ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2021 справа № 914/2879/20

Суддя Юркевич М.В., при секретарі Березюку Ю.О., розглядаючи матеріали

позовної заяви: Товариства з обмеженою відповідальністю «МКС Бетон», м. Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецавтономбуд», м. Львів

про: стягнення 413 200,04 грн. заборгованості за договором поставки

за участю представників сторін:

від позивача: Ганущак О.І. - представник

від відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «МКС Бетон» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецавтономбуд» про стягнення 413 200,04 грн. заборгованості, з яких: 350 453,00 грн. основний борг, 46 284,12 грн. пеня, 7 754,24 грн. інфляційні втрати, 8 708,68 грн. 3% річних.

Ухвалою від 08.12.2020р. було відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження та надано строк для подання відзиву та доказів по справі.

28.12.2020р. від позивача поступила заява про зменшення позовних вимог.

Станом на 14.01.2021р. від відповідача відзиву на позов та будь-яких заяв і клопотань не поступало.

Ухвалою від 14.01.2021р. було призначено розгляд справи по суті на 09.02.2021р.

В судове засідання 09.02.2021р. з`явився представник позивача, відповідач явку свого уповноваженого представника не забезпечив, причини неявки суд не повідомив.

Крім того, в ході судового засідання представник позивача підтримав подану раніше заяву про зменшення позовних вимог та повідомив, що після подання позовної заяви, однак до відкриття провадження у справі, відповідач сплатив частину основного боргу в сумі 100 000,00 грн.

Відтак, позивач просив суд зменшити розмір позовних вимог в частині суми основного боргу.

Ухвалою від 09.02.2021р. клопотання позивача про зменшення розміру позовних вимог було задоволено та відкладено розгляд справи на 23.02.2021р.

В судове засідання 23.02.2021р. з`явився представник позивача, виступив з поясненнями по суті позову, вимоги підтримав повністю з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог.

Відповідач повторно явку свого уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, причини неявки суд не повідомив.

Крім того, у згаданих ухвалах судом пропонувалося відповідачу подати відзив на позовну заяву та висловити свою позицію по справі, однак відповідач своїм правом не скористався.

Суд звертає увагу сторін на те, що провадження у даній справі триває з 08.12.2020р. Так, судом неодноразово скеровувалися ухвали суду на адресу відповідача, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, однак останній на жоден виклик в судове засідання не відреагував.

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, юридичною адресою відповідача по справі є м. Львів, вул. Кавалерідзе, 16/66, куди і надсилалися ухвали господарського суду. Інша інформація про місцезнаходження відповідача в суду відсутня.

Так, на адресу суду поверталася поштова кореспонденція від відповідача без вручення із зазначенням причини повернення за закінченням терміну зберігання.

Як звернув увагу Верховний суд у складі колегії Касаційного господарського суду в постанові від 19.02.2020р. у справі №910/16409/15: «свідоме неотримання судової кореспонденції, яка направлялася за офіційною юридичною адресою, є порушенням норм процесуального права та може бути розцінено судом як дії, спрямовані на затягування розгляду справи та свідчити про зловживання процесуальними правами учасника справи, які направлені на перешкоджання здійснення своєчасного розгляду справи. З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що, сторона була обізнана про розгляд справи в суді, повідомлялася про дату, час та місце судових засідань за вказаною адресою, однак не скористався правом участі у судових засіданнях, тому відсутні підстави вважати, що судом під час розгляду справи було порушено норми процесуального права щодо повідомлення останнього про час та місце судового розгляду».

Враховуючи вищенаведене, відповідно до ч. 2 ст. 178 ГПК України, суд дійшов висновку розглядати даний спір за наявними матеріалами справи.

Після з`ясування обставин справи та дослідження поданих доказів судом було встановлено наступне:

25.10.2019р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «МКС Бетон» (позивачем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецавтономбуд» (відповідачем) було укладено договір поставки №2510-05, за умовами якого постачальник зобов`язався передати у встановлений строк товарний бетон та інші будівельні матеріали у власність покупця, а покупець зобов`язався прийняти товар і сплатити за нього грошову суму на умовах, викладених у договорі.

Відповідно до п. 5.2. договору форма оплати - безготівковий розрахунок на поточний банківський рахунок постачальника. За письмовим погодженням сторін розрахунки можуть проводитися також в іншій формі, що не суперечить чинному законодавству України. Датою платежу вважається дата надходження грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Згідно з п. 5.4. договору порядок оплати - 100% передоплата на підставі виставленого постачальником рахунку протягом трьох днів з моменту його виставлення. У разі несплати рахунку протягом трьох днів з дати його виставлення, зазначеної в такому рахунку, постачальник звільняється від обов`язку поставити на адресу покупця товар.

Відповідно до п. 5.5. договору постачальник має право на свій розсуд здійснити поставку товару без наявності передоплати. У такому випадку покупець зобов`язаний оплатити поставлений товар та послуги транспортування протягом 14 календарних днів з моменту (дати) поставки на підставі видаткових (відвантажувальних, товарно-транспортних) накладних, актів про надання послуг, навіть якщо до даного моменту рахунок виставлений ще не буде.

Пунктом 6.7. договору передбачено, що товар вважається поставленим в момент отримання його покупцем на будівельному майданчику покупця покупця та оформлення видаткової (відвантажувальної, товарно-транспортної) накладної (або іншого документа, що свідчить про прийняття товару покупцем).

Датою поставки вважається дата, зазначена у видатковій (відвантажувальній, товарно-транспортній) накладній (або іншому документі, що свідчить про прийняття товару покупцем).

Право власності на товар переходить до покупця в момент поставки товару.

Відповідно до п. 6.9. договору, поставка товару здійснюється після надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника шляхом передоплати. Постачальник має право поставити товар покупцеві і без передоплати. У такому випадку (поставка товару без передоплати) покупець зобов`язаний здійснити оплату поставленого товару на умовах, зазначених у п. 5.5. цього договору.

Як стверджує позивач, з 25.10.2019р. по 12.03.2020р. відповідачу було поставлено згідно договору товар на загальну суму 1 070 327,00 грн.

Поставки товару позивач підтверджує підписаними видатковими накладними, товаротранспортними накладними та податковими накладними, копії яких долучені до матеріалів даної справи.

Натомість, як наголошує позивач, відповідач за поставлений товар розрахувався лише частково на суму 719 874,00 грн., про що свідчать наступні платіжні доручення:

- платіжним дорученням № 303 від 25.10.2019 року на суму 9 874, 00 грн.

- платіжним дорученням № 509 від 27.11.2019 року на суму 100 000, 00 грн.

- платіжним дорученням № 602 від 20.12.2019 року на суму 250 000, 00 грн.

- платіжним дорученням № 682 від 16.01.2020 року на суму 50 000, 00 грн.

- платіжним дорученням № 122 від 23.01.2020 року на суму 40 000, 00 грн.

- платіжним дорученням № 758 від 28.02.2020 року на суму 150 000, 00 грн.

- платіжним дорученням № 523 від 15.05.2020 року на суму 40 000, 00 грн.

- платіжним дорученням № 552 від 27.05.2020 року на суму 50 000, 00 грн.

В порядку досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з претензією від 09.09.2020р. про сплату заборгованості.

Однак, після отримання претензії відповідач перерахував позивачу лише 30 000,00 грн. платіжним дорученням № 830 від 15.10.2020р.

Відтак, позивач стверджує, що станом на 30.10.2020р. у відповідача існує непогашена заборгованість за договором поставки на суму 350 453,00 грн., яку просить суд стягнути з відповідача в судовому порядку.

Крім суми основного боргу, позивач у спірних прострочених періодах нарахував відповідачу також 46 284,12 грн. пені, 7 754,24 грн. інфляційних втрат та 8 708,68 грн. 3% річних.

В ході розгляду даної справи, позивач подавав заяву про зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення основного боргу.

Зокрема, з банківської виписки по рахунку, 10.11.2020р. відповідачем було оплачено позивачу ще 100 000,00 грн.

Відтак, з урахуванням наведеного, позивач просить суд стягнути з відповідача 250 453,00 грн. основного боргу, 46 284,12 грн. пені, 7 754,24 грн. інфляційних втрат та 8 708,68 грн. 3% річних.

При прийнятті рішення, суд виходить з наступного.

В силу приписів ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч. 1 ст. 236 ГПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, ч. 1 ст. 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та закону.

Згідно ч. 2 ст. 193 ГК України, кожна сторона повинна вжити всіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом, між сторонами по справі було укладено договір поставки №2510-05 від 25.10.2019р.

Матеріалами справи також підтверджено, що позивач поставив, а відповідач отримав в період з 25.10.2019р. по 12.03.2020р. товар на загальну суму 1 070 327,00 грн., про що свідчать долучені до матеріалів справи видаткові накладні та товаротранспортні накладні.

Разом з тим, додатковим доказом отримання товару від позивача слугують також податкові накладні складені відповідачем, з яких вбачається включення відповідачем сум за отриманий товар в податковий кредит.

Крім того, суд констатує, що з досліджених первинних бухгалтерських документів та підписаних сторонами накладних вбачається, що жодних претензій сторони щодо поставленого товару не висловлювали, відповідні докази в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, із отриманого товару на загальну суму 1 070 327,00 грн., станом на день розгляду даної справи відповідачем було сплачено 819 874,00 грн. Відтак, непогашена заборгованість відповідача складає 250 453,00 грн.

Станом на день прийняття рішення у даній справі, в суду відсутня інформація про сплату відповідачем додатково цієї суми боргу.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в розмірі 250 453,00 грн. є обгрунтованими та підлягають до задоволення.

Відповідно до пп. 8.3, 8.5. та 8.6. договору за порушення визначених даним договором строків розрахунків із продавцем покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у момент нарахування пені, від вартості несвоєчасно сплаченої продукції за кожний день протермінування.

Сторони також погодили, що строк нарахування пені, за порушення зобов`язань за цим договором, є більшим, ніж це передбачено ч. 6 ст. 232 ГК України, і становить 3 роки від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Термін позовної давності щодо вимог про стягнення пені, становить три роки. Сплата штрафних санкцій, встановлених цим договором, не звільняє сторони від виконання зобов`язань за договором.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 625 ГПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, на підставі умов договору та вищенаведених норм законодавства, позивачем додатково на суму основного боргу було нараховано відповідачу 46 284,12 грн. пені, 7 754,24 грн. інфляційних втрат та 8 708,68 грн. 3% річних.

За результатами здійсненого судом перерахунку встановлено, що позивач здійснив їх правильно та обгрунтовано.

Крім того, констатуючи правильність проведеного позивачем розрахунку пені в розмірі 46 284,12 грн., суд наголошує, що сторонами в договорі було погоджено збільшення терміну нарахування пені, встановленого ст. 232 ГК України, що законодавством не заборонено. В той же час, оскільки в даній справі пеня у даній справі стягується з відповідача в межах встановленого строку позовної давності, то суд прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог і в цій частині.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, а саме: в частині стягнення 250 453,00 грн. основного боргу, 46 284,12 грн. пені, 7 754,24 грн. інфляційних втрат та 8 708,68 грн. 3% річних.

Також при прийнятті рішення суд звертає увагу сторін на те, що у зв`язку із зменшенням в ході розгляду справи позовних вимог позивачем, останньому підлягає поверненню частина судового збору на зменшені вимоги відповідно до ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» в сумі 1 307,76 грн.

Решта суми судового збору в розмірі 4 890,24 грн., відповідно до ч.4 ст. 129 ГПК України, покладається на відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 13, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 236-241, 327 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «МКС Бетон», з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецавтономбуд» (79066, м. Львів, вул. Кавалерідзе, буд. 16, кв. 66, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МКС Бетон» (79035, м. Львів, вул. Зелена, 238 б, ) 250 453,00 грн. основного боргу, 46 284,12 грн. пені, 7 754,24 грн. інфляційних втрат, 8 708,68 грн. 3% річних та 4 890,24 грн. витрат по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

3. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «МКС Бетон» (79035, м. Львів, вул. Зелена, 238 б, ) зайво сплачений за подання позовної заяви платіжним дорученням №5173 від 30.11.2020р. судовий збір в розмірі 1 307,76 грн.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 327 ГПК України.

5. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені в ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 26.02.2021р.

Суддя М.В. Юркевич