ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2021 року м.Дніпро Справа № 908/1760/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Чередко А.Є., Коваль Л.А.

розглянувши апеляційну скаргу Концерну "Міські теплові мережі" в особі філії Концерну "Міські теплові мережі" Вознесенівського району на рішення Господарського суду Запорізької області від 26.10.2020 (суддя Корсун В.Л.)

у справі №908/1760/20

за позовом : Концерну "Міські теплові мережі" в особі філії Концерну "Міські теплові мережі" Вознесенівського району, м. Запоріжжя

до відповідача: Міського комунального підприємства "ОСНОВАНІЄ", м. Запоріжжя

про стягнення 27 707,51 грн.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Запорізької області від Концерну "Міські теплові мережі" в особі філії Концерну "Міські теплові мережі" Вознесенівського району надійшла позовна заява про стягнення з Міського комунального підприємства "ОСНОВАНІЄ" 27 707,51 грн., з яких 27 657,74 грн. заборгованість за відпущену теплову енергію, 49,77 грн. 3% річних.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 26.10.2020 у задоволені позову Концерну "Міські теплові мережі" в особі філії Концерну "Міські теплові мережі" Вознесенівського району до Міського комунального підприємства "ОСНОВАНІЄ" відмовлено.

Рішення суду вмотивовано відсутністю розрахунку теплового навантаження на теплопостачання по спірному об`єкту, на підставі якого здійснено розрахунки за спожиту відповідачем теплову енергію у спірний період, ні жодних доказів на підтвердження того, що уповноваженою юридичною особою чи ін. органом було визначено теплове навантаження щодо нежитлових приміщень № 1, 3 підвалу (літ А-4) загальною площею 70,65 кв.м., № 3, 22, 24, 30, 33, 35 першого поверху (літ. А-4) загальною площею 98,64 кв.м. та 1/2 місць загального користування приміщень № 2, 27-29 загальною площею 64,59 кв.м., які знаходяться за адресою м. Запоріжжя, пр-т. Металургів, буд. 11.

Концерном "Міські теплові мережі" в особі філії Концерну "Міські теплові мережі" Вознесенівського району подано апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Запорізької області від 26.10.2020 у справі №908/1760/20, згідно якої апелянт просить скасувати зазначене рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вказаної апеляційної скарги позивач зазначає, що відповідачем не виконано обов`язок щодо укладення договору з теплопостачальною організацією. Проте відповідач є користувачем приміщень, до яких позивачем постачалася теплова енергія. Факт постачання теплової енергії підтверджується рішеннями Запорізької міської ради про початок і закінчення опалювальних сезонів у спірний період, розрахунок відпущеної теплової енергії здійснювався відповідно до величини теплового навантаження на об`єкті опалення. Окрім того щомісячна кількість теплової енергії зазначена у актах приймання-передачі теплової енергії, які щомісячно надсилалися на адресу відповідача, відповідні докази надано в матеріали справи. Проте господарським судом не надано належної оцінки вказаним обставинам. Позивачем вживалися заходи досудового врегулювання спору шляхом направлення вимоги.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 03.12.2020 апеляційну скаргу Концерну "Міські теплові мережі" в особі філії Концерну "Міські теплові мережі" Вознесенівського району на рішення Господарського суду Запорізької області від 26.10.2020 у справі №908/1760/20 залишено без руху та надано скаржнику 10 денний строк з дня вручення ухвали усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: подати до апеляційного суду належні докази сплати судового збору у сумі 3 153,00 грн.

Апелянтом усунено недоліки апеляційної скарги.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.12.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Концерну "Міські теплові мережі" в особі філії Концерну "Міські теплові мережі" Вознесенівського району на рішення Господарського суду Запорізької області від 26.10.2020 у справі №908/1760/20 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, згідно якого останнє не погоджується з доводами апеляційної скарги та зазначає, що між сторонами не укладено договір на постачання теплової енергії, жодного разу відповідач не отримував від позивача проект договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. При цьому позивачем не доведено правильність нарахування суми боргу, оскільки на надано алгоритм помісячних нарахувань, скільки було надано теплової енергії до будинку, відсутні помісячні показання будинкового засобу обліку теплової енергії, не врахована середньомісячна фактична температура теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячна температура зовнішнього повітря. Відповідачу незрозуміло, яка методика розподілення кількості теплової енергії окремо по кожному споживачу житлових та нежитлових приміщень, з урахуванням розміру теплового навантаження будинку та всіх споживачів та за якими тарифами здійснено нарахування.

Відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та перевіривши правильність висновків місцевого господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з наданого в матеріали справи Договору позички №3433/2017/11/нж від 08.11.2017, укладеного між Комунальним підприємством «Наше місто» Запорізької міської ради (позичкодавець) та Міським комунальним підприємством «Основаніє» (користувач), відповідачу було передано у безоплатне користування позичку, предметом якої є комунальне майно - нежитлове приміщення № 1, 3 підвалу (літ А-4) загальною площею 70,65 кв.м., № 3, 22, 24, 30, 33, 35 першого поверху (літ. А-4) загальною площею 98,64 кв.м. та 1/2 місць загального користування приміщень № 2, 27-29 загальною площею 64,59 кв.м., в будинку №11 по пр-т. Металургів, м. Запоріжжя.

В пункті 4.1 вказаного договору сторони погодили, що договір укладається на строк 2 роки 11 місяців.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов цього Договору, після закінчення його строку протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором (п.8.5 Договору).

Згідно Акту прийому-передачі нежитлового приміщення від 08.11.2017, підписаного сторонами Договору позички, Міським комунальним підприємством «Основаніє» прийнято нежитлове приміщення № 1, 3 підвалу (літ А-4) загальною площею 70,65 кв.м., № 3, 22, 24, 30, 33, 35 першого поверху (літ. А-4) загальною площею 98,64 кв.м. та 1/2 місць загального користування приміщень № 2, 27-29 загальною площею 64,59 кв.м., в будинку №11 по пр-т. Металургів, м. Запоріжжя.

14.08.2019 вих №1133/09-03 позивач звернувся до відповідача, як користувача приміщень, за адресою проспект Металургів, 11, м.Запоріжжя, з пропозицією про укладення договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води та 16.08.2019 надіслано на адресу МКП Основаніє» для підписання Договір №102836 від 01.08.2019.

Докази надіслання вказаного договору надано в матеріали справи.

Разом з тим відповідачем не підписано вказаний договір.

За період з листопада 2019 по квітень 2020 позивачем на адресу відповідача надсилалися Акти приймання-передачі теплової енергії, надання послуг з централізованого постачання гарячої води та рахунки для оплати спожитої теплової енергії, що підтверджується доданими до позовної заяви реєстрами надіслання листів (рахунки, акти приймання-передачі т/енергії, претензії по т/енергії) за листопад, грудень 2019 та реєстрами відправлених рахунків (за січень-квітень 2020).

Відповідачем не сплачено вартість отриманої теплової енергії за період листопад 2019 по квітень 2020 у загальному розмірі 27657,74 грн., що і стало причиною виникнення спору.

Рішенням господарського суду Запорізької області відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача суми вартості теплової енергії у розмірі 27 657,74 грн. та зазначено, що позивачем не надано розрахунок спожитої відповідачем теплової енергії із зазначенням теплового навантаження на теплопостачання на спірному об`єкті, на підставі якого здійснено помісячні розрахунки.

Разом з тим колегія суддів не погоджується з такими висновками господарського суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги», статтею 1 якого унормовано, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг;

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Статтею 12 вказаного Закону передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону.

Згідно статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець послуги з постачання теплової енергії повинен забезпечити постачання теплоносія безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску. Параметри якості теплової енергії повинні відповідати нормативним документам у сфері стандартизації. Постачання теплової енергії для потреб централізованого опалення здійснюється в опалювальний період. Порядок визначення дати початку і закінчення опалювального періоду визначається законодавством. Ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Такому праву прямо відповідає визначений частиною 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом та оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Зазначені положення кореспондуються з нормами статті 19 Закону України «Про теплопостачання», згідно якої споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Окрім того, згідно Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 року № 1198, користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі - продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (далі - договір), крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати наданих і спожитих послуг.

Відповідні правові висновки були неодноразово викладені в постановах Верховного Суду, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 21.04.2020 по справі №910/7968/19, від 11.04.2018 року у справі № 904/2238/17, від 16.10.2018 року у справі № 904/7377/17, від 25.03.2019 року у справі № 910/12510/17, від 20.04.2016 у справі N 6-2951цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі N 751/3840/15-ц.

Відповідно до Правил користування тепловою енергією розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку.

У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

За приписами ст. 20 Закону України "Про теплопостачання" тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються органами місцевого самоврядування, крім теплової енергії, що виробляється суб`єктами господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, на підставі розрахунків, виконаних теплогенеруючими, теплотранспортуючими та теплопостачальними організаціями за методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 р. затверджено Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі - Правила), які регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання ЖКП (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Пунктом 18 Правил встановлено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

У вказаний період позивачем застосовувалися тарифи затверджені Постановами НКРЕКП, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами та розрахунками.

Як вбачається з матеріалів справи, акти надання послуг за період з листопада 2019 року по квітень 2020 року не підписані відповідачем.

Разом з тим відповідачем не заперечено фактичне надання позивачем послуг з теплопостачання.

Заперечуючи проти розрахунку вартості наданих послуг відповідач не вчинив жодних дій та не звернувся до теплопостачальної організації за роз`ясненнями щодо складових тарифу, з метою належного виконання зобов`язання щодо сплати вартості теплової енергії, не навів контррозрахунку невідповідності здійснених позивачем нарахувань об`єму та/або застосованої вартості тарифу, як і не надав доказів укладення договору або вчинення дій спрямованих на виконання обов`язку щодо укладення договору, яким визначався би порядок нарахування вартості послуг.

У разі неналежного виконання зобов`язання, всі ризики настання негативних наслідків, несе сторона, яка порушила таке зобов`язання.

Враховуючи вищевикладене колегія зазначає, що відповідач зобов`язаний здійснити оплату послуг з теплопостачання згідно наданого до позову розрахунку.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача суму заборгованості за спожиту теплоенергію у розмірі 27 657,74 грн. та 49,77 грн. 3% річних за загальний період з 21.12.2019 по 11.03.2020, з урахуванням дати виникнення заборгованості по кожному місяцю окремо.

Статтею 625 ЦК України передбачено, боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних, з урахуванням граничної дати розрахунків за спожиті послуги, встановленої п.18 Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, колегія суддів вважає його арифметично правильним та здійсненим у відповідності до вимог законодавства.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає позовні вимоги обґрунтованими та вбачає підстави для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача суму заборгованості за спожиту теплоенергію у розмірі 27 657,74 грн. та 49,77 грн. 3% річних.

Принцип змагальності сторін, закріплений у частині 3 статті 13 та частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як передбачено ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

В постановах від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18 Верховний Суд зазначив, що необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог господарський суд виходив з того, що позивачем не доведено обсяг спожитої теплової енергії та не зазначено розрахунку теплового навантаження на теплопостачання по спірному об`єкту, тоді як зазначена складова застосовується, зокрема, у разі відсутності у споживача приладів комерційного обліку. Разом з тим судом взагалі не з`ясовано чи необхідно було застосовувати вказану складову під час розрахунку вартості теплової енергії, яку споживав відповідач та окрім того, не надав оцінку наданим позивачем в матеріали справи доказам у їх сукупності.

Надаючи оцінку доказам та вирішуючи питання про їх прийнятність, суд виходить з критеріїв їх належності, допустимості, достовірності та достатності.

Надання оцінки доказам є виключною компетенцією суду. При цьому, суд повинен оцінити всі докази, що містять інформацію, яка входить в предмет доказування та впливають на правильне вирішення справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За приписами частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці використовує принципи «баланс ймовірностей» або «розумна ступінь достовірності» (balance of probabilities) та «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) для оцінки обставин справи та доказів. (див. рішення BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 р.).

Верховний Суд в постанові від 27.11.2018 р. у справі № 914/2505/17 зазначив, що принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Аналізуючи викладене, апеляційний суд констатує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідні обставини, на які посилаються сторони, мають бути підтверджені належними доказами.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Господарським судом не надано належної правової оцінки всім доказам у справі, що, у свою чергу, призвело до передчасного висновку про відмову у задоволенні позову

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Виходячи з того, що скаржником доведена обґрунтованість апеляційної скарги, встановлені обставини та докази, наявні в матеріалах справи, свідчать про наявність підстав для задоволення позовних вимог, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. .

З огляду на задоволення апеляційної скарги, згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання позову, а також апеляційної скарги (2 102,0 грн. та 3 153,0 грн.) покладаються на Міське комунальне підприємство «Основаніє».

Керуючись статтями 269, 275-279 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Концерну "Міські теплові мережі" в особі філії Концерну "Міські теплові мережі" Вознесенівського району на рішення Господарського суду Запорізької області від 26.10.2020 у справі №908/1760/20 задовольнити.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 26.10.2020 у справі №908/1760/20 скасувати.

Ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Стягнути з Міського комунального підприємства "ОСНОВАНІЄ" (м.Запоріжжя, вул Українська, 29-А; ) на користь Концерну "Міські теплові мережі" в особі філії Концерну "Міські теплові мережі" Вознесенівського району (м.Запоріжжя, бул.Гвардійський, 137; ) суму заборгованості у розмірі 27657,74 грн., 49,77 грн. 3% річних, витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2 102,00 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 3 153,00 грн.

Видачу наказу доручити Господарському суду Запорізької області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, зазначених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя А.Є.Чередко

Суддя Л.А.Коваль