ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"25" лютого 2021 р.м. Одеса Справа № 916/30/21

Господарський суд Одеської області у складі:

Суддя Гут С.Ф.

При секретарі судового засідання Борисовій Н.В.

За участю представників сторін:

від позивача - Коновалова Н.О., довіреність № 103-13/245, дата видачі : 01.09.20;

від відповідача - не з`явився;

розглянувши справу за позовом Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний" до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "АРТПОСТАЧ" про стягнення 4 395,58 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Морський торговельний порт "Южний" звернулось до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "АРТПОСТАЧ" про стягнення 4 395,58 грн.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 11.01.2021р. було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначення до розгляду по суті на "02" лютого 2021 р. о 10:15 год.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.02.2021р. було відкладено судове засідання на "25" лютого 2021 р. о 10:15 год.

Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "АРТПОСТАЧ" в судові засідання по справі не з`явився, правом на відзив в порядку ст. 165 ГПК України не скористались. Ухвали господарського суду Одеської області були направлені за належною адресою відповідача, а тому за приписами ч.7 ст.120ГПК України відповідач вважається повідомленим належним чином про відкриття провадження у справі.

З огляду на наведене, господарський суд вважає, що ним було вжито усіх необхідних заходів щодо належного повідомлення Товариства з обмеженою відповідальністю "АРТПОСТАЧ" про місце, дату та час судового засідання.

У даному випадку суд враховує, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України Про доступ до судових рішень).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалами суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

За приписами ч.9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що відповідач так і не скористався наданими йому процесуальними правами, а за висновками суду у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

В ході розгляду даної справи господарським судом Одеської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

25.02.2021р. судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані позивачем докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив:

13.03.2020р. між Державним підприємством «Морський торговельний порт «Южний» (далі - ДП «МТП «Южний», Позивач, Підприємство, Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АРТПОСТАЧ» (далі - ТОВ «АРТПОСТАЧ», Відповідач, Постачальник) був укладений Договір поставки № СН-79/20 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору Постачальник зобов`язується поставити на склад Покупця, а Покупець прийняти та оплатити нову, не експлуатовану промислову продукцію, далі іменовану - товар, в кількості та за цінами, які вказані в Додатку № 1 до даного Договору (Специфікація), що є невід`ємною частиною даного Договору.

Згідно з п. п. 2.12.2. Договору Постачальник, протягом 15 (п`ятнадцяти) робочих днів з дня отримання заявки (письмової рознарядки) Покупця на поставку конкретної партії Товару, поставляє Покупцю конкретну партію Товару у повній відповідності до наданої заявки (письмової рознарядки), якщо інше не обговорено в Додатку № 1 до даного Договору окремо. Датою поставки вважається дата прийняття товару на складі Покупця.

07.04.2020р. Постачальником була отримана рознарядка № 205-63/ від 02.04.2020р., згідно якої відповідно до п. 2.1. Договору ТОВ «АРТПОСТАЧ» було зобов`язане здійснити поставку Товару на суму 79 998, 00 грн з ПДВ у строк до 29.04.2020р.

Товар згідно рознарядки був поставлений ТОВ «АРТПОСТАЧ» частинами відповідно до видаткових накладних від 27.05.2020 № 3 на суму 62 331,54 грн з ПДВ, від 22.07.2020 № 9 на суму 17 205,66 грн з ПДВ, від 12.08.2020 № 13 на суму 460, 80 грн з ПДВ.

Враховуючи те, що поставку Товару відповідно до вищевказаної рознарядки було здійснено з порушенням строку визначеного у Договорі, ДП «МТП «Южний» зверталося до ТОВ «АРТПОСТАЧ» з претензією від 01.09.2020 № 5111/01/102/20 про стягнення штрафних санкцій за порушення строку виконання зобов`язання, однак зазначена претензія була повернена відділенням поштового зв`язку за закінченням терміну зберігання та заявлені до стягнення грошові кошти не були перераховані на розрахунковий рахунок Підприємства.

Пунктом 5.2. Договору встановлено, що за не поставку, несвоєчасну поставку або недопоставку товару Постачальник сплачує Покупцеві пеню у розмірі 0,1% від вартості недопоставленого, несвоєчасно поставленого або недопоставленого товару за кожний день прострочення поставки, а за прострочення більш 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної суми.

Відповідно до вищевикладеного, ТОВ «АРТПОСТАЧ» за порушення строку виконання зобов`язання за Договором повинно сплатити пеню у розмірі 3 158, 94 грн та штраф у розмірі 1236,64 грн.

З урахуванням зазначеного, ДП «МТП «Южний» звернулось до Господарського суду Одеської області за захистом порушених прав та охоронюваних законом інтересів з позовною заявою про стягнення з ТОВ «АРТПОСТАЧ» грошових коштів.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані сторонами докази, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов наступних висновків.

Частиною 1 ст. 173 ГК України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 ст. 174 ГК України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Ч. 1, 2, 4 ст. 217 ГК України передбачають, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вказані положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Положеннями п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, а в силу вимог ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу. Аналогічні положення щодо договору поставки містяться і у ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В свою чергу відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з положеннями ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

Положеннями ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно вимог ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання (в тому числі щодо неустойки) вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст.551 ЦК України).

Як передбачено частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

За приписами статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому, згідно п. 1 ст. 628 цього кодексу, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Так, у відповідності з ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Так, укладений між сторонами по справі договір, який за своєю правовою природою відноситься до договору поставки з огляду на його зміст, є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов`язань відповідно до ст. ст. 173, 174 ГК України (ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання його сторонами.

Як з`ясовано судом, позивачем була оформлена рознарядка від 02.04.2020р. № 205-63/ на поставку товару відповідно до переліку, вказаному у специфікації від 13.03.2020р., що є додатком до Договору про поставку товарів № СН-79/20, на суму 79998,00 грн. Вказана заявка підписана в.о. директора ДП «МТП «Южний». Вказана рознарядка була отримана відповідачем 07.04.2020р., що підтверджується відміткою від директора ТОВ «АРТПОСТАЧ» з печаткою підприємства.

Згідно з п. п. 2.12.2. Договору Постачальник, протягом 15 (п`ятнадцяти) робочих днів з дня отримання заявки (письмової рознарядки) Покупця на поставку конкретної партії Товару, поставляє Покупцю конкретну партію Товару у повній відповідності до наданої заявки (письмової рознарядки), якщо інше не обговорено в Додатку № 1 до даного Договору окремо. Датою поставки вважається дата прийняття товару на складі Покупця.

Товар згідно рознарядки був поставлений ТОВ «АРТПОСТАЧ» частинами відповідно до видаткових накладних від 27.05.2020 № 3 на суму 62 331,54 грн з ПДВ, від 22.07.2020 № 9 на суму 17 205,66 грн з ПДВ, від 12.08.2020 № 13 на суму 460, 80 грн з ПДВ.

Отже, відповідач порушив прийняті на себе зобов`язання за договором поставки № СН-79/20 (про поставку товарів) від 13.03.2020р., що є недопустимим згідно ст. 525 Цивільного кодексу України.

Пунктом 5.2. Договору встановлено, що за не поставку, несвоєчасну поставку або недопоставку товару Постачальник сплачує Покупцеві пеню у розмірі 0,1% від вартості недопоставленого, несвоєчасно поставленого або недопоставленого товару за кожний день прострочення поставки, а за прострочення більш 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної суми.

Так, з огляду на невиконання відповідачем зобов`язань за спірним договором щодо здійснення своєчасної поставки обумовленого договором товару позивачем відповідно до п. 5.2 договору нараховано відповідачу пеню у розмірі 0,1 відсотка вартості товару у розмірі 3 158,94 грн. та штраф у розмірі 7% від вартості товару у розмірі 1 236,64 грн., розрахунки яких наведено в позові.

Наразі слід зазначити, що п. 5.2 договору поставки № СН-79/20 (про поставку товарів) від 13.03.2020р., за яким на відповідача як постачальника покладається відповідальність у вигляді сплати на користь покупця пені та штрафу за порушення строку виконання зобов`язання понад 30 днів цілком узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 231 ГК України, що застосовні до спірних правовідносин з огляду на те, що стороною спірного договору є суб`єкт господарювання державного сектору економіки. Цими положеннями Господарського кодексу передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у такому розмірі, зокрема: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовуються за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Відтак, аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, санкції у вигляді штрафу є субсидіарною відповідальністю поряд з пенею.

Враховуючи вищенаведене та невиконання відповідачем зобов`язань за спірним договором щодо здійснення повної та своєчасної поставки обумовленого договором товару, суд вважає, що позивачем цілком правомірно застосовано до відповідача відповідальність у вигляді нарахування пені та штрафу.

Дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми пені в розмірі 3 158,94 грн., судом встановлено, що вказаний розрахунок пені було здійснено позивачем правильно та арифметично вірно. Також вірним є здійснений позивачем розрахунок суми штрафу в розмірі 1 236,64грн. При цьому здійснені позивачем розрахунки суми пені і штрафу за несвоєчасну поставку обумовленого товару (понад 30 днів) відповідачем не оспорено. Відтак, з відповідача підлягає стягненню пеня в розмірі 3 158,94 грн. та штраф в розмірі 1 236,64 грн.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини під терміном «власність» розуміє також грошові кошти, що підлягають оплаті за поставлений товар.

Відповідачем у встановленому законом порядку позовні вимоги позивача не спростовано, в судові засідання відповідач не з`являвся хоча заздалегідь був повідомлений про дату час та місце судового засідання.

На підставі вищенаведеного, керуючись положеннями ст. 129 ГПК України, враховуючи задоволення позовних вимог в повному обсязі, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.13, 20 73, 74, 76, 86, 126, 129, 165, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.Позов Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний" до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "АРТПОСТАЧ" про стягнення 4 395,58 грн. задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АРТПОСТАЧ» (65111, м. Одеса, вул. Проспект Добровольського, буд. 156, кв. 13, п/р НОМЕР_1 в АТ «ТАСКОМБАНК» (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 30, ) на користь Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» (65481, м. Южне Одеської області, вул. Берегова, 13, п/р № НОМЕР_2 в ПАТ «БАНК ВОСТОК», ) пеню у розмірі 3 158, 94 грн (три тисячі сто п`ятдесят вісім грн 94 коп.) та штраф у розмірі 1236,64 грн (одна тисяча двісті тридцять шість грн 64 коп.) за порушення строків поставки за Договором від 13.03.2020р. №СН-79/20, а всього 4 395,58 грн. (чотири тисячі триста дев`яносто п`ять грн. 58 коп.) та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві грн. 00 коп.).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Наказ видати в порядку ст.327 ГПК України

Повний текст складено 02 березня 2021 р.

Суддя С.Ф. Гут