ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року Справа № 918/529/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Саврій В.А. , суддя Коломис В.В.

секретар судового засідання Полюхович І.Г.

за участю представників сторін:

позивача: не з`явився

відповідача: Максютинського В.П. начальника, Шкіндер Н.М., представника за довіреністю №вих.140/01-21/21 від 25.01.2021

третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області на рішення господарського суду Рівненської області, ухваленого 12.11.20 суддею Горплюком А.М. у м.Рівному, повний текст складено 23.11.20 у справі № 918/529/20

за позовом Комунального підприємства "Рівнеелектроавтотранс" Рівненської міської ради

до Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Рівненська районна державна адміністрація Рівненської області

про відшкодування збитків у вигляді неодержаного доходу

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Рівнеелектроавтотранс" Рівненської міської ради звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Рівненська районна державна адміністрація Рівненської області про відшкодування збитків у вигляді неодержаного доходу.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 12 листопада 2020 року у справі №918/529/20 позов задоволено.

Стягнуто з Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області (33024, м. Рівне, вул. Соборна, 366А, ) на користь Комунального підприємства "Рівнеелектроавтотранс" Рівненської міської ради (33027, м. Рівне, вул. Д. Галицького, 23, ) 975 308 (дев`ятсот сімдесят п`ять тисяч триста вісім) грн. 00 коп. збитків у вигляді неодержаного доходу за безкоштовне перевезення пільгових категорій громадян та 14 629 (чотирнадцять тисяч шістсот двадцять дев`ять) грн 63 коп. витрат по сплаті судового збору.

Не погодившись із ухваленим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою в якій просить рішення Господарського суду Рівненської області від 12 листопада 2020 року по справі №918/529/20 - скасувати. Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову КП Рівнеелектроавтотранс Рівненської міської ради - відмовити повністю.

Вказує, що між замовником Рівненською районною державною адміністрацією, Розпорядником коштів - Управлінням соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації та Перевізником Комунальним підприємством "Рівнеелектроавтотранс" укладено три договори - №05/02-32/17 від 03.05.2017, №62/02-38/18 від 02.04.2018 та №06/02-32/19 від 06.03.2019.

За умовами вказаних договорів Рівненська районна державна адміністрація надає КП "Рівнеелектроавтотранс" право на перевезення пасажирів по тролейбусному маршруту №6 "РЗВА-РЗТА", визначених пунктом 1.1. цих договорів, а останній, в свою чергу, забезпечує безкоштовне перевезення пільгових категорій населення.

Скаржник зауважує, що п. 1.2. вказаних договорів визначено, що на відшкодування витрат за безкоштовне перевезення пільгової категорії громадян за 2017, 2018, 2019 роки Розпорядник коштів зобов`язується відшкодовувати, в межах асигнувань з місцевого бюджету, витрати за безкоштовне перевезення пільгової категорії громадян, відповідно до «Порядку здійснення компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян, які перевозяться автомобільним та електротранспортом загального користування», затвердженого розпорядженням голови Рівненської обласної державної адміністрації від 26.03.2007 року № 128.

Отже, на переконання скаржника, з тексту договору вбачається, що сторони домовились про його підписання, та відшкодування витрат за пільгове перевезення в межах асигнувань з місцевого бюджету.

Зазначає, що на виконання умов договорів розпорядником коштів згідно лімітних довідок, позивачу було відшкодовано кошти у 2017 році - 187923,00 грн, у 2018 році - 253846, 00 грн, у 2019 році - 250000,00 грн.

Також вказує, що розпорядники бюджетних коштів беруть зобов`язання в межах бюджетних асигнувань, а взяті без відповідних бюджетних асигнувань зобов`язання не вважаються бюджетними і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Крім того зазначає, що згідно Законів України "Про Державний бюджет України" на 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік видатки та компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян з державного бюджету місцевим бюджетам не передбачались.

Разом з тим, скаржник зауважує, що частиною 7.1. пункту 7 договорів на відшкодування витрат за безкоштовне перевезення пільгової категорії громадян на відповідний рік передбачений чіткий строк дії договору, відповідно за період травень - грудень 2017, квітень - грудень 2018, березень - грудень 2019. Отже, договір має юридичну силу з моменту підписання і до кінця строку дії договору. Також, зазначає, що даним пунктом договору за 2019 рік визначено, що при закінченні обсягів асигнувань виділених Перевізнику на виплату компенсації витрат від надання послуг з пільгового проїзду міським електротранспортом окремих категорій громадян, дія договору призупиняється.

Відповідно до звітів про заборгованість за бюджетними коштами (форма №7М) поданих Управлінням соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації заборгованість станом на 01 січня 2018, 2019, 2020 - відсутня.

За наведеного, на переконання скаржника, при винесенні рішення від 12 листопада 2020 року Господарський суд Рівненської області не дослідив підписаний сторонами договір, не застосував закон, який підлягає застосуванню, зокрема ст. 638 ЦК України, ст. 181 ГК України, а також не надав можливості відповідачу захистити свої права та інтереси на розгляді даної справи, в зв`язку з чим прийняв помилкове рішення, яке підлягає скасуванню, а також послався на заяву Голови Ради Суддів України, яка була розміщена 11 березня 2020 року на офіційному веб-сайті Ради суддів України, було сказано щодо утримання від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачають обов`язкової присутності учасників сторін та щодо утримання від відвідин суду, якщо у громадян є ознаки будь-якого вірусного захворювання.

Зауважує, що договори за 2017 рік та 2018 рік, вже втратили свою позовну давність, а відповідно до п. 1.2. договору за 2019 рік, умови договору були виконані.

Також, зауважує, що відповідачем до суду першої інстанції було подано клопотання про перенесення справи у зв`язку з участю в Кримінальному провадженні, а не у зв`язку з вірусним захворюванням, на підставі цього відповідач не погоджується з прийнятим рішенням без участі сторін.

У поясненнях щодо апеляційної скарги третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області підтримує доводи викладені в апеляційній скарзі Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області та наводить свої обґрунтування незаконності рішення суду першої інстанції. Зауважує, що Законами України "Про державний бюджет України" на 2017, 2018, 2019 роки видатки та компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян з державного бюджету місцевим бюджетам не передбачалися.

Відзиву на апеляційну скаргу від Комунального підприємства "Рівнеелектроавтотранс" Рівненської міської ради не надійшло, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення.

Крім того, позивач та третя особа не скористалися правом участі під час апеляційного перегляду справи та не забезпечили явку своїх представників у судове засідання апеляційного господарського суду, хоча про дату, час та місце апеляційного перегляду справи повідомлені заздалегідь та належним чином, про, що свідчать розписка про відкладення розгляду справи від 26.01.2021, електронне повідомлення про надіслання ухвали суду від 26.01.2021 та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 253, 257, 259).

Разом з тим, в матеріалах справи міститься клопотання від Комунального підприємства "Рівнеелектроавтотранс" Рівненської міської ради (від 21.01.21 вх.531/21) про розгляд справи без участі їхнього представника за наявними у справі доказами, через встановлений карантин на всій території України.

Також, від представників скаржника в судовому засіданні надійшло клопотання про визнання обов`язковою явки третьої особи.

Колегія суддів, порадившись прийшла до висновку про відхилення вказаного клопотання, оскільки матеріали справи містять письмові пояснення третьої особи, в яких викладена їхня позиція щодо апеляційної скарги.

Отже, враховуючи норми ст.ст.269, 273 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, строки розгляду апеляційної скарги, та той факт, що неявка в засідання суду представників позивача та третьої особи, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, враховуючи заявлене клопотання позивача про розгляд справи без участі їхнього представника, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, колегія суддів визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників останніх, за наявними у справі доказами.

В судовому засіданні представники скаржника підтримали доводи викладені в апеляційній скарзі та надали пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просять апеляційну скаргу задоволити.

Заслухавши пояснення представників скаржника, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Між Рівненською районною державною адміністрацією Рівненської області, як замовником транспортних послуг по міському тролейбусному маршруту №6, Комунальним підприємством "Рівнеелектроавтотранс" Рівненської міської ради, як перевізником, та Управлінням соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області, як розпорядником коштів, були укладені договори на відшкодування витрат за безкоштовне перевезення пільгових категорій громадян №05/02-32/17 від 03.05.2017, № 52/02- 32/18 від 02.04.2018 та № 06/02-32/19 від 06.03.2019 (далі - договори, а.с. 18-24, 25-32, 33-40).

Пунктом 1.2 вищезазначених договорів передбачено, що відповідач зобов`язується відшкодовувати, у межах асигнувань з місцевого бюджету, витрати за безкоштовне перевезення пільгової категорії громадян, відповідно до порядку № 128.

Пунктом 5 порядку № 128 встановлено, що Відповідач щомісяця, на підставі наданих перевізником звітних документів проводить відшкодування за надані послуги. Згідно пункту 4.2 цих договорів первинними звітними документами є розрахунки підприємства, які виконані згідно додатку № 1 до порядку № 128.

Позивач зазначає, що в межах укладених договорів, за період травень-грудень 2017 року, квітень-грудень 2018 року, березень-грудень 2019 року було перевезено 465 080 пільгових пасажирів, у зв`язку з чим сума нездійснених компенсаційних виплат за безкоштовне перевезення склала 661 999,00 грн, зокрема: травень -грудень 2017 - 88 888, 00 грн; квітень-грудень 2018 - 222 869,00 грн; березень-грудень 2019 - 350 242,00 грн.

Крім того, позивач зазначає на нездійснення відповідачем компенсаційних виплат за безкоштовне перевезення за періоди січень квітень 2017 року, січень-березень 2018 року, січень лютий 2019 року у розмірі 313 309,00 грн.

Доказів відшкодування Управлінням соціального захисту населення Рівненської районної ради державної адміністрації понесених втрат позивача на вказану суму відповідачем не надано та матеріали справи не містять.

В матеріалах справи міститься оборотно - сальдова відомість позивача за 1 півріччя 2020 року, відповідно до якої по Управлінню соцзахисту населення Рівненської РДА сальдо на кінець періоду вказано дебет 975 308,00 грн, претензія від 23.04.2020 №157 про оплату невідшкодованих витрат за безкоштовне перевезення пільгової категорії пасажирів у розмірі 975 308,00 грн, відповіді на претензію від Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області та Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області, у яких серед іншого вказують, що не погоджуються із висунутою претензією, оскільки умови договору виконані в повному обсязі.

Отже, предметом даного позову є вимога позивача про стягнення з відповідача 975 308,00 грн збитків у вигляді неодержаного доходу за безкоштовне перевезення пільгових категорій громадян.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що склалися апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій визначено Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії".

Згідно зі ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" виключно законами України визначаються, зокрема: пільги щодо оплати транспортних послуг та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Соціальні гарантії щодо безплатного проїзду окремих категорій громадян встановлено рядом законів, зокрема, Законами України "Про статус ветеранів військової служби і ветеранів органів внутрішніх справ та їх соціальний захист"; Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні", "Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні"; Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"; Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"; Про соціальний захист дітей війни", Постановами Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 № 354 "Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування" та від 16 серпня 1994 № 555 "Про поширення чинності постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 № 354".

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про міський електричний транспорт" цей Закон регулює відносини, пов`язані з діяльністю у сфері міського електричного транспорту загального користування, в яких беруть участь замовники транспортних послуг, перевізники та пасажири.

Пунктом 2, 3, 4, 5 ст. 4 Закону України "Про міський електричний транспорт" визначено, що транспортні послуги надаються на договірних засадах між перевізником та замовником. Оплата транспортних послуг проводиться безпосередньо пасажирами та замовниками. Фінансування перевезення пільгової категорії громадян здійснюється згідно із законодавством. Перевізник не вправі відмовлятися від пільгових перевезень, крім випадків, передбачених законами.

Частиною 1 ст. 11 цього ж Закону передбачено, що відносини замовників з перевізниками регулюються згідно із законодавством, а також договором про організацію надання транспортних послуг.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про міський електричний транспорт" замовник транспортних послуг зобов`язаний здійснювати повну та своєчасну оплату фактично виконаних перевізником обсягів транспортних послуг згідно із договором про організацію їх надання.

Розпорядженням Рівненської ОДА від 26.03.2007 №128 затверджений Порядок здійснення компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян, які перевозяться автомобільним та електротранспортом загального користування в Рівненській області за рахунок субвенції з державного бюджету.

Відповідно до статті 102 Бюджетного кодексу України видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті "б" пункту 4 частини 1 статті 89 цього Кодексу (державні програми соціального захисту), проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Частиною 2 ст. 916 ЦК України встановлено, що плата за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти, що здійснюється транспортом загального користування, визначається за домовленістю сторін, якщо вона не встановлена тарифами, затвердженими у встановленому порядку. Пільгові умови перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти транспортом загального користування можуть встановлюватися організацією, підприємством транспорту за їх рахунок або за рахунок відповідного бюджету у випадках, встановлених законом та іншими нормативно-правовими актами.

Стаття 7 Закону України "Про транспорт" передбачає, що відшкодування збитків від безплатних перевезень пільгових категорій громадян регулюється нормативними актами Кабінету Міністрів України.

Відповідно до "Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002 (чинного у 2017, 2018, 2019 роках) передбачено, що фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі.

Згідно з пунктом 3 Порядку головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Крім того, згідно п. 2-1 вказаної Постанови розпорядниками коштів місцевих бюджетів щодо розрахунків з постачальниками послуг є управління праці та соціального захисту населення.

За наведеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що у даному випадку головним розпорядником коштів є Управління соцзахисту населення Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами 1, 2 статті 509, частинами 3, 4 статті 11 цього Кодексу зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Позивач є суб`єктом господарювання, який надає послуги з перевезення пасажирів, метою діяльності позивача як учасника господарських відносин є досягнення економічних та соціальних результатів та одержання прибутку відповідно до частини 2 статті 3 Господарського кодексу України.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

З огляду на наведені норми законодавства у позивача виникло цивільне право на відшкодування вартості послуг перевезення, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а у відповідача як органу, через який діє держава у цивільних відносинах, - цивільний обов`язок здійснити із позивачем розрахунок за надані цим особам послуги, оскільки: по-перше, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина 1 статті 167 Цивільного кодексу України); по-друге, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 Цивільного кодексу України).

Отже, відповідач зобов`язаний здійснити розрахунки із позивачем щодо спірних послуг, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а відсутність бюджетних призначень на ці видатки не є підставою для звільнення відповідача від виконання встановленого чинним законодавством зобов`язання.

Колегія суддів зауважує, що право позивача на отримання компенсації вартості послуг перевезення приміським автомобільним транспортом, наданих пасажирам - пільговим категоріям громадян, підлягає захисту, незважаючи на те, що Законом України "Про Державний бюджет України на 2017, 2018, 2019 роки" видатків на ці потреби не було передбачено, оскільки фінансові зобов`язання держави виникли не із зазначеного Закону, а із законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг визначеним законодавчо особам, а також із нормативно-правових актів, якими встановлено порядок здійснення розрахунків з виконавцями послуг, зокрема послуг із перевезення таких категорій громадян.

Крім того, частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України та статтею 617 Цивільного кодексу України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності як відсутність у боржника необхідних коштів.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо у залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007).

Зокрема, у Рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 Конституційний Суд України наголосив, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Разом із тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ (справа "Кечко проти України", заява № 63134/00) держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення ЄСПЛ). У пункті 26 цього рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У рішеннях ЄСПЛ від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України" також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 цих рішень відповідно).

Наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі № 905/2358/16 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справах № 911/4249/16, № 906/621/17.

Таким чином, проаналізувавши спірні правовідносини та законодавство яким здійснюється їх правове регулювання, а також подані позивачем докази, суд констатує, що чинним законодавством України не передбачена можливість надання або ненадання пільг з компенсації за послуги перевезення відповідним категоріям громадян залежно від стану фінансування видатків державного чи місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, оскільки надання пільг певним категоріям населення відбувається у відповідності до вимог чинних законів України.

За наведеного, не заслуговують на увагу і твердження апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, та є аналогічними викладеним у відзиві на позовну заяву про те, що відсутність бюджетного фінансування, оскільки відповідні субвенції були передбачені не в повному обсязі, що останній не мав бюджетних призначень щодо розпорядження коштами на компенсацію виплат за пільговий проїзд, а тому, на думку апелянта, Управління не повинно відповідати за не виконання Державного бюджету України у вигляді покладення на нього негативних фінансових наслідків.

Крім того, наведеним вище спростовуються доводи апелянта про відсутність його обов`язку здійснити розрахунок з позивачем за послуги перевезення надані у спірні періоди січень-квітень 2017, січень - березень 2018, січень-лютий 2019 особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, з посиланням на відсутність укладеного договору про відшкодування пільг за зазначені послуги, оскільки, в даному випадку, зобов`язання сторін виникають безпосередньо із вимог чинного законодавства.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що в силу вимог ч.5 ст. 269 ГПК України доводи апелянта про те, що договори за 2017 рік та 2018 рік, вже втратили свою позовну давність, не приймаються та не розглядаються судовою колегією, оскільки скаржником не заявлялося відповідне клопотання про застосування строків позовної давності до суду першої інстанції.

Також, є безпідставними доводи скарги про те, що відповідачем до суду першої інстанції було подано клопотання про перенесення справи у зв`язку з участю в Кримінальному провадженні, а не у зв`язку з вірусним захворюванням, а тому не погоджується з прийнятим рішенням без участі сторін, оскільки, як убачається із оскарженого рішення судом першої інстанції було відхилено подані клопотання про відкладення відповідача та третьої особи, оскільки клопотання не містять непереборних причин неможливості забезпечити суб`єктом владних повноважень уповноваженого представника для участі у судовому засіданні та судом було враховано наявність достатньої кількості доказів у справі, а також наявність правової позиції учасників справи щодо предмету спору, а посилання на заяву Голови Ради Суддів України щодо карантинних заходів, яка була розміщена 11 березня 2020 року на офіційному веб-сайті Ради суддів України було здійснено лише з мотивів необов`язкової участі учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків у вигляді неодержаного доходу за безкоштовне перевезення пільгових категорій громадян за періоди січень-грудень 2017 року, січень-грудень 2018 року, січень-грудень 2019 року в розмірі 975 308,00 грн є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Таким чином, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Рівненської області від 12.11.2020 у даній справі прийняте з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Крім того, у зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати визначені ст. 129 ГПК України, залишаються за скаржником.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області на рішення господарського суду Рівненської області від 12.11.20 у справі № 918/529/20 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 12.11.20 у справі № 918/529/20 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку, встановленому ст. ст. 287-291 ГПК України.

4. Справу №918/529/20 повернути до господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "18" лютого 2021 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В.

Суддя Саврій В.А.

Суддя Коломис В.В.