею 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, у тому числі, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Аналіз п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України та ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу.

За змістом ч. 4, 5 ст. 53 ГПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Таким чином, ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" пов`язує обов`язок прокурора реалізувати представницькі повноваження в інтересах держави, у тому числі шляхом пред`явлення позовної заяви, лише з наявністю, на його думку, факту порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Реалізація такого обов`язку прокурором не пов`язана з настанням несприятливих правових наслідків для службових осіб уповноваженого органу, що не вчинив належних заходів щодо захисту інтересів держави, зокрема, у вигляді притягнення до кримінальної або дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Необхідність захисту інтересів держави полягає в тому, що правильне і своєчасне вирішення справ за позовами у сфері земельних відносин та дотримання визначеного законодавством порядку набуття прав на земельні ділянки має важливе значення для зміцнення правопорядку в сфері землекористування та запобігання порушенням у цій сфері та поновленні майнових інтересів держави щодо спірної земельної ділянки.

З врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступникк кожному кокретному випадку самостійно визначає з посилання на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому відбулось чи може відбутись порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Інтереси держави можуть збігатись повністю або частково або не збігатись зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді.

Стаття 80 Земельного кодексу України визначає, що суб`єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в т.ч. й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землямими державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу в користування земель комунальної власності приватній особі за умов імперативної заборони таких дій позбавляє український народ загалом або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу рол відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності та користування на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядуванн, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. ст. 14, 19 Конституції України).

В частині 2 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» закріплено, що визначення обсягу і меж повноважень, які здійснюють районні у містах (у разі їх створення) ради та їх виконавчі органи в інтересах територіальних громад районів у містах, здійснюється виключно на пленарних засіданнях міських рад.

Відповідно до положень ст. 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є, зокрема, територіальні громади.

Однак, територіальна громада м. Біла Церква не є конкретно визначеною, зареєстрованою юридичною особою, як наслідок позбавлена права на самостійне звернення до суду за захистом порушених прав.

У даному спорі територіальна громада м. Біла Церква не може виступати як суб`єкт цивільних правовідносин і мати такий самий правовой статус, що й інші учасники цих відносин. Враховуючи, що спірні земельні ділянки відносились до земель комунальної власності, а Білоцерківська міська рада, яка в силу ст. 12 Земельного кодексу України розпоряджається землями територіальних громад є відповідачем у справі, тому прокурор звертається з позовом в інтересах територіальної громади м. Біла Церква, як самостійний позивач.

Враховуючи наведене, відповідно до ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявні підстави для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред`явлення цього позову в інтересах держави в особі територіальної громади м. Біла Церква.

Статтею 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад.

У статті 122 Земельного кодексу України зазначено, що міські ради передають земельні ділянки у власність із земель комунальної власності відповідних територіальних громад.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 172 Цивільного кодексу України).

Таким чином, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що воля територіальної громади як власника може виражатись лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.

Отже, територіальна громада м. Біла Церква Київської області як власник спірного майна делегувала органу місцевого самоврядування повноваження щодо здійснення права власності від її імені, в інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, визначених законом.

Таким чином, здійснення Білоцерківською міською радою права власності, зокрема розпорядження землею не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може розцінюватись, як вираження волі територіальної громади.

У ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000328 від 04.12.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, встановлено порушення вимог чинного законодавства під час погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право земельного сервітуту фізичній особі-підприємцю Лиценку О.Г., площа 0,0204 га від загальної площі 0,8388 га земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0179 для облаштування автостоянки по вул. А.Шептицького, 2 в м. Біла Церква, за рахунок земельної ділянки на якій знаходиться пам`ятка архітектури місцевого значення - «Водонапірна вежа за проектом ОСОБА_1 (метал)» та встановлення земельного сервітуту.

У відповідності до ст. 54 Конституції України культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.

Згідно з преамбулою Закону України "Про охорону культурної спадщини" об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, охороняються державою. Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 150 ЗК України до особливо цінних земель відносяться зокрема землі історико-культурного призначення.

Згідно з Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки № 4-ДК/29/АП/09/01/20 від 22.01.2020 Головного управління Держгеокадастру у Київській області складеного під час перевірки дотримання вимог земельного законодавства при розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :03:001:0179 по вул. Андрія Шептицького у м. Біла Церква Київської області було встановлено, що на земельній ділянці з кадастровим номером :03:001:0179 знаходиться пам`ятка архітектури місцевого значення Водонапірна вежа за проектом ОСОБА_1 (метал)» в м. Біла Церква, яку взято на облік, як пам`ятку архітектури місцевого значення, згідно з додатком 2 Наказу управління культури і туризму Київської обласної державної адміністрації «Про взяття на облік щойно виявлених об`єктів культурної спадщини» від 07.10.2010 № 73/01-07.

В матеріалах справи наявний наказ Київської обласної державної адміністрації управління культури і туризму № 73/01-07 від 07.10.2010 «Про взяття на облік щойно виявлених об`єктів культурної спадщини», яким взято на облік щойно виявлені об`єкти культурної спадщини, згідно із Переліком (додаток № 2) нововиявлених пам`яток архітектури та садово-паркового мистецтва на території Київської області, в т.ч. «Водонапірна вежа за проектом ОСОБА_1 метал».

Рішенням Білоцерківської міської ради Київської області від 27.02.2020 № 5013-91-IV «Про погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту та встановлення земельного сервітуту з фізичною особою-підприємцем Лиценком Олександром Григоровичем» вирішено: погодити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту фізичній особі-підприємцю Лиценку Олександру Григоровичу для облаштування автостоянки та технічного обслуговування автотранспорту за адресою: вул. Андрея Шептицького, 2; укласти договір про встановлення особистого строкового сервітуту з фізичною особою-підприємцем Леценком Олександром Григоровичем на частку земельної ділянки, площею 0,0304 га від загальної площі 0,8388 га з кадастровим номером: :03:001:0179, на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту для облаштування автостоянки та технічного обслуговування автотранспорту за адресою: вул. Андрея Шептицького, 2, строком на 5 років, за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.

Пам`яткою культурної спадщини є об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (не включення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Частиною першої статті 32 Закону України "Про охорону культурної спадщини" з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам`яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них мають встановлюватися зони охорони пам`яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару.

Стаття 2 Закону України "Про охорону культурної спадщини" визначає види об`єктів культурної спадщини, серед яких археологічні, історичні, об`єкти архітектури та містобудування, ландшафтні.

Відповідно до статті 53 та статті 54 Земельного кодексу України до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.

Землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель.

Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини» землі, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації.

При цьому, умовою належності земельної ділянки до такої категорії земель є розташування на ній об`єктів визначених статтями 53, 54 ЗК України, ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Статус спірної земельної ділянки площею 0,0304 га, яка розташована по вул. Андрія Шептицького, 2 в м. Біла Церква, як землі історико-культурного призначення підтверджено Наказом управління культури і туризму Київської обласної державної адміністрації «Про взяття на облік щойно виявлених об`єктів культурної спадщини» від 07.10.2010 № 73/01-07, а також Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки № 4-ДК/29/АП/09/01/20 від 22.01.2020 Головного управління Держгеокадастру у Київській області.

Зважаючи на імперативність правової норми, передбаченої у ч. 1 ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини», земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення за фактом знаходження на ній споруди (будівлі), яка є пам`яткою архітектури.

Частиною 3 статті 24 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що забороняється змінювати призначення пам`ятки, її частин та елементів, робити написи, позначки на ній, на її території та в її охоронній зоні без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Статтею 186-1 Земельного кодексу України визначено, що надання земельної ділянки комунальної або державної форми власності, яка розташована на території земель історико-культурного призначення, памяток культурної спадщини місцевого значення, їх охоронних зон, в історичних ареалах населених місць та інших землях історико-культурного призначення здійснюються на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Частиною 3 статті 186-1 Земельного кодексу Укаїни визначено, що проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів погоджуються в обов`язковому порядку територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та структурним підрозділом відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району - виконавчим органом відповідної міської ради у сфері містобудування та архітектури, а також органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері охорони культурної спадщини, структурним підрозділом відповідної обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони культурної спадщини.

Проте, рішення Білоцерківської міської ради Київської області від 27.02.2020 № 5013-91-IV «Про погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту та встановлення земельного сервітуту з фізичною особою-підприємцем Лиценком Олександром Григоровичем», прийнято з недотриманням порядку щодо встановлення та зміни цільового призначення, що є підставою для визнання такого недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

В процесі судового розгляду відповідач 1 визнав позовні вимоги в повному обсязі, відповідач 2 не спростував доводів прокурора та не довів зворотнього.

Відтак, суд зазначає, що рішення Білоцерківської міської ради від 27.02.2020 № 5013-91-VII «Про погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право земельного сервітуту та встановлення земельного сервітуту з фізичною особою-підприємцем Лиценком О.Г.» прийнято з порушенням порядку встановлення та зміни цільового призначення земель, не відповідає вимогам Земельного кодексу України та Закону України «Про охорону культурної спадщини», що є підставою для визнання такого рішення недійсним.

З огляду на невідповідністю вказаного рішення законам України наявні підстави для задоволення вимог прокурора про його недійсність.

Частиною 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Судовий збір відповідно до ст.ст. 123, 129 ГПК України, покладається судом на відповідачів із врахуванням ч. 1 ст. 130 ГПК України щодо відповідача 1.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 123, 129, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним рішення Білоцерківської міської ради від 27.02.2020 № 5013-91-VII «Про погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право земельного сервітуту та встановлення земельного сервітуту з фізичною особою-підприємцем Лиценком О.Г.».

3. Стягнути з фізичної особи-підприємця Лиценко Олександра Григоровича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь прокуратури Київської області (01601, м. Київ, бул. Лесі Українки, буд. 27/2, ) 1 051 (одну тисячу п`ятдесят одну) грн. 00 коп. судового збору.

4. Стягнути з Білоцерківської міської ради (09117, Київська область, м. Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, 15, ) на користь прокуратури Київської області (01601, м. Київ, бул. Лесі Українки, буд. 27/2, ) 525 (пятсот двадцять пять) грн. 50 коп. судового збору.

Видати накази.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано - 05.03.2021.

Суддя О.О. Христенко