РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.02.2021Справа № 910/10989/20

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

За позовом Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог Трейдінг"

про стягнення 149 568, 00 грн.

Представники учасників справи:

Від позивача: Ніколова В.М.;

Від відповідача: Лесик Б.Б.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Міністерство оборони України (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог Трейдінг"(далі - відповідач) про стягнення 149 568, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) № 286/3/19/111 від 02.04.2019 в частині поставки товару у визначений цим правочином строк.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.08.2020 позовну заяву залишено без руху.

У встановлений судом строк позивачем було усунуто недоліки, вказані в ухвалі Господарського суду міста Києва від 04.08.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.08.2020 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов, позивачу для подачі відповіді на відзив.

14.09.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи з викликом сторін, в якому відповідач просить суд провести судове засідання з викликом сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судове засідання призначено на 30.09.2020.

16.09.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти заявлених позовних вимог та вказав, що товар був поставлений вчасно, а тому вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Крім того, відповідач вказав на те, що йому не відомо причин з яких замовник склав акт приймального контролю лише 10.09.2019, з огляду на те, що ним було поставлено товар вчасно у визначене рознарядкою місце прийому товару.

30.09.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У судове засідання 30.09.2020 представник відповідача не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №960.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.09.2020, яку занесено до протоколу судового засідання оголошено перерву по розгляду справи до 19.10.2020.

19.10.2020 судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Літвінової М.Є. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.10.2020 призначено судове засідання по справі № 910/10989/20 на 09.11.2020.

06.11.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшла заява про залучення до участі у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство «Айбокс».

Обґрунтовуючи подану заяву представник відповідача вказав на те, що предметом розгляду у даній справі є стягнення з ТОВ «Пролог Трейдінг» пені та штрафу за договором, а тому заявник вважає, що оскільки виконання зобов`язання забезпечене банківською гарантією Приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк» рішення у справі № 910/10989/20 може вплинути на права та обов`язки останнього.

Крім того, 06.11.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшло клопотання про перехід із спрощеного позовного провадження у загальне.

09.11.2020 судове засідання не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Літвінової М.Є. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2020 судове засідання по справі № 910/10989/20 призначено на 07.12.2020.

Представник позивача у судовому засіданні 07.12.2020 заперечив проти задоволення клопотання про перехід з спрощеного позовного провадження в загальне та заперечив щодо клопотання про залучення до участі третьої особи - Приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк».

У судове засідання 07.12.2020 представник відповідача не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 673.

Судом у судовому засіданні 07.12.2020 відмовлено у задоволенні клопотання про залучення до участі у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство «Айбокс», з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі (частина 4 статті 50 Господарського процесуального кодексу України).

Крім того, суд відмовляє у задоволенні клопотання про перехід з спрощеного в загальне позовне провадження, з огляду на те, що предметом позову є стягнення 149 568, 00 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для переходу в загальне позовне провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2020, яку занесено до протоколу судового засідання оголошено перерву по розгляду справи до 23.12.2020.

23.12.2020 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

Представник позивача у судове засідання 23.12.2020 не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2020, яку занесено до протоколу судового засідання оголошено перерву по розгляду справи до 11.01.2021.

11.01.2021 судове засідання не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Літвінової М.Є. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.01.2021 судове засідання по справі № 910/10989/20 призначено на 08.02.2021.

Представник позивача у судовому засіданні 08.02.2021 підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні 08.02.2021 заперечив проти заявлених позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 08.02.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представникiв сторiн, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

02.04.2019 між Міністерством оборони України (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пролог Трейдінг" (постачальник) укладено договір про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) №286/3/19/111 (надалі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується у 2019 році поставити Міністерству оборони України кухонне приладдя, товари для дому та господарства і приладдя для закладів громадського харчування (39220000-0) (Фляга індивідуальна польова, тип А (пластикова) (лот 1. Фляги для води (39221140-0) (Фляга індивідуальна польова, тип А, (пластикова) (далі - товар), а замовник забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості у строки (терміни), вказані у договорі (п. 1.1. договору).

Номенклатура товару, передбаченого до поставки за договором, вимоги згідно яких виготовляється товар, строки (терміни) виконання договору, визначаються у специфікації у такій редакції: Фляги для води (39221140 - 0) (Фляга індивідуальна польова, тип А (пластикова), строки поставки - 150 календарних днів з дати укладення договору в термін до 29.08.2019 включно; загальна вартість, яку необхідно поставити - 10 000, 00 шт., ціна за одиницю товару в грн. з врахув. марк, тари (упак), вант. робіт у місцях завантаження та трансп. витрат 152, 00.

Ціна товару з ПДВ складає 1 824 000, 00 грн 00 коп.

Як встановлено п. 2.5 договору постачальник зобов`язаний до початку поставки товару за договором разом з оголошенням письмово повідомити представника про готовність партії товару до приймання та місце здійснення приймального контролю товару за якістю.

У випадках якщо, постачальник повідомив представника замовника про дату, час та місце проведення приймання товару (партії товару) за якістю та кількістю, однак постачальник не забезпечив (не надав доступу) до приміщення зберігання товару (майна) представниками замовника та постачальника складається акт фіксації у якому зазначаються обставини (причини) з яких представника замовника не було допущено до проведення приймального контролю якості та кількості товару, в подальшому такий Акт направляється представниками замовника на адресу замовника.

Акт фіксації складається у письмовій (довільній) формі із зазначенням прізвища та посад представників постачальника та представників замовника (п. 2.5.1 договору).

Ціна договору становить 1 824 000 грн.00 коп, в тому числі ПДВ 304 000 грн. 00 коп (за загальним фондом) (п. 3.1 договору).

Пунктом 4.1 договору встановлено, що розрахунки за фактично поставлений товар проводяться протягом 30 календарних днів (за умов надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником замовнику належним чином рахунку - фактури на поставлений товар, підписаний керівником та головним бухгалтером постачальника (якщо посада головного бухгалтера не передбачена штатним розписом, то про це зазначається у рахунку - фактурі), але не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення поточного бюджетного року.

За умовами п.п.5.1, 5.2 договору товар постачається на умовах DDР - склад замовника відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню термінів Інкотермс у редакції 2010 року згідно з положеннями договору, встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт і зберігання в межах термінів, установлених діючими стандартами тощо. Строк поставки товару буде визначений в специфікаціях договору. Місцем поставки товару є об`єднані центри забезпечення Тилу Збройних сил України згідно з рознарядкою та ростовкою Міністерства оборони України, які є невід`ємною частиною договору, з обов`язковим дотриманням передбачених ними вимог до асортименту, кількості, адреси одержувачів замовника та черговості відвантажень. Постачальнику надається право, за попередньою письмовою згодою замовника, на дострокове постачання товару в обсягах, передбачених договором. Поставку товару одержувачам замовника постачальник зобов`язаний провести з обов`язковим виконанням передбачених вимог щодо асортименту, кількості, сортності виробів, черговості поставок у кожній окремо відвантаженій партії. Витрати щодо перевезення товару до місця приймання одержувачем замовника несе постачальник. Розвантаження товару в місці приймання здійснюється одержувачем замовника.

Датою поставки товару вважається дата вказана одержувачем замовника у акті приймального контролю якості товару (п.5.3 договору).

Замовник зобов`язаний прийняти поставлений товар згідно з належним чином оформленим і підписаним актом приймального контролю якості і товару (п.6.1.2 договору), а постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені договором (п.6.3.1 договору).

У п.7.3.3 договору передбачено, що за порушенням строків виконання зобов`язання постачальник сплачує пеню в розмірі 0,1 відсотка вартості недопоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості договору.

Договір набирає чинності з дати його укладання сторонами і діє до 31.12.2019 (включно), а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення (п.10.1 договору).

Додатковою угодою від 17.12.2019 № 1 до договору абзац 1 п.11.5 розділ XI викладено в наступній редакції:

«Договір набирає чинності з дати його укладання сторонами і діє до 31.03.2020 (включно), а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення».

Відповідно до додатку 12.1 до договору "Рознарядка Міністерства оборони України за специфікацією" визначено місце постачання товару, адреси, кількість та термін - 150 календарних днів з дати укладення договору (в термін до 29.08.2019 включно).

На виконання умов укладеного між контрагентами правочину, згідно акту № 1 приймального контролю товару за якістю від 10.09.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Пролог Трейдінг" передало, а Міністерство оборони України прийняло Фляги для води (39221140-0) (Фляга індивідуальна польова, тип А (пластикова)). Технічний опис (інв. № 198) та відповідність зразку - еталону ННН 8465 61 013 7782; кількість 10 000.

Акт № 1 від 10.09.2019 підписаний зі сторони постачальника та замовника.

17.09.2019 Міністерство оборони України звернулось до відповідача із претензію №286/8/5917 щодо невиконання зобов`язань за договором, у якій вимагало сплатити штрафні санкції за порушення терміну поставки товару у розмірі 149 568, 00 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

Згідно ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст.265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст.662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 2 ст.267 Господарського кодексу України строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Відповідно до ст.663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Дана норма кореспондується з приписами ст.193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов укладеного договору та відповідно до акту № 1 приймального контролю товару за якістю від 10.09.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Пролог Трейдінг" передало, а Міністерство оборони України прийняло Фляги для води (39221140-0) (Фляга індивідуальна польова, тип А (пластикова)). Технічний опис (інв. № 198) та відповідність зразку - еталону ННН 8465 61 013 7782; кількість 10 000.

Акт № 1 від 10.09.2019 підписаний зі сторони постачальника та замовника.

За твердженнями позивача, виконання зобов`язання з поставки товару прострочено відповідачем на 12 календарних днів.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

За приписами ст.230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Частиною 1 ст.548 Цивільного кодексу України унормовано, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

При цьому, право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов`язань, у тому числі, встановлювати неустойку за порушення негрошового зобов`язання, визначено ч.2 ст.546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, яка передбачена ст.627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.

У ч.4 ст.231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У п.7.3.3 договору передбачено, що за порушенням строків виконання зобов`язання постачальник сплачує пеню в розмірі 0,1 відсотка вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості договору.

Отже, оскільки судом встановлено факт невиконання відповідачем обов`язку з поставки товару, у строк, який погоджений контрагентами у договорі, а прострочення поставки складає більше 10 днів, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені (неустойки) та штрафу згідно положень п.7.3.3 договору є правомірними.

Судом здійснено власний перерахунок заявленої позивачем до стягнення неустойки (пені, штрафу) внаслідок чого обґрунтованим є стягнення з відповідача штрафних санкцій у розмірі 147 744, 00 грн, оскільки позивачем визначено період прострочення з 30.08.2019 по 10.09.2019, тоді як 10.09.2019 є датою поставки, яка визначена пунктом 5.3, тому дата 10.09.2019 не враховується при розрахунку неустойки (пені, штрафу).

Судом здійснено перерахунок за період прострочення з 30.08.2019 по 09.09.20219 (11 діб).

Щодо тверджень відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що постачальник не допускав прострочення зобов`язання, товар був поставлений вчасно та у відповідності до умов договору, оскільки відповідачу не відомо причин з яких замовник склав акт приймального контролю лише 10.09.2019, суд не приймає їх до уваги, враховуючи те, що акт № 1 приймального контролю товару за якістю підписаний обома сторонами, жодних заперечень щодо дати поставки, яка зазначена в акті матеріали справи не містять.

Також суд наголошує, що при укладенні договору відповідач був обізнаний зі змістом п.7.3.3 договору в контексті обсягу своєї відповідальності та зазначає, що відповідно до ст.42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

За таких обставин, враховуючи всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог Трейдінг".

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як встановлено ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбаченим цим Кодексом.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen . ), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. ), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не впливають на висновки суду щодо часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору у разі часткового задоволення позову покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Міністерства оборони України задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог Трейдінг" (03083, м. Київ, проспект Науки, буд. 76, оф. 2; ) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 6; ) штрафні санкції у розмірі 147 744 (сто сорок сім тисяч сімсот сорок чотири) грн. 00 коп., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 216 (дві тисячі двісті шістнадцять) грн. 34 коп.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 18.02.2021.

Суддя М.Є.Літвінова