ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2021 р. Справа№ 910/10137/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Тищенко О.В.

Шаптали Є.Ю.

секретар судового засідання Місюк О.П.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 01.10.2020

у справі №910/10137/20 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства

«Страхова компанія «АРКС»

до Товариства з додатковою відповідальністю

«Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.»

про стягнення 35 642,68 грн.

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Аркс» (далі - ПрАТ «СК «Аркс», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» (далі - ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.», відповідач) про стягнення 35 642,68 грн. страхового відшкодування. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що виплативши своєму страхувальнику за Договором добровільного страхування страхове відшкодування, позивач набув права вимоги про відшкодування шкоди до особи, відповідальної за завдану шкоду, якою є відповідач згідно Договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відтак просило стягнути з відповідача 35 642,68 грн. страхового відшкодування.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.10.2020 у справі №910/10137/20 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянт зводяться до незгоди із висновками суду про те, що позивачем належними доказами не доведено того факту, що відповідач є особою, відповідальною за завданий застрахованому у позивача майну збиток. За твердженнями апелянта, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що пошкоджена огорожа є частиною Конструкції з невід`ємними комунікаціями, зовнішнім та внутрішнім оздобленням БЦ «Форум Вест Сайд»,яка була застрахована позивачем за Договором добровільного старування, відтак оскільки цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП була застрахована відповідачем, останній є особою, у якої виникло зобов`язання відшкодувати завдані збитки в межах ліміту відповідальності. При цьому, апелянт стверджував, що під час розгляду справи у суду та відповідача не виникало жодних питань з приводу страхового випадку, заперечення відповідача стосувалися лише суми страхового відшкодування, тобто факту ДТП ним не заперечувалося, окрім наявних в матеріалах справи документів апелянтом долучено до апеляційної скарги відео з місця пригоди.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив н брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що твердження позивача про те, що пошкоджена огорожа є частиною «Конструкції з невід`ємними комунікаціями, зовнішнім та внутрішнім оздобленням БЦ «Форум Вест Сайд»», як це зазначено в п. 1 Таблиці 1 Додатку №2 до Договору, не підтверджено жодним допустимим доказом, такими доказами зокрема могли би бути або Технічний паспорт будівлі та/або План забудови земельної ділянки чи інші документи, яких позивачем не надано. При цьому, наданий позивачем кошторис на виконання ремонтних робіт підтверджує попередній перелік робіт, послуг та використання необхідних матеріалів щодо здійснення ремонтних робіт, а не понесення відповідних витрат на ремонтні роботи та містить низку позицій, які не мають відношення до пошкодженого майна, що на переконання відповідача, не є належним та допустимим доказом на підтвердження розміру матеріальної шкоди, в розумінні Закону, який є спеціальним нормативним актом у даних правовідносинах. За твердженнями позивача, ним надано до матеріалів справи первинний документ, з якого вбачається лише об`єм ремонтних робіт, а не понесені ним витрати на відновлення майна, пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 20.12.2019, проте з урахуванням вимог спеціального закону, відшкодуванню страховиком підлягає лише оцінена шкода визначеним фахівцем.

В наданих позивачем апеляційному суду поясненнях наведено обґрунтування аналогічні, викладеним в апеляційній скарзі.

В судове засідання апеляційної інстанції 16.02.2021 з`явився представник відповідача, представник позивача не з`явився не зважаючи на його належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення йому відповідної ухвали суду про відкладення розгляду справи, яку за наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення отримано уповноваженим представником позивача (апелянта) 25.01.2021.

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 16.02.2021 представник позивача (апелянта), явка якого в судове засідання обов`язковою не визнавалась, не з`явився не зважаючи на його належне повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи суду не надіслав, апеляційний суд вважав за можливе розглядати справу за відсутності цього учасника за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача в даному судовому засіданні надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 20.12.2018 між позивачем (страховиком за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Форум Груп Україна» (страхувальником за договором) укладено Договір добровільного страхування майна підприємств та підприємців № 032иг8ф (далі - Договір добровільного страхування), за умовами якого страховик прийняв під страховий захист майно, визначене в додатку № 2 до Договору.

Відповідно до цього Додатку № 2 до Договору таким майном є:

- конструкції з невід`ємними комунікаціями, зовнішнім та внутрішнім оздобленням; технологічне, інженерне обладнання бізнес центру: корпуси 1,2,3,4,6,6,7,8 будівлі під літ. А,Б,В,Е, Г,Ж,Л,З. Скляні конструкції та елементи: корпуси 1,2,3,4,5,6,7,8 будівлі під літ. А,Б,В,Е,Г,Ж,Л,З. технологічне, інженерне обладнання бізнес центру: обладнання системи контролю в`їзду та виїзду автомобілів - БЦ «Форум Вест Сайд» м. Київ, вул. Олени Теліги, 6;

- конструкції з невід`ємними комунікаціями, зовнішнім та внутрішнім оздобленням; технологічне, інженерне обладнання бізнес центру «Форум Б7» м. Київ, вул. Брюллова, б. 7;

- конструкції з невід`ємними комунікаціями, зовнішнім та внутрішнім оздобленням; технологічне, інженерне обладнання бізнес центру, скляні конструкції та елементи - БЦ «Форум вікторія Парк» м. Київ, провулок Охтирський, 7;

- конструкції з невід`ємними комунікаціями, зовнішнім та внутрішнім оздобленням; технологічне, інженерне обладнання бізнес центру, скляні конструкції та елементи, меблі, офісне обладнання, предмети інтер`єру, інвентар, технологічне устаткування - БЦ «Форум Ділове містечко» м. Київ, вул. М.Пимоненка, б. 13;

- конструкції з невід`ємними комунікаціями, зовнішнім та внутрішнім оздобленням; технологічне, інженерне обладнання бізнес центру, скляні конструкції та елементи, меблі, офісне обладнання, предмети інтер`єру, інвентар, технологічне устаткування - БЦ «Форум Парк Плаза» м. Київ, проспект С.Бандери, б. 9;

- конструкції з невід`ємними комунікаціями, зовнішнім та внутрішнім оздобленням; технологічне, інженерне обладнання бізнес центру, скляні конструкції та елементи - БЦ «Форум Лагерхаус» м. Київ, вул. Пирогівський шлях,34;

- конструкції з невід`ємними комунікаціями, зовнішнім та внутрішнім оздобленням; технологічне, інженерне обладнання бізнес центру, скляні конструкції та елементи - БЦ «Форум Сателіт» м. Київ, вул. Героїв Космосу,4;

- конструкції з невід`ємними комунікаціями, зовнішнім та внутрішнім оздобленням; технологічне, інженерне обладнання бізнес центру БЦ «Форум Кінетик», літери А, Б будинку 12 по провулку Куренівському в м. Києві;

- конструкції з невід`ємними комунікаціями, зовнішнім та внутрішнім оздобленням; технологічне, інженерне обладнання бізнес центру БЦ «Форум Термінал» м. Київ, вул. Столичне шосе, 100;

- конструкції з невід`ємними комунікаціями, зовнішнім та внутрішнім оздобленням; технологічне, інженерне обладнання, обладнання системи контролю в`їзду та виїзду автомобілів, скляні конструкції та елементи в літерах Б, Г вул. Амурська,6, м. Київ.

За приписами ч. 1 ст. 352 ГК України страхування - це діяльність спеціально уповноважених державних організацій та суб`єктів господарювання (страховиків), пов`язана з наданням страхових послуг юридичним особам або громадянам (страхувальникам) щодо захисту їх майнових інтересів у разі настання визначених законом чи договором страхування подій (страхових випадків), за рахунок грошових фондів, які формуються шляхом оплати страхувальниками страхових платежів.

Відповідно до ст. 979 ЦК України та ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

За змістом ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Положеннями ст. 980 ЦК України визначено, що предметом договору страхування можуть бути, зокрема, майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).

Страховим випадком згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком (ст. 990 ЦК України).

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про страхування» страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною нормою також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

За приписами ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

20.12.2019 о 2 год. 20 хв. водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Тойота д.р.н. НОМЕР_1 по вул. О.Теліги в місті Києві перебував в стані алкогольного сп`яніння, не впорався з керуванням та скоїв наїзд на перешкоду, яка за твердженнями позивача, є частиною Конструкції з невід`ємними комунікаціями, зовнішнім та внутрішнім оздобленням БЦ «Форум Вест Сайд», й була застрахована ним за Договором добровільного старування.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.01.2020 у справі № 761/48833/19 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні даної ДТП.

Зазначену подію позивачем визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 35 642, 68 грн. відповідно до складеного страхового Акту ARX2559479.

На виконання умов Договору добровільного страхування, на підставі заяви страхувальника, розрахунку страхового відшкодування, а також вищезгаданого страхового Акту позивач платіжним дорученням № 664284 від 27.04.2020 виплатив страхове відшкодування в розмірі 35 642, 68 грн.

Як встановлено матеріалами справи, цивільно-правова відповідальність власника водія транспортного засобу Тойота д.р.н. НОМЕР_1 на момент ДТП була застрахована ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» на підставі Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО 4162207.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначив, що виплативши своєму страхувальнику за Договором добровільного страхування страхове відшкодування, він набув права вимоги про відшкодування шкоди до особи, відповідальної за завдану шкоду, якою є відповідач згідно Договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відтак просив стягнути з відповідача 35 642,68 грн. страхового відшкодування.

Майнова шкода на підставі ч.1 ст.1166 ЦК України, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Джерелом підвищеної небезпеки згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Об`єкти страхування, види обов`язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, Законом про страхування, іншими законодавчими актами (ч. 1 ст. 355 ГК України).

За змістом ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Положеннями ст. ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.

Системний аналіз положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дає підстави вважати, що в момент укладення договору обов`язкового страхування страховик приймає на себе зобов`язання відповідати перед невизначеним і невідомим заздалегідь колом осіб за майнову шкоду, завдану цим особам страхувальником відповідальності, тобто приймає на себе фінансові ризики виплати відшкодування завданої страхувальником іншій особі майнової шкоди.

Таким чином, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом, та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

З огляду на наведене, відносини з виплати страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування (полісом) між страховиком, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування та у зв`язку з цим набув прав кредитора за договором обов`язкового страхування (відбулась заміна кредитора у зобов`язанні), та страховиком за договором обов`язкового страхування (відповідачем) так само регулюються положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та умовами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності - полісом.

Заміна кредитора у зобов`язанні жодним чином не може впливати на зміст зобов`язання - права і обов`язки сторін, які виникають у правовідносинах з виплати страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, в тому числі на порядок та умови здійснення страховиком цивільно-правової відповідальності страхового відшкодування.

При цьому, до нового кредитора перейшли права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав (ст. 514 ЦК України).

Таким чином, позивач отримав право вимагати від відповідача виплати страхового відшкодування за Полісом на умовах, в порядку та у спосіб, що передбачені положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

При цьому, за приписами п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За приписами ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства також визначено згідно ч. 3 ст. 2 ГПК України принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита в ст. 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Кожна сторона на підставі ч. 1 ст. 74 ГПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як встановлено матеріалами справи, відповідно до постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 10.01.2020 у справі № 761/48833/19 20.12.2019 ОСОБА_1 керуючи автомобілем марки Тойота д.р.н. НОМЕР_1 по вул. О.Теліги в місті Києві перебував в стані алкогольного сп`яніння, не впорався з керуванням та скоїв наїзд на перешкоду, що спричинило пошкодження транспортного засобу.

Тобто, в цій постанові суду не зазначено, на яку перешкоду було скоєно наїзд автомобілем марки Тойота д.р.н. НОМЕР_1 .

При цьому, у згаданій постанові також вказано, що обставини вчинених ОСОБА_1 адміністративних правопорушень наведено в протоколах від 20.12.2019 серії ДПР18 № 078369 та ДПР18 № 078370, однак в долученій позивачем да матеріалів справи не повністю приданій для читання ксерокопії протоколу серії ДПР18 № 078370 зазначено лише, що наїзд згаданим автомобілем було здійснено на кам`яну огорожу.

З жодного із перелічених документів не вбачається, що наїзд автомобілем марки Тойота д.р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 було вчинено наїзд на майно, застраховане за Договором, що свідчить в свою чергу про те, що позивачем належними доказами не доведено, а судом не встановлено обставин на підтвердження того, що відповідач є особою, відповідальною за завданий збиток застрахованому у позивача майну.

З приводу наданого позивачем (апелянтом) суду апеляційної інстанції відео з місця пригоди, слід зазначити, що в силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, сутність яких наведена в ст.ст. 13, 14, 74 ГПК України, збирання доказів у справі не є обов`язком суду. Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування в господарському процесі покладено виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Положеннями ст. 80 цього Кодексу чітко врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи, зокрема, відповідно до ч. 2 цієї статті позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

За змістом ч. 4 згаданої статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання цього доказу.

Відповідно до ч. 5 цієї статті у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Отже, за змістом наведених норм всі докази, які підтверджують заявлені вимоги мають бути подані позивачем одночасно з такою заявою, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем до суду та належним чином обґрунтована.

За приписами ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

За змістом апеляційної скарги, апелянт (позивач) лише зазначив, що оскільки під час розгляду справи у суду та відповідача не виникало жодних питань щодо страхового випадку, заперечення відповідача стосувалися лише суми страхового відшкодування, сам факт ДТП ним не заперечувався, відтак окрім наявних доказів вважав за доцільне долучити до матеріалів справи відео з місця пригоди, жодного обґрунтування щодо неможливості подання суду першої інстанції цього відео апелянтом не наведено.

Оскільки вищезгадане відео з місця пригоди, яке подане позивачем (апелянтом) до апеляційного суду, не було подане позивачем суду першої інстанції і суд першої інстанції не надавав йому правової оцінки, апеляційний суд не приймає це відео в якості додаткового доказу на підтвердження позовних вимог.

При цьому, судом враховано, що наданий позивачем кошторис на виконання ремонтних робіт, який підтверджує попередній перелік робіт, послуг та використання необхідних матеріалів щодо здійснення ремонтних робіт, а не понесення відповідних витрат на ремонтні роботи та містить низку позицій, які не мають відношення до пошкодженого майна, не є належним та допустимим доказом на підтвердження розміру матеріальної шкоди в розумінні Закону, який є спеціальним нормативним актом у даних правовідносинах. Цей документ підтверджує лише об`єм ремонтних робіт, а не понесені позивачем витрати на відновлення майна, пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 20.12.2019, проте згідно вимог спеціального закону, відшкодуванню страховиком підлягає лише оцінена шкода визначеним фахівцем.

За таких обставин, недоведення позивачем того факту, що відповідач є особою, відповідальною за завданий збиток застрахованому у позивача майну, а також розміру завданої шкоди свідчить про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 35 642,68 грн. страхового відшкодування, отже в задоволенні позову слід відмовити.

Доводи апелянта з приводу неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення вимог процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, а також з приводу невідповідності висновків місцевого суду обставинам справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2020 у справі №910/10137/20 - без змін.

Матеріали справи № 910/10137/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови підписано 03.03.2021

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді О.В. Тищенко

Є.Ю. Шаптала