Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2021 р. м. Рівне

Справа № 918/1026/20

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Політики Н.А., за участі секретаря судового засідання Костюкович Ю.С.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом Державного підприємства "Володимирецьке лісове господарство"

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості в сумі 150 030 грн 00 коп.,

у судовому засіданні приймали участь:

від позивача - Ширко М.Р., ордер серія РН-536 № 967 від 26.10.2020 р.;

від відповідача - Тарновецький Я.М., ордер серія РН- № 22/20 від 22.11.2020 р.

Відповідно до частини 14 статті 8, статті 222 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) при розгляді судової справи здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу програмно-апаратного комплексу "Діловодство суду".

Для архівного зберігання оригіналу звукозапису надано диск DVD-R, серійний номер MAP6B2WJ.

У судовому засіданні 18 лютого 2021 року, відповідно до частини 1 статті 240 ГПК України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У жовтні 2020 року Державне підприємство "Володимирецьке лісове господарство" (далі - Підприємство, позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 150 030 грн 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 лютого 2018 року між Підприємством та фізичною особою-підприємцем Ковальчуком Олегом Олеговичем було укладено договір поставки № 2018-43. На виконання умов договору Підприємством було попередньо оплачено вартість поставки пиломатеріалу у сумі 150 030 грн 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням від 27 лютого 2018 року № 741. Однак, в порушення умов, укладеного між сторонами договору, відповідач прийняті на себе зобов`язання з поставки товару не виконав. Товар поставлено не було. Відтак позивач вимагає від відповідача повернення суми попередньої оплати.

Також Підприємством наведено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, згідно яких позивач вказує, що поніс та очікує понести витрати, які складаються із суми сплаченого судового збору за подання даного позову у розмірі 2 250 грн 45 коп. та витрат за надання правничої допомоги у розмірі 7 500 грн 00 коп.

Відповідно до ч. 6 ст. 176 ГПК України у разі, якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, що не є підприємцем, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

В даній позовній заяві відповідачем вказана фізична особа, що не є підприємцем, ОСОБА_1 .

Враховуючи вищенаведене, 3 листопада 2020 року суд звернувся з листом до начальника відділу обліку моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління Державної міграційної служби в Рівненській області Пятака С.М. про надання відомостей про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані, що містяться в картотеці відділу обліку моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління Державної міграційної служби в Рівненській області про ОСОБА_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

9 листопада 2020 року від відділу обліку моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління Державної міграційної служби в Рівненській області на адресу суду надійшла інформація (а.с. 44), згідно якої вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 16 листопада 2020 року позовну заяву Підприємства від 28 жовтня 2020 року № 601 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання для розгляду справи призначено на 14 грудня 2020 року.

27 листопада 2020 року від відповідача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив на позовну заяву з додатками (а.с. 50-60), в якому останній просить відмовити у задоволенні позову. Зокрема відповідач зазначив, що договір поставки за № 2018-43 від 27 лютого 2018 року з позивачем не укладав. Також відповідач зазначив, що з платіжного доручення від 27.02.2018 р. № 741 вбачається, що підставою для здійснення позивачем попередньої оплати в розмірі 150 030 грн 00 коп. слугував рахунок-фактура ОСОБА_1 за № СФ-0000001, в якому відсутнє посилання на договір № 2018-43 від 27 лютого 2018 року. Також відповідач зазначив, що згідно рахунка-фактури № СФ-0000001 позивач здійснив попередню оплату в розмірі 150 030 грн 00 коп. за пиломатеріал обрізних хвойних порід (сосна) в кількості 33,340 м.куб. по ціні 4 500 грн 00 коп. за 1 м.куб., що відрізняється від договору поставки. Крім того відповідач зазначив, що останнім передано позивачу пиломатеріал обрізний хвойних порід (сосна) в кількості 33,340 м. куб. на загальну суму 150 030 грн 00 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000006 від 14 червня 2018 року, яка підписана директором та скріплена печаткою Підприємства. Як зазначив відповідач, відомості, що відображені у видатковій накладній № РН-0000006 від 14 червня 2018 року щодо постачальника, одержувача та вартісних показників товару, що передається відповідають таким показникам, які відображені у рахунку-фактурі від 27 лютого 2018 року за № СФ-0000001, на підставі якого позивачем було здійснено передоплату за поставку товару. Відтак, як зазначив позивач, враховуючи факт передачі позивачу за видатковою накладною № РН-0000006 від 14 червня 2018 року пиломатеріалу обрізного хвойних порід (сосна) на суму передоплати, здійснену позивачем, в останнього відсутнє право вимагати повернення суми попередньої оплати. Щодо посилання позивача на факт відсутності в бухгалтерському обліку Підприємства даних про надходження від ОСОБА_1 пиломатеріалу обрізного хвойних порід (сосна) відповідач зазначив, що на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет розміщена ухвала слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області Сарбей О.Ф. від 27 квітня 2020 року у справі № 686/9965/20 (провадження № 1-кс/686/5522/20), з якої вбачається, що досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні 0000519 від 27.09.2018 р. встановлено, що директор Підприємства ОСОБА_4 будучи службовою особою, зловживаючи своїм службовим становищем, з корисних мотивів, з метою незаконного збагачення, здійснив привласнення майна державного підприємства в особо великих розмірах, в тому числі пиломатеріалу обрізного хвойних порід (сосна) в кількості 33,340 куб.м. на загальну суму 150 030 грн 00 коп., що були поставлені ОСОБА_1 згідно видаткової накладної № РН-0000006 від 14 червня 2018 року. ОСОБА_4 22.04.2020 р. повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. Як зазначив відповідач, що із вказаної вище ухвали слідчого судді вбачається, що матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000519 від 27.09.2018 р. ідентифіковано особу, яка від імені позивача брала участь у господарській операції з відповідачем при здійсненні передачі позивачу пиломатеріалу обрізного хвойних порід сосна) в кількості 33,340 куб.м на загальну суму 150 030 грн 00 коп., та підтверджується реальність здійснення цієї господарської операції. Також відповідач зазначив, що на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет розміщена ухвала Сарненського районного суду Рівненської області від 9 листопада 2020 року у справі № 556/972/20, з якої вбачається, що на розгляді суду знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000519 від 27.09.2018 р. за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України. Відтак, як відповідач позивач, відсутність в бухгалтерському обліку позивача даних про надходження від відповідача пиломатеріалу обрізного хвойних порід (сосна) пов`язане не із-за відсутністю здійснення такої господарської операції, а у зв`язку із фактом привласнення директором Підприємства ОСОБА_4 майна державного підприємства в особо великих розмірах, в тому числі пиломатеріалу обрізного хвойних порід (сосна) в кількості 33,340 куб.м на загальну суму 150 030 грн 00 коп., що були поставлені відповідачем згідно видаткової накладної № РН-0000006 від 14 червня 2018 р.

8 грудня 2020 року від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив з додатками (а.с. 61-153), в якій останній просить позов задовольнити в повному обсязі. Зокрема позивач зазначив, що видаткова накладна № РН-0000006 від 14.06.2018р. в матеріалах бухгалтерського обліку Підприємства відсутня. Згідно довідки № 296 від 05.05.2020 р. пиломатеріали обрізні хвойних порід по договору № 2018-43 від 27.02.2018 року з ФОП Ковальчуком О.О. на Підприємство не надходили. Відповідно до реєстру надходжень товарів та послуг (матеріальний склад Антонівка ЛПК) за червень 2018 року Підприємства, пиломатеріал обрізний хвойних порід (сосна) у кількості 33,340 куб.м на загальну суму 150 030 грн 00 коп. згідно договору від 27.02.2018 року, укладеного між Підприємством та ФОП Ковальчук О.О. не надходив. також позивач зазначив, що за результатами проведення інвентаризації Підприємства було складено акт № 3 інвентаризації розрахунків з дебіторами і кредиторами від 01.11.2019 року, згідно якого значиться сума дебіторської заборгованості за даними бухгалтерського обліку 150 030 грн 00 коп. за дебітором ФОП Ковальчук О.О. Крім того, як зазначив позивач, Управлінням Західного офісу Держаудитслужби у Рівненській області було проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Підприємства за період з 01.01.2016 р. по 31.05.2019 р. За наслідками ревізії Управлінням Західного офісу Держаудитслужби у Рівненській області було складено акт № 13-17-07-06/19 від 07.08.2019 року. Згідно даного акту ревізією встановлено, що станом на 31.05.2019 р. за субрахунком № 631 за чотирма фізичними особами-підприємцями обліковується дебіторська заборгованість на загальну суму 600 120 грн 00 коп. (кожному по 150 030 грн 00 коп.), а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Ревізією встановлено, що в період з 27.02.2018 р. по 31.05.2019 р. та на момент проведення контрольного заходу Підприємством не здійснювалося оприбуткування товарів, які надійшли від підприємця ОСОБА_1 (ст. 90 акту). Крім того, за результатами проведених в період з 01.06.2018 р. по дату завершення ревізії інвентаризацій, станом на 01.11.2018 р. та станом на 04.06.2019 р. не виявлено не оприбуткованих лишків пиломатеріалів обрізних хвойних порід (сосна). Таким чином, зважаючи на неможливість підтвердження факту отримання пиломатеріалів Підприємством та відсутність підтвердження надходження даного товару на Підприємство, останньому нанесено матеріальну шкоду на загальну суму вартості непоставленого товару 595 119 грн 00 коп. (в т.ч. ФОП Ковальчуком О.О. 150 030 грн 00 коп.). Щодо видаткової накладної, що долучена до матеріалів справи відповідачем, позивача зазначив, що вона не є достовірним та належним доказами отримання позивачем зазначеного в ній товару з огляду на наступне. Про отримання товару з боку Підприємства поставлено підпис особи без зазначення її прізвища та імені, її посади. Відтак зазначає, що вказана видаткова накладна не містить даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Крім того позивача стверджує, що за вказаною видатковою накладною не відбулося реального руху активів як-то: обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця. Однак жодними іншими доказами, окрім видаткової накладної, відповідач не підтверджує факт поставки товару. Відтак позивач вважає, що господарська операція по поставці товару за договором № 2018-46 від 27.02.2018 реально не відбулася, ФОП Ковальчук О.О. товар фактично не поставлений Підприємству, що підтверджує ряд доданих доказів, а видаткова накладна, що подана відповідачем не підтверджує факту поставки, більше того підписана не встановленою та не повноважною особою.

10 грудня 2020 року від відповідача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли додаткові пояснення на відповідь на відзив та клопотання про зупинення провадження у справі (а.с. 155-166). У додаткових поясненнях відповідач зазначив, що видаткова накладна № РН-0000006 від 14 червня 2018 року скріплена печаткою позивача - Підприємства. Отже, відомості, які зазначені у видатковій накладній № РН-0000006 від 14 червня 2018 р. щодо постачальника, одержувача, кількісних та вартісних показників товару, що постачається відповідають таким показникам, які вказані у рахунку-фактурі від 27.02.2018 р. за № СФ-0000001, на підставі якого позивачем було здійснено передоплату за поставку товару. Як зазначив відповідач недоліки у видатковій накладній № РН-0000006 від 14 червня 2018 року, на які посилається позивач, є неістотними, а тому не є підставою для невизнання господарської операції, так як накладна містить відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції та скріплена печаткою позивача, який є отримувачем товару. Позивачем не надано до суду доказів, що печатка Підприємства була загублена, викрадена або в інший спосіб вибула з володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа. Тому, як зазначив відповідач, відтиск печатки Підприємства на видатковій накладній № РН-0000006 від 14 червня 2018 року є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цією накладною, накладна складена у відповідності до вимог закону і, відповідно, є підтвердженням господарської операції між позивачем та відповідачем.

10 грудня 2020 року від представника останнього на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю представника Підприємства в інших судових засіданнях (а.с. 167-169).

Ухвалою суду від 14 грудня 2020 року дану справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження та замінено судове засідання для розгляду справи, яке призначене на 14 грудня 2020 року, підготовчим засіданням.

Ухвалою суду від 14 грудня 2020 року підготовче засідання відкладено на 28 грудня 2020 року. Також судом відкладено вирішення клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до наступного засідання.

28 грудня 2020 року від позивача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли заперечення проти клопотання про зупинення провадження у справі (а.с. 177-178).

28 грудня 2020 року від відповідача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшло клопотання про витребування додаткових доказів (а.с. 179-182), в якому останній просив витребувати у Сарненського районного суду Рівненської області належним чином завірені копії наступних доказів, що знаходяться в матеріалах справи № 556/972/20 по кримінальному провадженню № 0000519 від 27.09.2018 р.:

- видаткової накладної № РН-0000006 від 14 червня 2018 року;

- висновку судово-почеркознавчої експертизи, предметом якої було дослідження підписів по видатковій накладній № РН-0000006 від 14 червня 2018 року.

Ухвалою суду від 28 грудня 2020 року у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі відмовлено. Клопотання про витребування доказів задоволено та витребувано у Сарненського районного суду Рівненської області належним чином завірені копії наступних доказів, що знаходяться в матеріалах справи № 556/972/20 по кримінальному провадженню № 0000519 від 27.09.2018 р.:

- видаткової накладної № РН-0000006 від 14 червня 2018 року;

- висновку судово-почеркознавчої експертизи, предметом якої було дослідження підписів по видатковій накладній № РН-0000006 від 14 червня 2018 року. Одночасно вказаною ухвалою підготовче засідання відкладено на 18 січня 2021 року.

13 січня 2021 року від Сарненського районного суду Рівненської області на електронну адресу суду надійшов лист (а.с 193), в якому зазначено, що станом на 11.01.2021 р. запитувані видаткова накладна № РН-0000006 від 14 червня 2018 року та висновок судово-почеркознавчої експертизи, предметом якої було дослідження підписів по видатковій накладній № РН-0000006 від 14 червня 2018 року, прокурором суду для дослідження не надавалися та не передавалися для приєднання до матеріалів кримінального провадження.

Ухвалою суду від 18 січня 2021 року у підготовчому засіданні оголошено перерву до 8 лютого 2021 року та витребувано у Рівненської обласної прокуратури належним чином завірені копії наступних доказів по кримінальному провадженню № 0000519 від 27.09.2018 р.:

- видаткової накладної № РН-0000006 від 14 червня 2018 року;

- висновку судово-почеркознавчої експертизи, предметом якої було дослідження підписів по видатковій накладній № РН-0000006 від 14 червня 2018 року.

5 лютого 2021 року від Рівненської обласної прокуратури на адресу суду надійшов лист з додатками на виконання ухвали від 18.01.2021 р. (а.с. 204-218), до якого долучено копію видаткової накладної № РН-0000006 від 14 червня 2018 року та копію висновку експерта від 14.05.2020 р. № 1.1-190/20.

Ухвалою суду від 8 лютого 2021 року підготовче провадження у даній справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті на 11 лютого 2021 року.

11 лютого 2021 року від позивача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшла заява про розподіл судових витрат з додатками (а.с. 227-235), в якій останній просить після ухвалення рішення по суті позовних вимог у справі вирішити питання про розподіл судових витрат Підприємства на сплату судового збору у розмірі 2 250 грн 45 коп. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13 400 грн 00 коп.

У судовому засіданні 11 лютого 2021 року оголошено перерву до 18 лютого 2021 року.

17 лютого 2021 року від позивача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшла заява про розподіл судових витрат з додатками (а.с. 240-248), в якій останній просить приєднати до матеріалів справи докази надання адвокатом правничої допомоги та докази оплати гонорару Підприємством.

У судовому засіданні 18 лютого 2021 року представник Підприємства підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Представник ОСОБА_1 у судовому засідання 18 лютого 2021 року позов заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників Підприємства та ОСОБА_1 , всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

27 лютого 2018 року між Державним підприємством "Володимирецьке лісове господарство" (далі - Покупець) та ФОП Ковальчуком Олегом Олеговичем (далі - Постачальник) укладено договір поставки № 2018-43 (далі - Договір, а.с. 7).

Відповідно до п. 1.1. Договору Постачальник зобов`язується поставити і передати у власність Покупця пиломатеріал обрізний, надалі "Товар", а Покупець зобов`язується оплатити і прийняти Товар.

Згідно п. 3.1. Договору, ціна Товару становить 4 600 грн 00 коп. за 1 м.куб. пиломатеріалу обрізного хвойних порід.

Розрахунок за отриманий Товар здійснюється у безготівковому порядку 100% передоплати на рахунок Продавця згідно виставленого рахунку на товар (п. 3.4. Договору).

Пунктом 3.5. Договору визначено, що датою отримання Товару вважається дата підписання накладної представником Покупця.

27 лютого 2018 року ФОП Ковальчуком О.О. виставлено рахунок-фактуру № СФ-0000001 про оплату пиломатеріалу обрізного хвойних порід (сосна) в кількості 33,340 куб.м. на загальну суму 150 030 грн 00 коп.

На виконання умов Договору 27 лютого 2018 року Підприємством було оплачено вартість поставки пиломатеріалу згідно вказаного вище рахунку, що підтверджується платіжним дорученням від 27 лютого 2018 року № 741 (а.с. 11).

Стверджуючи, що в порушення умов договору та закону відповідач прийняті на себе зобов`язання з поставки товару не виконав позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача суми попередньої оплати.

Судом також встановлено, що 11.10.2018 р. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою- підприємцем Ковальчуком Олегом Олеговичем.

У п. 9 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" встановлено, що фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Отже, з 11.10.2018 р. ФОП Ковальчук Олег Олегович втратив статус суб`єкта підприємницької діяльності.

Відповідно до вхідного штемпеля на першому аркуші позовної заяви, остання надійшла до суду 30.10.2020 р., тобто після втрати Ковальчуком Олегом Олеговичем статусу суб`єкта підприємницької діяльності.

У відповідності до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У ст. 4 ГПК України визначено право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст. 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (наприклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Отже, з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Тобто, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої ст. 20 ГПК України, а також ст. 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить суд стягнути з відповідача - фізичної особи, передоплату за договором поставки від 27 лютого 2018 року № 2018-43, який укладено між Підприємством та фізичною особою-підприємцем Ковальчуком Олегом Олеговичем, який станом на дату звернення позивача до суду припинив підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець з 11.10.2018 р., про що зокрема свідчать відомості, що містяться у сформованому станом на 03.11.2020 р. на запит суду Витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Аналіз змісту та підстав позову свідчить про те, що даний спір виник між сторонами на підставі господарського договору, та між сторонами існують господарські зобов`язання.

У відповідності до ст. 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Частиною 1 ст. 128 Господарського кодексу України передбачено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання в разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Відповідно до ст. 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення (ст. 52 Цивільного кодексу України).

За змістом статей 51, 52, 598-609 Цивільного кодексу України, статей 202-208 Господарського кодексу України, частини восьмої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" від 15 травня 2003 року № 755-IV, у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її обов`язок виконання укладених нею договорів не припиняється, а продовжує існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Таким чином, у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою її обов`язок щодо виконання укладених нею як фізичною особою-підприємцем договорів не припиняється, а залишається за нею як за фізичною особою.

За таких обставин, з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України у вказаній редакції спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного суду від 13.02.2018 р. у справі № 910/8729/18 та від 25.06.2019 р. у справі № 904/1083/18.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач правомірно звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до фізичної особи, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, щодо стягнення передоплати за договором поставки, укладеним нею як фізичною особою-підприємцем.

Враховуючи предмет позову, Підприємство зобов`язане довести, що відповідач - ОСОБА_1 , під час здійснення господарської діяльності у статусі фізичної особи-підприємця, не виконав умови договору поставки № 2018-43 від 27 лютого 2018 року в частині поставки товару, і що у останнього виникло зобов`язання з повернення суми попередньої оплати у розмірі 150 030 грн 00 коп.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків с договори.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж. якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з приписами ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Частиною 1 ст. 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Пунктом 3.5 Договору поставки № 2018-43 від 27 лютого 2018 року передбачено, що датою отримання Товару вважається дата підписання накладної представником Покупця.

Як доказ виконання умов договору поставки № 2018-43 від 27 лютого 2018 року в частині поставки Товару позивачу відповідач надав суду належним чином завірену копію видаткової накладної № РН-0000006 від 14 червня 2018 року, в якій, зокрема, зазначено що Постачальник - фізична особа-підприємець Ковальчук Олег Олегович передав, а Одержувач Державне підприємство "Володимирецьке лісове господарство" отримало пиломатеріали обрізних хвойних порід (сосна) в кількості 33,340 куб.м. за ціною 4 500, 00 грн. за куб.м. на загальну суму 150 030 грн 00 коп. без ПДВ.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України" (далі по тексту Закон). Відповідно до статті 1 Закону первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

За приписами статті 2 Закону цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність, а також на операції з виконання державного та місцевих бюджетів і складання фінансової звітності про виконання бюджетів з урахуванням бюджетного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відтак, з огляду на зазначене, належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність господарської операції можуть бути виключно первинні документи, складені у відповідності до вимог статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Видаткова накладна № РН-0000006 від 14 червня 2018 року, яка надана відповідачем в якості доказу поставки Товару позивачу, оформлена відповідно до положень чинного законодавства, містить відомості про господарську операцію між позивачем і відповідачем, зокрема, назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; підписи осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, які брали участь у здійсненні господарської операції у графах "від постачальника" та "отримав (ла)". Видаткова накладна № РН-0000006 від 14 червня 2018 року скріплена печаткою позивача - Підприємства.

Суд зазначає, що відомості, які зазначені у видатковій накладній № РН-0000006 від 14 червня 2018 року щодо постачальника, одержувача, кількісних та вартісних показників товару, що постачається відповідають таким показникам, які вказані у Договорі поставки від 27.02.2018 року № 2018-43, укладеному між позивачем та відповідачем.

Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на те, що договір поставки за № 2018-43 від 27 лютого 2018 року ФОП Ковальчук О.О. з позивачем не укладав, спростовуються матеріалами справи.

Також слід відмітити, що відповідно до частини 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України" неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Недоліки у видатковій накладній № РН-0000006 від 14 червня 2018 року, на які посилається позивач у відповіді на відзив, є неістотними, не є підставою для невизнання господарської операції, так як накладна містить відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції та скріплена печаткою позивача, який є, зокрема, отримувачем товару.

Безпідставним є посилання позивача на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 29 січня 2020 року у справі № 916/922/19, так як позивач посилається на дану постанови частково і тільки на ті норми, які є вигідними саме позивачу.

Суд зазначає, що хоча у вказаній постанові касаційний суд у п. 7.4 вказує, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця) однак, в той же час у п. 7.7 зазначає, що встановивши наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах та, враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, суди мають дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа. Далі касаційний суд зазначає, що з`ясування відповідних питань і оцінка пов`язаних з ними доказів має істотне значення для вирішення такого спору, оскільки це дозволило б з максимально можливим за даних обставин ступенем достовірності ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних господарських операцій (тобто чи співпадає така особа з відповідачем у даній справі, чи ні). Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 р. у справі № 910/6216/17 та від 05 грудня 2018 року у справі № 915/878/16 .

Касаційний суд відмічає, що при цьому, у постанові від 20.12.2018 р. у справі № 910/19702/17 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчить про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними.

Суд зазначає, що позивач не надавав суду доказів того, що його печатка була загублена ним, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа.

Отже господарський суд констатує, що відтиск печатки позивача на видатковій накладній № РН-0000006 від 14 червня 2018 року є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цією накладною, накладна складена у відповідності до вимог закону і, відповідно, є підтвердженням господарської операції між позивачем та відповідачем.

Що стосується посилань позивача на те, що у бухгалтерському обліку Підприємства не відображено господарської операції за видатковою накладною № РН-0000006 від 14 червня 2018 року, то суд зазначає, що за приписами частини 3 статті 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України" відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідно до частини 6 цієї ж статті Закону саме керівник підприємства зобов`язаний створити необхідні умови для правильного ведення бухгалтерського обліку, забезпечити неухильне виконання всіма підрозділами, службами та працівниками, причетними до бухгалтерського обліку, правомірних вимог бухгалтера щодо дотримання порядку оформлення та подання до обліку первинних документів.

Приписами ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України визначено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

З огляду на те, що судом встановлено, що відповідач, на виконання умов Договору поставки від 27 лютого 2018 року № 2018-43 за видатковою накладною № РН-0000006 від 14 червня 2018 року поставив позивачу товар на суму передоплати, здійснену позивачем, то, відповідно, у позивача відсутнє право вимагати повернення суми попередньої оплати.

Заперечуючи заявлені в суді вимоги, відповідач вказував на відомі йому з єдиного реєстру досудових розслідувань обставини порушення щодо ОСОБА_4 кримінального провадження № 0000519.

Судом встановлено, що на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет розміщена ухвала слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області Сарбей О.Ф. від 27 квітня 2020 року у справі № 686/9965/20 (провадження № 1-кс/686/5522/20), з якої вбачається, що досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні 0000519 від 27.09.2018 р. встановлено, що директор Підприємства ОСОБА_4 будучи службовою особою, зловживаючи своїм службовим становищем, з корисних мотивів, з метою незаконного збагачення, здійснив привласнення майна державного підприємства в особливо великих розмірах, в тому числі пиломатеріалу обрізного хвойних порід (сосна) в кількості 33,340 куб.м. на загальну суму 150 030 грн 00 коп., що були поставлені ОСОБА_1 згідно видаткової накладної № РН-0000006 від 14 червня 2018 року. ОСОБА_4 22.04.2020 р. повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Із вказаної вище ухвали слідчого судді вбачається, що матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000519 від 27.09.2018 р. ідентифіковано особу, яка від імені позивача брала участь у господарській операції з відповідачем при здійсненні передачі позивачу пиломатеріалу обрізного хвойних порід сосна) в кількості 33,340 куб.м на загальну суму 150 030 грн 00 коп., та підтверджується реальність здійснення цієї господарської операції.

Також судом встановлено, що на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет розміщена ухвала Сарненського районного суду Рівненської області від 9 листопада 2020 року у справі № 556/972/20, з якої вбачається, що на розгляді суду знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000519 від 27.09.2018 р. за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч. 6 ст.75 ГПК України).

Однак, наразі вирок суду, яким би було встановлено протиправність дій ОСОБА_4 та його винність у привласненні майна, шляхом зловживання службовим становищем, - відсутній.

В той час, з матеріалів справи вбачається, що слідчим Третього слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому Шевчуком В.В. у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.09.2018 р. за № 0000519, винесено постанову про призначення почеркознавчої експертизи, проведення якої доручено завідувачу сектору почеркознавчих досліджень відділу криміналістичних видів досліджень Рівненського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Чабану Сергію Михайловичу.

За результатами проведення вищезазначеної експертизи надано висновок експерта Рівненського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 14.05.2020 р. № 1.1.-190/20 (а.с. 206-218), належним чином завірена копія якого надана Рівненською обласною прокуратурою на виконання ухвали суду від 18.01.2021 р.

У листі від 04.02.2021 р. № 31-68вих-21 (а.с. 204) Рівненська обласна прокуратура повідомила суд, що оригінал висновку експерта від 14.05.2020 р. № 1.1.-190/20 знаходиться у матеріалах кримінального провадження № 0000519 від 27.09.2018 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України.

З висновку експерта Рівненського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 14.05.2020 р. № 1.1.-190/20 вбачається, що підпис, який міститься у графі "Отримав" видаткової накладної № РН-0000006 від 14.06.2018 р. та виконаний кульковою ручкою із чорнилом синього кольору - виконаний ОСОБА_4 .

Оригінал видаткової накладної № РН-0000006 від 14 червня 2018 року відповідачем не надано, а відтак судом не досліджувався.

В той час, у листі від 04.02.2021 р. № 31-68вих-21 (а.с. 204) Рівненська обласна прокуратура повідомила суд, що оригінал видаткової накладної № РН-0000006 від 14 червня 2018 року знаходиться у матеріалах кримінального провадження № 0000519 від 27.09.2018 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України.

Крім того на виконання ухвали суду від 18.01.2021 р. Рівненською обласною прокуратурою було надано належним чином завірену копію видаткової накладної № РН-0000006 від 14 червня 2018 року (а.с. 205).

Таким чином, вищенаведене також підтверджує факт поставки відповідачем товару Підприємству на виконання умов Договору поставки б/н від 27 лютого 2018 року за видатковою накладною № РН-0000006 від 14 червня 2018 року.

Відтак Підприємство не довело належними та допустимими доказами факту невиконання умов Договору поставки № 2018-43 від 27 лютого 2018 року зі сторони ОСОБА_1 в частині поставки товару.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши усі обставини та надавши оцінку зібраним у справі доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Державного підприємства "Володимирецьке лісове господарство" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 150 030 грн 00 коп.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

У позовній заяві Підприємством наведено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, згідно яких позивач вказав, що поніс та очікує понести витрати, які складаються із суми сплаченого судового збору за подання даного позову у розмірі 2 250 грн 45 коп. та витрат за надання правничої допомоги у розмірі 7 500 грн 00 коп.

11 лютого 2021 року від позивача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшла заява про розподіл судових витрат з додатками, в якій останній просив після ухвалення рішення по суті позовних вимог у справі вирішити питання про розподіл судових витрат Підприємства на сплату судового збору у розмірі 2 250 грн 45 коп. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13 400 грн 00 коп.

17 лютого 2021 року від позивача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшла заява про розподіл судових витрат з додатками, в якій останній просив приєднати до матеріалів справи докази надання адвокатом правничої допомоги та докази оплати гонорару Підприємством.

Частиною восьмою статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до частини першої статті 221 ГПК України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Так, Підприємством надано докази, що підтверджують розмір понесених судових витрат до закінчення судових дебатів, а відтак судом вирішується питання щодо понесених позивачем судових витрат при прийнятті рішення.

Згідно ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

За таких обставин, відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати у даній справі, в тому числі по сплаті судового збору та з надання правової допомоги покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-79, 91, 123, 129, 222, 233, 236-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У той же час згідно підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних Положень ГПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано 2 березня 2021 року.

Суддя Політика Н.А.

Віддруковано 3 примірники:

1 - до справи;

2 - позивачу рекомендованим (34380, Рівненська обл., Володимирецький р-н, с. Антонівка, вул. Партизанська, 23);

3 - відповідачу рекомендованим (35000, Рівненська обл., м. Костопіль, вул. Бегми, буд.10).