ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2021 справа № 454/1670/17

Господарський суд Львівської області у складі судді Мазовіти А.Б. за участю секретаря судового засідання Андрусика В.Д., розглянув матеріали позовної заяви

за позовом: Фермерського господарства «Бурка В.В.», с. Тартаків, Львівська область

до відповідача-1: Львівської місцевої прокуратури №1, м. Львів

до відповідача-2: Держави України в особі Державної казначейської служби України, м. Київ

про стягнення 1 000 000,00 грн моральної шкоди

за участю представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача-1: Панькевич Р.В. прокурор;

від відповідача-2: Стегній А. В. - представник

Обставини розгляду справи.

У 2017 році на розгляд Сокальського районного суду Львівської області надійшла позовна заява Фермерського господарства «Бурка В.В.», с. Тартаків, Львівська область до Львівської місцевої прокуратури №1, м. Львів та Держави України в особі Державної казначейської служби України, м. Київ про стягнення 1 000 000,00 грн моральної шкоди.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 03.10.2017 у справі №454/1670/17 в задоволенні позову ФГ «Бурка В. В.» відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30.11.2017 рішення Сокальського районного суду Львівської області від 03.10.2017 у справі №454/1670/17 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.05.2020 рішення Сокальського районного суду Львівської області від 03.10.2017 та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30.11.2017 скасовано, провадження у справі закрито.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.07.2020 справу №454/1670/17 передано для продовження розгляду до Господарського суду Львівської області.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 17.08.2020 позовну заяву Фермерського господарства «Бурка В.В.» залишено без руху.

04.09.2020 на адресу суду надійшла заява позивача від 01.09.2020 про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 11.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 05.10.2020.

25.09.2020 через канцелярію суду від Львівської місцевої прокуратури №1 надійшов відзив на позовну заяву (вх. №27839/20 від 25.09.2020).

25.09.2020 через канцелярію суду від Фермерського господарства «Бурка В.В.» надійшли клопотання про розгляд справи без участі представника позивача (вх. №27974/20 від 25.09.2020), клопотання про долучення оригіналів документів для огляду (вх. №27976/20 від 25.09.2020).

28.09.2020 через канцелярію суду від Державної казначейської служби України надійшло клопотання про передачу справи за підсудністю до Господарського суду м. Києва (вх. №28053/20 від 28.09.2020).

05.10.2020 через канцелярію суду від Фермерського господарства «Бурка В.В.» надійшла відповідь на відзив (вх. №28702/20 від 05.10.2020).

Ухвалою від 05.10.2020 суд відклав підготовче засідання на 26.10.2020.

16.10.2020 через канцелярію суду від Фермерського господарства «Бурка В.В.» надійшло заперечення на клопотання про передачу справи за підсудністю (вх. №29960/20 від 16.10.2020).

Ухвалою від 26.10.2020 суд продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів, відклав підготовче засідання на 19.11.2020.

19.11.2020 через канцелярію суду від Львівської обласної прокуратури надійшло пояснення (вх. №33371/20 від 19.11.2020).

Ухвалою від 23.11.2020 суд відклав підготовче засідання на 10.12.2020.

Ухвалою від 10.12.2020 суд відклав підготовче засідання на 21.12.2020.

З огляду на те, що за результатами підготовчого провадження було вирішено усі необхідні завдання, сторонами подані усі докази, які доводять обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, суд ухвалою від 21.12.2020 відмовив в задоволенні клопотання про передачу справи за підсудністю, закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 21.01.2021.

11.01.2021 через канцелярію суду від Фермерського господарства «Бурка В.В.» надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника позивача (вх. №422/21 від 11.01.2021).

Ухвалою від 25.01.2021 суд відклав судове засідання на 15.02.2021.

Заяв про відвід суду не поступало.

Суть спору та правова позиція сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 08.12.2016 на адресу Генеральної прокуратури України позивачем було надіслано заяву про кримінальне правопорушення. В заяві позивач просив відкрити кримінальне провадження за статтею 382 КК України щодо посадових осіб Львівського обласного управління водних ресурсів по факту невиконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.12.2012 у справі №148664/11/9104 (№ 2а-10905/2011). Надалі вказана заява була направлена до прокуратури Львівської області і у подальшому перенаправлена до Львівської місцевої прокуратури №1, звідки позивач отримав відповідь про те, що його заява знов перенаправлена до Личаківського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області. Після повторного звернення до Генеральної прокуратури з приводу внесення вищевказаної заяви до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, заяву було перенаправлено до Львівської місцевої прокуратури і надалі до Личаківського ВП ГУНП у Львівській області. Позивач вважає такі дії прокуратури протиправними й такими, що порушують його права, у зв`язку із чим неправомірними діями йому було завдано моральної шкоди. З урахуванням викладеного, позивач просив суд стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на його користь 1 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями прокуратури.

В судових засіданнях представник відповідача-1 проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема, зазначив про необґрунтованість і безпідставність позовних вимог.

В судових засіданнях представник відповідача-2 проти позову заперечив, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

У процесі розгляду справи суд встановив наступне.

08.12.2016 Фермерське господарство «Бурка В.В.» (позивач) звернулося до Генерального прокурора України із заявою за вих. №928 від 08.12.2016 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 382 КК України відносно посадових осіб Львівського обласного управління водних ресурсів по факту невиконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2012 року у справі №148664/11/9104 (№ 2а-10905/2011), в результаті чого вказані посадові особи позбавили фермерське господарство прав, гарантованих статтями 40, 55 Конституції України, та нанесли фермерському господарству шкоду. Також просив визнати фермерське господарство потерпілою стороною у даному провадженні.

Листом за вих. №04/2/2-р-16 від 23.12.2016 Генеральна прокуратура України повідомила позивача про те, що вказана заява скерована для розгляду до Прокуратури Львівської області.

Листом за вих. №04/2/2-р-16 від 28.12.2016 Прокуратура Львівської області повідомила позивача про те, що вказана заява скерована для розгляду до Львівської місцевої прокуратури №1.

Листом за вих. №(14-39) 231-16 від 30.12.2016 Львівська місцева прокуратура №1 повідомила позивача про те, що вказана заява скерована для розгляду по суті до Личаківського ВП ГУНП у Львівській області.

Листом за вих. №660/39-17 від 20.01.2017 Личаківське ВП ГУНП у Львівській області повідомило позивача, що відомості за його заявою до Єдиного реєстру досудових розслідувань не внесені з огляду на те, що в даних матеріалах були відсутні дані, які б вказували на наявність ознак кримінального правопорушення. Одночасно роз`яснено його право оскаржити таке рішення.

Звернення Фермерського господарства «Бурка В.В.» за вих. №134 від 14.02.2017 про внесення відомостей до ЄРДР за вищевказаною заявою про вчинення кримінального правопорушення з Генеральної прокуратури України направлено до Прокуратури Львівської області, звідти до Львівської місцевої прокуратури та надалі до Личаківського ВП ГУНП у Львівській області. Інформація щодо розгляду звернення Личаківським ВП ГУНП у Львівській області в матеріалах справи відсутня.

Позивач, вважаючи такі дії працівників відповідача-1 неправомірними, якими, на його думку, завдано шкоди іміджу позивача, принижено його ділову репутацію, звернувся до суду із позовом про стягнення 1 000 000,00 грн моральної шкоди.

Дослідивши представлені суду докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Чинне законодавство не містить визначення поняття ділової репутації юридичної особи, оскільки воно є морально-етичною категорією й одночасно особистим немайновим благом, якому закон надає значення самостійного об`єкта судового захисту (ст. 201 ЦК України).

Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Норми ст. 94 ЦК України констатують, що юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації. Способами захисту ділової репутації може бути вимога про відшкодування збитків та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної такими порушеннями юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються відповідно до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, згідно з якою моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, диспозитивність, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є одними з основних засад судочинства, закріпленими у статті 124 Конституції України, статтях 2, 7, 13, 14 ГПК України.

Принцип диспозитивності передбачає, зокрема, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи та в межах заявлених вимог і на підставі доказів, а збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ГПК України.

У частині 2 статті 80 цього Кодексу визначено, що позивач або особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

За приписами частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд в силу приписів частини першої статті 86 ГПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановлені судом фактичні обставини викладаються в судовому рішенні з посиланням на докази, на підставі яких їх встановлено.

Зокрема, з`ясуванню підлягає факт приниженні ділової репутації позивача, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач у позовній заяві зазначив, що він в короткі терміни не зміг захистити права фермерського господарства, в результаті чого фермерському господарству було спричинено моральну шкоду, яка полягала у приниженні ділової репутації, було порушено нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активної підприємницької діяльності, порушено нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків із оточуючими людьми.

Однак, позивачем не представлено доказів, які б доводили заподіяння шкоди іміджу позивача, приниження його ділової репутації.

Зокрема, позивачем не обґрунтовано, та не підтверджено належними і допустимими доказами, в чому саме полягали неправомірні дії працівників відповідача-1, та яким чином ці неправомірні дії принизили ділову репутацію позивача, як юридичної особи, в чому саме полягала неможливість активної підприємницької діяльності позивача як юридичної особи та який зв`язок такої неможливості пов`язаний із діями відповідача-1. Також позивачем не зазначено, в чому саме полягала громадська діяльність позивача як юридичної особи, та яким чином вона змінилася (в сторону погіршення) у зв`язку із, на думку позивача, неправомірними діями відповідача-1.

Слід також зазначити, що Личаківським ВП ГУНП у Львівській області позивача було повідомлено, що відомості за його заявою до Єдиного реєстру досудових розслідувань не внесені з огляду на те, що в даних матеріалах були відсутні дані, які б вказували на наявність ознак кримінального правопорушення. Водночас, в матеріалах справи відсутні докази оскарження дій та рішень щодо заяви позивача як відповідача-1, так і Личаківського ВП ГУНП у Львівській області в порядку, передбаченому нормами Кримінального процесуального кодексу України.

Позивачем також не обґрунтовано доказами і розмір заявленої моральної шкоди, зокрема, не зазначено, з чого саме позивач виходив при визначенні суми в 1 000 000,00 грн, як саме та скільки часу та зусиль необхідно позивачу для відновлення тієї репутації, яка на його думку була до порушеного права.

Позивач з клопотаннями про витребування таких доказів до суду не звертався.

Слід також зазначити, що передбачене законодавством відшкодування моральної шкоди не може бути засобом для безпідставного збагачення.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та безпідставні, а тому в позові слід відмовити.

Оскільки спір виник з вини позивача, судові витрати по розгляду справи відповідно до ст. 129 ГПК України необхідно покласти на позивача.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 4, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 233, 236, 237, 241, 326 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

В судовому засіданні 15.02.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повне рішення складено 25.02.2021.

Суддя А.Б. Мазовіта