УХВАЛА

16 лютого 2021 року

м. Київ

Справа № 910/4385/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Губенко Н. М. - головуючий, Бакуліна С. В., Кролевець О. А.,

за участю секретаря судового засідання - Охоти В.Б.,

представників учасників справи:

позивача - Кузнецова І.С.,

відповідача - Слюсар С.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укргазвидобування"

на рішення Господарського суду міста Києва

у складі судді Щербакова С. О.

від 27.08.2020 та

на постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Майданевич А. Г., Гаврилюк О. М., Сулім В. В.

від 23.11.2020

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК"

до Акціонерного товариства "Укргазвидобування"

про стягнення 19 522 325,29 грн,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "МІК" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Укргазвидобування" про стягнення 19 522 325,29 грн, з яких: 18 055 276, 80 грн - основний борг, 125 640, 62 грн - пеня, 1 032 662, 63 грн - 3 % річних та 308 745, 24 грн - інфляційні втрати.

Обґрунтовуючи підстави позову позивач посилається на порушення відповідачем умов договору поставки № УГВ11734/30-18 від 06.12.2018 щодо оплати отриманого товару в повному обсязі.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.08.2020 у справі № 910/4385/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2020, позов задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства "Укргазвидобування" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК" 18 055 276, 80 грн - заборгованості, 112 513, 40 грн - пені, 924 622, 73 грн - 3% річних, 280 396, 89 грн - інфляційних втрат та 290 592, 15 грн - судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду та постанова суду апеляційної інстанції мотивовані тим, що:

- відсутні підстави для застосування пункту 7.12 договору поставки до даних правовідносин, як підставу для притримання оплати за поставлений позивачем товар, оскільки з позивача в судовому порядку стягнуто штрафні санкції за порушення строків поставки товару, відповідне рішення суду набрало законної сили та є обов`язковим до виконання;

- оскільки відповідач не надав доказів належного виконання свого зобов`язання щодо оплати поставленого товару у повному обсязі, останнім було порушено умови договору поставки № УГВ11734/30-18 від 06.12.2018, а тому підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 18 055 276, 80 грн;

- перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, встановлено, що у ньому допущено помилки у визначенні періоду простроченого грошового зобов`язання, з урахуванням строків оплати товару, встановлених судами, при цьому за видатковими накладними №РН-06/27/29 від 27.06.2019, №РН-06/27/30 від 27.06.2019, №РН-06/27/31 від 27.06.2019, № РН04/24/113 від 24.07.2019 позивачем здійснено розрахунок без урахування положень частини 6 статті 232 Господарського кодексу України;

- обґрунтованою є сума 3 % річних у розмірі 924 622, 73 грн та сума інфляційних втрат у розмірі 280 396, 89 грн, які розраховані з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання окремо по кожній видатковій накладній по дату оплати товару відповідачем, а тому вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 у даній справі в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 112 513, 40 грн, 3% річних у розмірі 924 622, 73 грн, інфляційних втрат у розмірі 280 396, 89 грн, та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні даних позовних вимог.

Підставою касаційного оскарження судових рішень Акціонерне товариство "Укргазвидобування" зазначило пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме: неправильне застосування господарськими судами статей 530, 549, частини 1 статті 613, статті 625 Цивільного кодексу України та неврахування висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 10.04.2018 у справі № 916/804/17 та від 30.01.2019 у справі № 902/576/17.

Товариство з обмеженою відповідальністю "МІК" подало відзив на касаційну скаргу Акціонерного товариство "Укргазвидобування", в якому просило залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

4. Позиція Верховного Суду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини 1 та 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України).

Як вже зазначалось, касаційне провадження у справі відкрито відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40), постанова Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15).

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 10.04.2018 у справі № 916/804/17 та від 30.01.2019 у справі № 902/576/17, з огляду на таке.

Так, у справі № 902/576/17, що переглядалась Верховним Судом, предметом спору були вимоги щодо поновлення на п`ять років договору оренди від 01.06.2011 та визначення Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області орендодавцем за договором оренди від 01.06.2011.

Натомість, у справі № 910/4385/20, що переглядається зовсім інші предмет, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини та предмет правового регулювання.

Водночас, у справі № 916/804/17, що переглядалась Верховним Судом, предметом первісного позову були вимоги щодо стягнення заборгованості за договорами поставки. Предметом зустрічного позову були вимоги щодо зобов`язання виконати умови договорів поставки та стягнення штрафних санкцій. Рішенням Господарського суду міста Києва, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду, в задоволенні первісного позову відмовлено повністю. Зустрічний позов задоволено повністю.

Верховний Суд залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій у справі № 916/804/17 виходив з того, що:

- судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання умов договору залишок несплаченої суми за договором № 1 у розмірі 145 995, 45 грн та залишок несплаченої суми за договором № 2 у розмірі 74 384, 93 грн було притримано Товариством з обмеженою відповідальністю "Олсідз Груп Україна" за поставку Приватним підприємством "Хлібопродукт" товару в меншій кількості до моменту усунення постачальником відповідного порушення за умовами пункту 7.5 договорів;

- Приватне підприємство "Хлібопродукт" повинно було виконати свій обов`язок зі здійснення поставки продукції Товариству з обмеженою відповідальністю "Олсідз Груп Україна" належної якості та в обумовленій кількості, який передував обов`язку Товариства з обмеженою відповідальністю "Олсідз Груп Україна" по оплаті поставленої продукції, однак Приватне підприємство "Хлібопродукт" належним чином не виконало своє зобов`язання та не поставило Товариству з обмеженою відповідальністю "Олсідз Груп Україна" продукцію у визначеній договорами кількості та в належний строк, внаслідок чого Товариство з обмеженою відповідальністю "Олсідз Груп Україна" було притримано оплату товару на підставі пункту 7.5 договорів;

- враховуючи викладене, а також те, що Приватне підприємство "Хлібопродукт" не поставило Товариству з обмеженою відповідальністю "Олсідз Груп Україна" продукцію належної якості та у кількості, що визначена умовами укладених між сторонами договорів, а також не передало Товариству з обмеженою відповідальністю "Олсідз Груп Україна" одночасно з поставкою продукції документи, передбачені пунктом 6.1 договорів, зокрема: засвідчену печаткою Приватного підприємства "Хлібопродукт" копію витягу з реєстру платників єдиного податку на поточну дату, який підтверджує, що Приватне підприємство "Хлібопродукт" відноситься до платників єдиного податку четвертої групи та засвідчені підписом керівника та печаткою Приватного підприємства "Хлібопродукт" статутні та реєстраційні документи останнього, умовами укладених між сторонами договорів визначено обов`язок Товариства з обмеженою відповідальністю "Олсідз Груп Україна" здійснити оплату за поставлену продукцію лише з настанням останньої з подій, перерахованих в пункті 5.1 договорів, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що строк оплати продукції не настав, у зв`язку з чим відмовлено в задоволенні позовних вимог за первісним позовом;

- колегією суддів відхилено доводи касаційної скарги про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Олсідз Груп Україна" не надало жодного доказу на підтвердження факту застосування ним до Приватного підприємства "Хлібопродукт" такої оперативно-господарської санкції як притримання, та окрім того, господарськими судами не враховано, що право Товариства з обмеженою відповідальністю "Олсідз Груп Україна" застосувати оперативно-господарську санкцію притримання передбачено у пункті 7.5 договорів, а порядок її застосування у разі поставки товару меншої кількості визначено у пункті 6.3 договорів. Так, відповідно до норм статті 237 Господарського кодексу України оперативно-господарські санкції застосовуються стороною, яка потерпіла від правопорушення, у позасудовому порядку та без попереднього пред`явлення претензії порушнику зобов`язання. Порядок застосування сторонами конкретних оперативно-господарських санкцій визначається договором, у даному випадку саме пунктом 7.5 договорів, а не пунктом 6.3 як про це зазначив скаржник;

- з огляду на те, що як встановлено судами попередніх інстанцій, Приватне підприємство "Хлібопродукт" всупереч погодженій сторонами умові договорів щодо кількості товару, поставило товар в меншій кількості, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про обґрунтованість зустрічних позовних вимог в частині зобов`язання Приватного підприємства "Хлібопродукт" виконати умови договору № 0601742 на поставку сільськогосподарської продукції від 21.10.2016 та поставити Товариству з обмеженою відповідальністю "Олсідз Груп Україна" 26,20 (двадцять шість МТ 200 кілограм) МТ насіння соняшнику, а також виконати умови договору № 0601777 на поставку сільськогосподарської продукції від 24.10.2016 та поставити Товариству з обмеженою відповідальністю "Олсідз Груп Україна" 45,68 (сорок п`ять МТ 680 кілограм) МТ насіння соняшнику;

- виходячи з умов пунктів 7.3, 7.5 договорів, встановивши їх порушення в частині поставки товару в меншій кількості, а також неповної передачі покупцеві товаросупровідної документації, суди попередніх інстанцій також вважали обґрунтованими зустрічні позовні вимоги в частині стягнення з Приватного підприємства "Хлібопродукт" 106 800, 12 грн неустойки за несвоєчасну поставку продукції за договорами та 152 842, 40 грн штрафу.

Таким чином, постанова Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 916/804/17 прийнята за іншої, ніж у даній справі фактично-доказової бази, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями, і за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення, що свідчить про неподібність правовідносин.

Отже, аналіз висновків, зроблених в постанові Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 у справі № 910/4385/20, в якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 916/804/17 та від 30.01.2019 у справі № 902/576/17, на які посилається скаржник у касаційній скарзі.

Будь-яких інших підстав касаційного оскарження, передбачених частиною 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Акціонерне товариство "Укргазвидобування" не зазначило та не обґрунтувало у поданій касаційній скарзі.

При цьому колегія суддів зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A № 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

5. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України).

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній з 08.02.2020), не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-яких інших підстав касаційного оскарження, передбачених частиною 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі, колегія суддів, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Укргазвидобування" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 у справі № 910/4385/20.

6. Судові витрати

У зв`язку з тим, що касаційне провадження зі справи закривається, судові витрати в даній справі з урахуванням вимог статей 129, 130 Господарського процесуального кодексу України розподілу не підлягають. Адже за змістом зазначених норм покладення судових витрат на ту чи іншу сторону або компенсація таких витрат здійснюється у випадках розгляду справи по суті або у разі визнання позову, закриття провадження у справі чи залишення позову без розгляду (причому закриття провадження у справі є процесуальною дією, відмінною від закриття касаційного провадження).

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі № 910/4385/20 за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Укргазвидобування" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. М. Губенко

Судді С. В. Бакуліна

О. А. Кролевець