ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2021 р. Справа №909/176/19

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Желіка М.Б.

Орищин Г.В.

секретар судового засідання Олійник Н.Б.

за участю представників учасників процесу:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

приватний виконавець не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Соковий завод Сокирянський" б/н від 28.12.2020 (вх.ЗАГС 01-05/159/21 від 12.01.2021)

на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 11.12.2020 (суддя Стефанів Т.В., повний текст складено 14.12.2020, м.Івано-Франківськ) за поданням приватного виконавця Мілоцького О. Л. № 60448618/1837 від 06.11.2020 (вх. № 18019/20 від 18.11.2020) про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України

у справі №909/176/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Соковий завод Сокирянський"

до відповідача Фізичної особи-підприємця Стеф`юка Василя Васильовича

про стягнення коштів в сумі 850 000,00грн,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст вимог заявника.

В провадженні Господарського суду Івано-Франківської області перебувала справа за позовом ТОВ "Соковий завод Сокирянський" до відповідача ФОП Стеф`юка Василя Васильовича про стягнення коштів в сумі 850 000,00грн.

18.11.2020 до Господарського суду Івано-Франківської області від Господарського суду міста Києва надійшло подання приватного виконавця Мілоцького О. Л. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України та ухвала Господарського суду міста Києва від 11.11.2020 у справі № 910/17586/20 про передачу вищевказаного подання приватного виконавця на розгляд Господарському суду Івано-Франківської області (за підсудністю).

Подання приватного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України мотивовано тим, що боржник ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, про що свідчить наступне:

- боржник не вчиняє жодних дій для виконання рішення;

- боржнику відомо про відкриття щодо нього виконавчого провадження, оскільки він здійснював дії щодо оскарження постанов виконавця в межах примусового виконання;

- боржник не з`являється до виконавця за викликом, не надає будь-яких пояснень та не повідомляє про причини такої неявки. Виконавцем було здійснено виїзд за адресою боржника;

- виконавцем було встановлено, що боржник працював у ГО "Міський футбольний клуб "Прикарпаття", тому у 2019 році мали місце звернення до громадської організації, з метою з`ясування отриманого ОСОБА_1 доходу. У березні 2020 року повідомлено, що ОСОБА_1 не працює в громадському об`єднанні.

Крім того, приватний виконавець констатує факти відсутності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення та відсутності коштів на рахунках у банках.

Короткий зміст ухвали суду.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 11.12.2020 у справі №909/176/19 у задоволенні подання приватного виконавця Мілоцького О. Л. №60448618/1837 від 06.11.2020 (вх. № 18019/20 від 18.11.2020) про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України - відмовлено.

Ухвала суду обґрунтована тим, що у даному випадку задоволення подання з наведених приватним виконавцем підстав може призвести до необґрунтованого обмеження права боржника на свободу пересування, яке гарантоване Конституцією України. При цьому, суд виходив з того, що фактичні обставини справи в сукупності свідчать про те, що приватним виконавцем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов`язань, зокрема: доказів умисного нез`явлення на виклик виконавця, приховування доходів, коштів та майна, на які можна звернути стягнення, незаконного їх відчуження.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

ТОВ "Соковий завод Сокирянський" подано апеляційну скаргу б/н від 28.12.2020 (вх.ЗАГС 01-05/159/21 від 12.01.2021), в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Івано-Франківської області від 11.12.2020 у даній справі та відкрити провадження, скасувати ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 11.12.2020 у справі №909/176/19, задоволити подання приватного виконавця Мілоцького О. Л. № 60448618/1837 від 06.11.2020 (вх. № 18019/20 від 18.11.2020) про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України, обмежити ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) право виїзду за межі України до повного виконання судового рішення у справі №909/176/19.

Підставою для скасування ухвали суду скаржник вважає невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду встановленим обставинам справи, а також порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зокрема, скаржник зазначає, що саме боржник, якщо не хоче бути обмеженим у праві виїзду за кордон, зобов`язаний доводити наявність підстав, що об`єктивно унеможливлюють йому виконати судове рішення. Скаржник вчинив усі можливі дії для примусового виконання рішення суду.

Приватний виконавець Мілоцький Олег Леонідович у відзиві на апеляційну скаргу останню просить задоволити, посилаючись на те, що при прийнятті ухвали судом застосовано норми закону, які не мали бути застосовані,

Приватний виконавець вважає, що матеріали виконавчого провадження містять докази, які вичерпно підтверджують те, що виконавцем вчинялись усі можливі дії для виявлення майна та коштів боржника шляхом подання численних запитів до уповноважених органів, а боржник був обізнаний про відкриття виконавчого провадження, про арешт коштів і майна, про необхідність виконання судового рішення та виконання законних вимог приватного виконавця.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 18.01.2021 колегією суддів у складі головуючого судді Галушко Н.А., суддів Желіка М.Б., Орищин Г.В. поновлено пропущений строк на апеляційне оскарження ухвали суду, відкрито апеляційне провадження у справі №909/176/19 та призначено до розгляду на 09.02.2021.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 09.02.2021 відкладено розгляд справи на 23.02.2021.

Представник позивача в режимі відеоконференції у судовому засіданні 09.02.2021 виклав доводи щодо вимог апеляційної скарги.

Сторони та приватний виконавець в судове засідання 23.02.2021 не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги.

Зокрема, ФОП Стеф`юк Василь Всильович надіслано ухвалу суду від 09.02.2021 на адресу вул. Незалежності, 29 м.Івано-Франківськ, 76000, яка зазначена у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), отже, боржник належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно з п. 29 ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників відповідача та приватного виконавця, враховуючи відсутність з їх сторони клопотань про відкладення розгляду справи, судова колегія, ухвалила здійснити розгляд скарги без участі представників сторін та приватного виконавця.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника скаржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваної ухвали норм процесуального права, встановила таке.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 22.05.2019 позов ТОВ "Соковий завод Сокирянський" до ФОП Стеф`юка В. В. про стягнення коштів в сумі 850 000,00 грн задоволено частково. Стягнуто з ФОП Стеф`юка В. В. на користь ТОВ "Соковий завод Сокирянський" 38 872,11грн безпідставно отриманих коштів, 583,08грн судового збору. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ФОП Стеф`юка В. В. на користь ТОВ "Соковий завод Сокирянський" 811 127,89грн безпідставно отриманих коштів відмовлено.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 05.09.2019 рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови в позові, в цій частині позов задоволено, в решті рішення суду залишено без змін. Стягнуто з ФОП Стеф`юка В. В. на користь ТОВ "Соковий завод Сокирянський" 850 000,00грн безпідставно отриманих коштів, 12 750,00грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, 19 125,00грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, 20 250,00грн витрат на професійну правничу допомогу.

На виконання судових рішень 02.10.2019 видано відповідні накази.

Відповідно до ч. 1 ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України.

Згідно ч.1 ст. 327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 №11-рп/2012).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, зокрема, обов`язковості виконання рішень; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Нормами п. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що боржник зобов`язаний: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Статтею 337 ГПК України унормовано, що тимчасове обмеження фізичної особи - боржника у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як виключний захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що зазначений захід є виключним заходом забезпечення виконання судового рішення, застосування якого є правом, а не обов`язком суду.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

На виконання статті 2 Указу Президента України "Про додаткові заходи щодо підвищення ефективності виконання рішень судів" від 24.03.2008 №261/2008 стосовно врегулювання порядку виїзду за кордон осіб, які мають невиконані зобов`язання, було видано спільного листа Міністерства юстиції України та Адміністрації Державної прикордонної служби України від 27.05.2008 № 25-32/463 та № 25-5347, в якому зазначено, що наявність в особи невиконаних зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням, у тому числі аліментних, є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України, до того ж питання такого обмеження вирішується судом.

Статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України" передбачено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках.

Таким чином, наявність в особи невиконаних зобов`язань, покладених на неї, є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України.

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника судовим рішенням, може полягати як в активних діях (нез`явлення на виклики державного виконавця, приховування майна, доходів тощо), так і в пасивних діях (невжиття будь-яких заходів для виконання обов`язку сплатити кошти).

У відповідності до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачені цим Законом заходи щодо примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п. 19 ч. 3 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження", у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

З урахуванням вищенаведених норм чинного законодавства, право приватного/державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання, покладених на нього рішенням суду зобов`язань, тобто наявність лише самого зобов`язання не наділяє державного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

Разом з цим, ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Зважаючи на це, доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання покладається на державного/приватного виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України.

У рішенні в справі "Гочев проти Болгарії" Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що обмеження останнього має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі; по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених частиною третьою статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції; по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи, приватним виконавцем Мілоцьким О. Л. вчинено ряд виконавчих дій з метою виконання судового рішення у даній справі, а саме винесено постанови: про відкриття виконавчого провадження, про звернення стягнення на кошти на рахунках боржника, про арешт коштів боржника, про арешт майна боржника, а також здійснено виклик боржника до приватного виконавця для надання пояснень за фактом невиконання виконавчого документа, здійснено виїзд за місцем проживання боржника, скеровано запити у 76 банківських установ для надання інформації про залишки коштів, про арешт коштів, про зупинення видаткових операцій на рахунках боржника та рух грошових коштів на рахунках боржника в період з 02.10.2019 по 30.10.2019, виставлено платіжні вимоги в установи банку для примусового списання коштів згідно наказу №909/176/19 від 02.10.2019..

Зокрема, на виконання вимог Закону України «Про виконавче провадження», 29.10.2019 приватним виконавцем Мілоцьким О.Л. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №60448618, якою боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно (а.с. 13).

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Так, направлення вказаної постанови про відкриття виконавчого провадження підтверджується реєстром рекомендованих листів (а.с.18). Вимоги даної постанови боржником не виконано.

29.10.2019 та 30.10.2019 приватним виконавцем винесено постанови про арешт коштів та майна боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження у загальному розмірі 992 587,50грн (а.с.25-27, 38-39).

Згідно з відповіддю Державної фіскальної служби України № від 30.10.2019 боржник має 3 відкритих рахунки у банківських установах (а.с.36).

АТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Укргазбанк» повідомило, що на рахунках боржника недостатньо коштів для виконання постанови приватного виконавця.

30.10.2019 приватним виконавцем отримано відповідь на запит ІС ДП «НАІС» (19), відповідно до якої транспортних засобів за боржником не зареєстровано (а.с.39).

Як вбачається із матеріалів справи ФОП Стеф`юк В.В. неодноразово викликався до приватного виконавця для надання пояснень за фактом невиконання виконавчого документа, а також повідомлення про заходи, що вживаються з метою його виконання. Однак в матеріалах справи відсутні докази виконання зазначених вимог боржником (а.с.40, 155).

17.03.2020 приватним виконавцем складено Акт, яким встановлено, що за адресою місцезнаходження боржник не знаходиться (а.с.160).

Також, з листа Державної прикордонної служби України (Головного центру обробки спеціальної інформації) № 0.184-7280/0/15-Вих від 03.03.2020 вбачається, що Стеф`юк В. В. з дати відкриття виконавчого провадження до 03.03.2020 не перетинав державного кордону України.

З огляду на викладене, судовою колегією встановлено, що приватним виконавцем у повному обсязі вчинені усі необхідні дії для примусового виконання судового рішення, проте, боржник ухиляється від виконання обов`язків, покладених на нього рішенням суду, будь-яких дій, спрямованих на виконання рішення суду не здійснює, що суперечить вимогам частини 5 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, колегія суддів також зазначає, що боржником в ході розгляду судом подання приватного виконавця та апеляційної скарги, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не надано жодних пояснень щодо обставин справи, в судове засідання боржник не з`явився, не надано суду доказів вчинення останнім будь-яких дій, спрямованих на виконання рішення суду.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що ст. 129-1 Конституції України, ст. 326 Господарського процесуального кодексу України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» закріплено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 2 ст. 36 названого Закону визначено, що розшук боржника - юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Зокрема, за приписами ч. 3 ст. 18 Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право:

- накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей (п. 7);

- викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу (п. 14);

- вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження (п. 18);

- у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів (п. 19).

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що вищенаведені виконавчі дії з примусового виконання рішення суду, не є абсолютним правом виконавця, а є його обов`язком, оскільки, в силу приписів ч.1 ст. 18 Закону, державний/приватний виконавець зобов`язаний вживати усіх можливих заходів, передбачених Законом з примусового виконання рішень.

Матеріалами справи підтверджується, що приватним виконавцем вчинялись дії та вживались можливі заходи для реального, своєчасного та ефективного виконання рішення суду, однак у зв`язку з відсутністю достатньої суми коштів на рахунках боржника в банківських установах та рухомого/нерухомого майна, ухилення боржника від виконання вимог приватного виконавця, останній позбавлений можливості виконати судовий наказ.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України» зазначено, що для цілей ст.6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».

У рішенні від 17.05.2005 у справі «Чіжов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. На державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пар. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до рішення Європейського суду у справі «Агрокомплекс проти України» (заява № 23465/03) від 06.10.2011 існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу (серед інших рішень, рішення у справі «Бурдов проти Росії», заява № 59498/00, та інші справи, зазначені в цій).

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (справа «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04, рішення від 15.10.2009).

Таким чином, практика Європейського суду з прав людини однозначно свідчить про те, що невід`ємною умовою забезпечення права на суд є виконання остаточного судового рішення.

З огляду на викладене вище, враховуючи те, що приватним виконавцем належними засобами доказування доведено факт ухилення боржника від виконання остаточного рішення суду та враховуючи приписи чинного законодавства щодо обов`язковості виконання остаточних судових рішень, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про можливість застосувати до боржника такої міри примусового впливу, як обмеження у праві виїзду за межі України, що узгоджується з положеннями ст. 337 ГПКУкраїни, п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження».

За вказаних обставин у сукупності, судова колегія вважає, що наведена міра може змусити боржника виконати свої зобов`язання за судовим рішенням або віднайти шляхи врегулювання боргового зобов`язання із стягувачем, а тому подання приватного виконавця виконавчого округу в місті Києві Мілоцького О.Л. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника - по виконавчому провадженню №60448618 ФОП Стеф`юка Василя Васильовича підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, помилковим є висновок суду першої інстанції, що приватним виконавцем не доведено, що застосування заходу, визначеного ст. 337 ГПК України, буде ефективним для виконання судового рішення.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За положеннями частини четвертої цієї статті суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З врахуванням наведеного, зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, судова колегія прийшла до висновку про наявність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, скасування ухвали Господарського суду Івано-Франківської області від 11.12.2030 та задоволення подання приватного виконавця.

Судові витрати, у зв`язку з задоволенням апеляційної скарги, на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 255, 269, 270, 271, 275, 277, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Соковий завод Сокирянський" б/н від 28.12.2020 (вх.ЗАГС 01-05/159/21 від 12.01.2021) - задоволити.

2. Ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 11.12.2020 у справі №909/176/19 - скасувати.

3.Задоволити подання приватного виконавця Мілоцького О. Л. №60448618/1837 від 06.11.2020 (вх. № 18019/20 від 18.11.2020) про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду Фізичної особи-підприємця Стеф`юка Василя Васильовича (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за межі України.

4. Тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон Фізичної особи-підприємця Стеф`юка Василя Васильовича, дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , до виконання зобов`язань, покладених на боржника Фізичну особу-підприємця Стеф`юка Василя Васильовича наказом №909/176/19, виданим 02.10.2019 Господарським судом Івано-Франківської області про стягнення з Фізичної особи-підприємця Стеф`юка Василя Васильовича (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирнянський» (60231, Чернівецька область, Сокирнянський район, с.Коболчин, вул. Пушкіна, 1А, ідентифікаційний код 39761131) 850 000,00грн безпідставно отриманих коштів, 12 750,00грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, 19 125,00грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, 20 250,00грн витрат на професійну правничу допомогу.

5.Стягнути з Фізичної особи-підприємця Стеф`юка Василя Васильовича (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ТОВ «Соковий завод «Сокринянський» (місцезнаходження: вул.Мандриківська, 66, м.Дніпро, 49094, ідент код 39761131) 1 051,00грн судового збору за розгляд подання в суді першої інстанції та 2 102,00грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Місцевому господарському суду видати наказ.

6.Матеріали справи №909/176/19 повернути в місцевий господарський суд.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню.

Повний текст постанови складено і підписано 05.03.2021.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя Галушко Н.А.

Суддя Желік М.Б.

Суддя Орищин Г.В.