ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2021 справа № 914/3300/20

За позовом: Приватного підприємства «Волинська торгова компанія «НІКО», м. Луцьк,

до відповідача: Дочірнього підприємства «Львівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», м. Львів,

про стягнення 23'472,60 грн. заборгованості,

Суддя Яворський Б.І.

при секретарі Муравець О.М.

Представники cторін:

від позивача: Кравчук П.І.,

від відповідача: Ружицька О.В.

Відводів складу суду сторонами не заявлялося.

Запис розгляду судової справи здійснювався за допомогою технічних засобів - програми фіксування судового процесу (судового засідання) «Акорд».

СУД ВСТАНОВИВ:

Суть спору. На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Приватного підприємства «Волинська торгова компанія «НІКО» до Дочірнього підприємства «Львівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення 23'472,60 грн. заборгованості, з яких: 6'680,56 грн. 3% річних та 16'792,04 грн. інфляційних втрат. У позовній заяві позивач зазначив, що поніс витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 5'000,00 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідачем у порушення умов договору №11/02 про надання послуг із експлуатаційного утримання автомобільних доріг, видалення старих дерев, прибирання старих, повалених та аварійних дерев на автомобільних дорогах державного та місцевого значення Львівської області від 11.02.2014 вчасно не здійснено оплати наданих послуг. Рішенням Господарського суду Львівської області від 18.10.2017 у справі №914/1118/17 позовні вимоги ПП «ВТК «НІКО» задоволено частково; присуджено до стягнення з відповідача 36'778,12 грн. основної заборгованості, 3'301,00 грн. 3% річних, 34'489,84 грн. інфляційних втрат та 1'118,54 грн. судового збору. 06.11.2017 на виконання вказаного рішення видано відповідний наказ. В межах виконавчого провадження кошти, стягнуті за вказаним рішенням перераховані 02.11.2020 на користь ПП «ВТК «НІКО». За таких обставин, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 07.11.2017 по 01.11.2020 та інфляційні втрати за порушення виконання зазначеного зобов`язання, до моменту фактичного його виконання.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 17 грудня 2020 року справу № 914/3300/20 передано на розгляд судді Яворському Б.І.

Ухвалою суду від 21.12.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначено на 21.01.2021, надано відповідачу строк на подання відзиву-протягом 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі, явку сторін визнано обов`язковою.

13.01.2021 відповідач подав суду відзив на позовну заяву (вх.№708/21), у якому зазначив, що виконавчий документ від 06.11.2017 у справі № 914/1118/17 був пред`явлений до примусового виконання 13.08.2020, про добровільне виконання рішення суду у справі № 914/1118/17 від 18.10.2017 ПП «ВТК «Ніко» до відповідача не зверталось. Вказані дії вважає зловживання правами, що спрямовані на безпідставне отримання прибутку. Також зазначає про неправомірне нарахування сум, заявлених до стягнення з відповідача. Зазначив також про неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката із ціною позову, складністю справи, обсягом надання таких послуг та витраченим часом на конання відповідних робіт, про що подав заяву про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу (вх.№710/21).

13.01.2021 відповідач також подав заяву про залишення позовної заяви без розгляду на підставі п.2 ст. 226 ГПК України, з огляду на те, що договір про надання правової допомоги від 18.11.2020 був виконаний до дня підписання адвокатом позовної заяви.

Протокольною ухвалою від 21.01.2021 Господарський суд Львівської області відклав розгляд справи на 11.02.2021. Ухвалою від 21.01.2021 Господарський суд Львівської області у порядку ст.ст. 120-121 ГПК України викликав відповідача та повідомив про дату, час і місце підготовчого засідання.

11.02.2021 позивач скерував суду відповідь на відзив (вх.№3359/21).

Протокольною ухвалою від 11.02.2021 Господарський суд Львівської області відклав розгляд справи на 23.02.2021. Ухвалою від 11.02.2021 Господарський суд Львівської області у порядку ст.ст. 120-121 ГПК України викликав позивача та повідомив про дату, час і місце підготовчого засідання.

Представник позивача у судовому засіданні 23.02.2021 позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просив їх задовольнити.

У судове засідання 23.02.2021 представник відповідача з`явився, проти позову заперечив, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні 23.02.2021 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

11.02.2014 Філією «Львівська ДЕД» ДП «Львівський облавтодор» ПАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (генпідрядник) та ПП «ВТК «Ніко» (субпідрядник) укладено договір про надання послуг із експлуатаційного утримання автомобільних доріг, видалення старих дерев, прибирання старих, повалених та аварійних дерев на автомобільних дорогах державного та місцевого значення Львівської області. Відповідно до умов договору Філія «Львівська ДЕД» доручає, а ПП «ВТК «Ніко» зобов`язується надати послуги по видаленню аварійно-небезпечних дерев на дорогах державного та місцевого значення області, а генпідрядник зобов`язується прийняти та оплатити такі послуги. Згідно з п. 10.1. цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2014 року включно, а в частині фінансових зобов`язань до повного їх виконання.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 18.10.2017 у справі №914/1118/17, яке набрало законної сили, позовні вимоги ПП «ВТК «НІКО» задоволено частково; присуджено до стягнення з відповідача 36'778,12 грн. основної заборгованості, 3'301,00 грн. 3% річних, 34'489,84 грн. інфляційних втрат та 1'118,54 грн. судового збору.

06.11.2017 на виконання вказаного рішення видано відповідний наказ.

Позивач зазначив, що заборгованість відповідачем була погашена в межах виконавчого провадження. 02.11.2020 кошти, стягнуті за вказаним рішенням Франківським ВДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, були перераховані на користь ПП «ВТК «НІКО», що підтверджуєтся копією банківської виписки з рахунку позивача.

За таких обставин, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 07.11.2017 по 01.11.2020 та інфляційні втрати за порушення виконання рішення, до моменту фактичного його виконання.

ОЦІНКА СУДУ.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 174 ГК України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Між сторонами виникли взаємні права та обов`язки на підставі укладеного договору про надання послуг від 11.02.2014.

Матеріалами справи підтверджується, що у відповідача перед позивачем існувала основна заборгованість, яка разом із 3% річних, інфляційними втратами та судовий збір була стягнута на підставі наказу від 06.11.2017 на примусове виконання рішення суду від 18.10.2017 у справі № 914/1118/17, яке відповідач виконав лише у межах виконавчого провадження 02.11.2020.

Частина 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначає, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43 рішення КСУ у справі «Шмалько проти України»).

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13.06.2007 «Про незалежність судової влади» зазначено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Згідно ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження.

Виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців (ч. 1 ст. 12 вказаного Закону). Відтак, право стягувача на звернення судового рішення до примусового виконання є можливим в будь який час у межах зазначеного Законом строку, водночас добровільне (самостійне) виконання могло бути вчинене боржником до початку примусового виконання рішення суду.

Відповідно до п. 30.1 ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі. Таким чином, моментом виконання відповідачем грошового зобов`язання є 02.11.2020.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Отже, за змістом ст.ст. 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання.

Як уже відзначалося, та згідно із ч. 1 ст. 18 та ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальністю, встановленої законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Згідно частини 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму боргу, не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Наведена норма встановлює право кредитора вимагати сплати суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних протягом усього періоду прострочення до моменту повного виконання боржником своїх грошових зобов`язань перед кредитором.

Прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (вказана правова позиція щодо застосування ч.2 ст.625 ЦК України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 р. у справі № 916/190/18).

У п.22 Постанови від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц ВП ВС наголосила що, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. у даній справі предметом позову було стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України за період з 1 вересня 2012 року по 1 жовтня 2015 року за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди, підтверджених вироком суду. Як уже відзначалося, рішенням Господарського суду Львівської області від 18.10.2017 стягнуто з відповідача 75'687,50 грн. наказ на примусове виконання видано 06.11.2017, а сплачені дані кошти стягувачу (позивачу) були лише 02.11.2020. тому вимога про стягнення 3% річних та інфляційних за період невиконання рішення суду є правомірною.

Відповідач не спростував доводів позивача, не надав суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, які встановлені в ході судового розгляду.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат суд встановив, що до стягнення з відповідача підлягає заявлені позивачем 6'680,56 грн. 3% річних.

Щодо заявлених до стягнення 16'792,04 грн. інфляційних втрат, суд зауважує, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Так, на підставі офіційних відомостей, опублікованих Державною службою статистики України судом встановлено, що в охопленому позивачем періоді нарахування інфляційних втрат мало місце дефляція, яку позивач не врахував у розрахунку інфляційних втрат. Здійснивши перерахунок, сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 14'596,57 грн.

Щодо заяви позивача про залишення позовної заяви без рогляду, суд відзначав, що позовна заява від імені ПП «Волинська торгова компанія «НІКО» підписана адвокатом Кравчуком П.І. на підставі ордеру та договору про надання правової (правничої) допомоги від 18.11.2020, зокрема п.2.1.1., 2.1.2 та 2.1.6. Щодо твердження відповідача про те, що договір про надання правової допомоги виконаний до дня підписання адвокатом ордеру та позовної заяви як на підстави залишення позовної заяви без розгляду, то суд відзначає, що договір є консенсуальним, у пункті 3.2 якого визначено право клієнта сплатити гонорар в момент підписання договору або протягом 3 календарних днів з дня отримання рахунку, а виконавець, у випадку несвоєчасної оплати послуг клієнтом, - зупинити надання правової допомоги. Відповідно до даного договору виконавець зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги за фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Правовою допомогою в розумінні цього договору є представництво у справі за позовом клієнта до ДП «Львівський Облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення коштів (п.1.1 та 1.2 договору). Таким чином, адвокат Кравчук П.І. вправі був подавати позов в інтересах позивача.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

Сплата позивачем судового збору за подання до суду позовної заяви підтверджується платіжним дорученням №3 від 03.12.2020 на суму 2'102,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 9 ст. 129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

За таких обставин, оскільки судом встановлено порушення з боку відповідача щодо виконання грошових зобов`язань (докази поважності причин такого порушення відповідач не подав), то саме неправомірні дії відповідача призвели до виникнення спору. Тому суд вбачає за можливе застосувати ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України при розподілі судових витрат і судовий збір у розмірі 2'102,00 грн. покласти на відповідача.

У позовній заяві позивач зазначив, що поніс витрати на правничу допомогу адвоката у фіксованому розмірі 5'000,00 грн.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Обґрунтовуючи розмір понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, позивачем до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №522 від 20.04.2011, копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 18.11.2020, копію акта виконаних робіт від 18.11.2020 з описом наданих послуг адвокатом, копію рахунку від 18.11.2020 та докази оплати таких послуг (копію платіжного доручення №2 від 03.12.2020 на суму 5'000,00 грн.). Повноваження адвоката підтверджуються ордером про надання правової допомоги серії ВС №1049968 від 08.12.2020.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ст.126 ГПК України).

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Судові витрати, крім судового збору, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

За змістом ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.11.2020 позивачем (клієнт) та адвокатським об`єднанням «Мицик, Кравчук та Партнери» укладено договір про надання правової (правничої) допомоги. Предметом договору є зобов`язання щодо здійснення захисту, представництва у справі за даним позовом та надання інших видів правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, визначених договором.

З огляду на предмет договору про надання правової допомоги та акту наданих послуг об`єктом оплати за договором є надані адвокатом послуги щодо надання правової інформації, консультацій і роз`яснень по предмету спору, аналіз судової практики та написання позовної заяви.

Відповідно до п. 3.1 договору правова допомога, передбачена предметом цього договору, оплачується клієнтом виконавцю шляхом внесення фіксованого гонорару в сумі 5'000 гривень (фіксований гонорар включає вартість усієї без виключення роботи виконавця аж до винесення рішення по суті справи судом першої інстанції).

Акт виконаних робіт підписаний сторонами з посиланням на п. 3.1 договору щодо вартості наданих адвокатом послуг у фіксованому розмірі та визначенням переліку наданих послуг адвоката. Зокрема, в акті вказано, що виконавцем в інтересах клієнта згідно договору виконано зобов`язання у повному обсязі.

З огляду на предмет договору про надання юридичної допомоги об`єктом оплати за договором є надані адвокатом юридичні послуги, до вирішення спору в суді першої інстанції.

Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Позивач у позовній заяві зазначив, що станом на дату подання до суду відповідних документів про відшкодування витрат на правову допомогу гонорар є оплаченим.

Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю; суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Частиною 2 ст. 126 ГПК України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.126 ГПК України).

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Вказану правову позицію викладено у постанові від 17.09.2019 Верховного Суду по справі №910/4515/18.

13.01.2021 відповідач подав суду заяву про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 1'500,00 грн. (вх.№710/21), у якій зазначив про неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката із ціною позову, складністю справи, виконаних робіт та часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт. У поданій заяві відповідачем не подано суду доказів з метою доведення неспівмірності понесених позивачем витрат на правову допомогу та не надано доказів на їх спростування.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст.74 ГПК України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст. 2 ГПК України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Проте, фактично посилання відповідача на те, що понесені позивачем витрати на професійну правничу правову допомогу не є співмірними із складністю справи, ціною позову, обсягом надання послуг та витраченим часом на конання відповідних робіт, по суті є лише висловлюваннями та припущеннями.

Правову позицію з приводу обов`язку сторони довести належними доказами обставини неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу, які заявлено до розподілу, а не лише заявити про такі обставини, викладено у постанові Верховного Суду від 06.10.2020 по справі №922/376/20. Крім того, Верховний Суд у складі об`єднаної палати КГС у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 звертає увагу, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої ст.126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Дослідивши матеріалах справи, суд визнає обґрунтованою та підтвердженою належними та допустимими доказами суму судових витрат на правничу допомогу позивача у розмірі 5'000,00 грн.

При цьому, судом враховано, що заявлений до відшкодування розмір судових витрат не є надмірним та завищеним, оскільки відповідає як принципам матеріального (договірного) права, так і процесуального права (оскільки висвітлює затрати по роботі адвоката у даній справі), що відповідає правовим позиціям, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та у постановах ВС від 25.04.2018 у справі № 922/3142/17, від 02.05.2018 у справі № 910/22350/16, від 11.06.2018 року у справі № 923/567/17.

З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5'000,00 грн.

Керуючись статтями 2, 3, 12, 13, 42, 46, 73-80, 123, 126, 129, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства «Львівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (79053, м. Львів, вул. Володимира Великого, 54; ) на користь Приватного підприємства «Волинська торгова компанія «НІКО» (43000, м. Луцьк, вул. Шопена, 22; ) 6'680,56 грн. 3% річних та 14'596,57 грн. інфляційних втрат, 2'102,00 грн. судового збору та 5'000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 26.02.2021.

Суддя Б.І. Яворський