ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2021 року Справа № 923/1314/20

Господарський суд Херсонської області у складі судді Ярошенко В.П., розглянувши справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія НІКО-ТАЙС", м. Київ

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Пархоменко Павла Костянтиновича, м. Херсон

про стягнення заборгованості в сумі 2 735, 54 грн.

представники сторін не викликались

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС"" () звернулось до Господарського суду Херсонської області із позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Пархоменко Павла Костянтиновича (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) про стягнення 2 203 гривні 34 копійки боргу, 188 гривень 46 копійок - 3%-річних, 343 гривні 74 копійки - інфляційних втрат.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.12.2020 р. даний позов передано на розгляд судді Ярошенко В. П.

Ухвалою суду від 15.12.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено сторонам по справі строк для подання до суду заяв по суті справи та заяв з процесуальних питань.

24.12.2020 за вх. №985/20 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, за яким просить суд відмовити ТОВ "Компанія "НІКО-ТАЙС" у задоволенні позову. Відповідач у відзиві зазначає, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності між ТОВ "САМОЦВІТ" та ФОП Пархоменко П. К. договору поставки, не надано належних доказів на підтвердження здійснення господарської операції між ТОВ "САМОЦВІТ" та ФОП Пархоменко П. К. Так, відповідач зазначає, що позивачем не доведено наявності у ФОП Пархоменко П. К. не виконаних зобов`язань перед ТОВ "САМОЦВІТ".

Зазначений відзив суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.

12.01.2021 за вх. №225/21 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, за яким просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Позивач зазначає про необґрунтованість та безпідставність тверджень відповідача, що спростовується матеріалами даної справи, діючими нормами законодавства та усталеною судовою практикою.

Зазначену відповідь на відзив відповідача суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.

У відповідності до частин 2 і 3 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. ч. 5, 7 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.

Щодо строків розгляду даної справи, суд зазначає наступне.

Згідно з приписами ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013, Папазова та інші проти України від 15.03.2012).

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи принцип незмінності складу суду, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, з метою дотримання розумного строку, суд вважає за необхідне продовжити строк розгляду даної справи поза межами встановленого ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

встановив:

Протягом грудня 2017 року - січня 2018 року Товариством з обмеженою відповідальністю «САМОЦВІТ» було передано Фізичній особі-підприємцю Пархоменко Павлу Костянтиновичу товар на загальну суму 2 703 (дві тисячі сімсот три) гривні 49 копійок, що підтверджується таким первинними документами:

- видаткова накладна №65932 від 05 грудня 2017 року на суму 331,99 грн.;

- видаткова накладна №79732 від 12 грудня 2017 року на суму 208,39 грн.;

- видаткова накладна №79709 від 19 грудня 2017 року на суму 249,61 грн.;

- видаткова накладна №80346 від 26 грудня 2017 року на суму 474,31 грн.;

- видаткова накладна №6993 від 09 січня 2018 року на суму 426,95 грн.;

- видаткова накладна №7106 від 16 січня 2018 року на суму 576,80 грн.;

- видаткова накладна №7231 від 23 січня 2018 року на суму 435,44 грн.

Зазначені накладні містять підписи обох сторін, будь-яких зауважень та заперечень не містять.

Як зазначає Позивач, заборгованість ФОП Пархоменко Павла Костянтиновича перед ТОВ «САМОЦВІТ» щодо сплати вартості отриманого товару згідно вказаних вище видаткових накладних становить 2 203 (дві тисячі двісті три) гривні 34 копійки.

Як свідчать матеріали справи, 24.11.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Самоцвіт» (як цедентом) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» (як цесіонарієм) укладено договір № 24-11-2020 відступлення права вимоги (цесії).

Відповідно до пункту 1.1. договору №24-11-2020 відступлення права вимоги (цесії) від 24 листопада 2020 року, метою Договору є оформлення результатів купівлі-продажу (відступлення) майнових прав банкрута ТОВ «САМОЦВІТ» (; адреса: 49000, місто Дніпропетровськ, вулиця Лейтенанта Роя, будинок 30) на відкритих електронних торгах (аукціоні) у відповідності до чинного законодавства України, результати котрого оформлено Протоколом про результати електронного аукціону №UА-РS-2020-11-02-000035-1 від 13 листопада 2020 року.

Згідно із пунктом 1.2. договору №24-11-2020 відступлення права вимоги (цесії) від 24 листопада 2020 року, у порядку та на умовах, визначених цим Договором, Цедент відступає Цесіонарієві, а Цесіонарій набуває права вимоги виконання грошових зобов`язань, котрі належні Цеденту та виникли на підставі документів первинного бухгалтерського обліку (цивільно-правових договорів/угод, видаткових накладних, накладних на поставку товарів, актів здачі-прийняття виконаних робіт/послуг, рахунків- фактур, банківських виписок, платіжних доручень, тощо), зокрема, відносно такого суб`єкту господарювання як «ФОП Пархоменко Павло Костянтинович (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) у сумі 2 203 (дві тисячі двісті туй) гривні 34 копійки згідно вказаних вище видаткових накладних».

Пунктом 1.3., 1.6., 1.7. договору №24-11-2020 відступлення права вимоги (цесії) від 24 листопада 2020 року Сторони визначили, що на умовах даного Договору та на підставі протоколу про результати електронного аукціону №UА-РS-2020-11-02-000035-1 від 13 листопада 2020 року, Цедент зобов`язується передати Цесіонарієві, за відповідним актом право вимоги до Боржника (дебіторська заборгованість) на підставі документів первинного бухгалтерського обліку (цивільно-правових договорів/угод, видаткових накладних, накладних на поставку товарів, актів здачі-прийняття виконаних робіт/послуг, рахунків-фактур, банківських виписок, платіжних доручень, тощо), посилання на стислий перелік котрих має місце в пункті 1.2. даного договору.

За результатами укладення/підписання даного Договору, Цесіонарій наділяється всіма правами Цедента, що випливають із документів первинного бухгалтерського обліку (цивільно-правових договорів/угод, видаткових накладних, накладних на поставку товарів, актів здачі-прийняття виконаних робіт/послуг, рахунків-фактур, банківських виписок, платіжних доручень, тощо), посилання на стислий перелік котрих має місце в пункті 1.2. даного договору, а також повний перелік котрих наведено та міститься в акті приймання-передачі документів, що підтверджують зміст та дійсність права вимоги.

Сторони визначили та спільно погодили те, що вартість (розмір) грошового зобов`язання, що відступається за даним договором, становить, проте не обмежується, загальним/сумарним розміром права вимоги у відповідності до пункту 1.2. даного договору

На виконання умов даної угоди, ТОВ «САМОЦВІТ» було передано ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС»» на підставі акту приймання-передачі права вимоги перелік документів (видаткові накладні на 7 аркушах на загальну суму 2 203,34 грн.), що підтверджують права вимоги виконання ФОП Пархоменко Павло Костянтинович обумовленого зобов`язання.

У відповідності до пункту 4.4. договору, сторони погодили те, що сповіщення Боржника про поступку права вимоги за цією Угодою, Первісним кредитором відбувається на власний розсуд та не є обов`язковим, оскільки при дійсності порушеного зобов`язання у розумінні статі 518 Цивільного кодексу України відсутність письмового повідомлення не звільняє боржника від відповідальності за порушене зобов`язання.

Так, Позивач, як новий кредитор ФОП Пархоменко П. К. просить суд стягнути з останнього 2 203, 34 грн. основного боргу, а також 188,46 грн. - 3%-річних, 343,74 грн. - інфляційних втрат.

Таким чином, виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші угоди.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до п. 1 ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Вказане кореспондується з приписами ст. 205 Цивільного кодексу України.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

За загальним правилом відповідно до ст. 208 ЦК України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

При цьому, відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України).

У свою чергу, відповідно до ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

Відповідно до ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Враховуючи викладене та зважаючи на зміст спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «САМОЦВІТ» та Фізичною особою-підприємцем Пархоменко Павлом Костянтиновичем виникли господарські правовідносини з поставки товару, шляхом укладення договору поставки у спрощений спосіб. Так, фактична поставка товару за видатковими накладними була здійснена на підставі усного договору шляхом пропозицій обох сторін щодо поставки та прийняття товару.

В даному випадку суд критично ставиться до посилання відповідача щодо відсутності договірних відносин між ТОВ «САМОЦВІТ» та ФОП Пархоменко П. К. Так, суд констатує, що з моменту отримання товару за видатковими накладними відбувся акцепт оферти, тобто укладення договору з відповідними правовими наслідками щодо підтвердження його істотних умов.

Крім того, суд зазначає, що видаткові накладні є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», які фіксують здійснення господарських операцій і є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Як вбачається з матеріалів справи, у наведених видаткових накладних (№65932 від 05 грудня 2017 року на суму 331,99 грн.; №79732 від 12 грудня 2017 року на суму 208,39 грн.; №79709 від 19 грудня 2017 року на суму 249,61 грн.; №80346 від 26 грудня 2017 року на суму 474,31 грн.; №6993 від 09 січня 2018 року на суму 426,95 грн.; №7106 від 16 січня 2018 року на суму 576,80 грн.; №7231 від 23 січня 2018 року на суму 435,44 грн.) має місце зазначення сторін договору, найменування, кількість та вартість товару, що відповідає положенням статті 180 ГК України щодо визначення істотних умов.

Стосовно посилання відповідача щодо невідповідності підписів останнього на видаткових накладних, суд зазначає, що такі твердження ним не доведені.

Зміст та умови усного договору, аналіз правовідносин та господарсько-договірних зобов`язань (майново-господарських зобов`язань у відповідності до частини 1 статті 179 ГК України), які виникли між сторонами на підставі вказаного договору (правочину), з огляду на вказані правові положення, свідчать, що за своєю юридичною природою між ними укладений усний договір поставки.

Зокрема, згідно з приписами статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник) зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Поряд з цим, за частиною 2 статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж. Так, відповідно до частини 1 статті 692 того ж Кодексу покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття, якщо договором не встановлений інший строк оплати.

В п. 1.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» надано наступні роз`яснення.

Якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

У даному випадку у видаткових накладних не визначався інший строк оплати, а тому обов`язок «одержувача» товару, або іншими словами «покупця», щодо оплати вартості отриманого товару виникає з моменту його передачі. У зв`язку з цим, встановлення строку оплати, який відрізнявся б від установленого законом, не потребується як істотна умова договору.

Відповідно до статей 74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд враховує, що на момент прийняття рішення жодних первинних та належних доказів належного та повного розрахунку за отриманий товар відповідач суду не подав.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлені загальні правила виконання господарських зобов`язань, за якими: «Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом» (частина 1); «Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином» (частина 7).

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У даному випадку позивачем доведено факт невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань та вищенаведених положень чинного законодавства. Так, Відповідач, допустивши несвоєчасну оплату вартості отриманого товару у сумі 2203,34 грн. порушив взяте на себе зобов`язання та під час судового розгляду не довів зворотного.

Щодо договору відступлення права вимоги (цесії), за умовами якого позивач набув права вимоги виконання грошових зобов`язань, які належали постачальнику на підставі цивільно-правових договорів/угод, зокрема, відносно ФОП Пархоменко П. К.

У статті 512 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 513, 514 Цивільного кодексу).

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання. (статті 516-518 Цивільного кодексу).

Позивачем доведено, що на підставі укладеного договору №24-11-2020 від 24.11.2020 року він набув прав кредитора щодо відповідача за зобов`язаннями у тому ж обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Будь-яких заперечень від відповідача проти нового кредитора у зобов`язанні до суду не надходило. Також відповідачем не надано належних доказів на підтвердження виконання зобов`язань щодо оплати вартості отриманого товару, відтак позивач як новий кредитор вправі пред`являти вимоги до відповідача щодо примусового стягнення заборгованості на його користь.

Щодо правомірності нарахування заявлених до стягнення 343,74 грн. інфляційних та 188, 46 грн. річних, суд зазначає, що у відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України: «боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом».

Вказані інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування за загальним правилом здійснюються окремо за кожен період часу. Протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи із суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідач, порушивши грошове зобов`язання, повинен, за вказаних правових приписів, сплатити Позивачу інфляційні та річні.

Позивачем здійснені розрахунки інфляційних та річних із врахуванням положення частини 1 статті 692 ЦК України із визначенням зокрема максимально кінцевого строку проведення розрахунків - 24.01.2018 (зважаючи на те, що дата останньої господарської операції відповідно до первинних документів - 23.01.2018).

Суд, перевіривши розрахунки Позивача щодо стягнення інфляційних в сумі 343,74 грн. та 3 % річних в сумі 188, 46 грн., дійшов до висновку, що їх розрахунок є правильним, а стягнення правомірним.

На підставі викладеного, за результатами оцінки доказів, доведеністю позивачем власних вимог, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно ст.129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі вказаних правових норм та керуючись статтями 129, 232-240 ГПК України, суд

у х в а л и в:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Пархоменко Павла Костянтиновича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (03187, м. Київ, просп. Академіка Глушкова, буд. 40, оф. 315; ідентифікаційний код 38039872) 2 203,34 грн. боргу, 188,46 грн. - 3%-річних, 343,74 грн. - інфляційних втрат та 2 102,00 грн. компенсації по сплаті судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Херсонської області (підпункт 17.5 пункту 1 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України).

Дата складання та підпису повного тексту рішення - 02.03.2021.

Суддя В.П.Ярошенко