ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року м. ОдесаСправа № 916/1918/20
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів: О.Ю. Аленіна, Л.В. Лавриненко,

секретар судового засідання Іванов І.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Л.І. Пудлінська

від відповідача: А.А. Еннан, О.В. Трощеновський,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної установи "Відділення гідроакустики інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України"

на рішення Господарського суду Одеської області від 18.11.2020 (суддя Смелянець Г.Є., м. Одеса, повний текст складено 30.11.2020)

у справі № 916/1918/20

за позовом Державної установи "Відділення гідроакустики інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України"

до відповідача: Фізико-хімічного інституту захисту навколишнього середовища і людини МОН України та НАН України

про стягнення 955190,64 грн.,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року Державна установа "Відділення гідроакустики інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України" (далі також Установа) звернулась до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з Фізико-хімічного інституту захисту навколишнього середовища і людини МОН України та НАН України (далі також Інститут) збитків, що складаються з витрат позивача на утримання нежитлових приміщень, які фактично займав відповідач за період з 01.07.2017 по 30.06.2020 в загальній сумі 955190,64 грн.

Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що після закінчення строку дії договору оренди відповідач в порушення умов п.10.9 і 10.10 договору оренди № 1 від 31.12.2009 та ст.785 і ч.2 ст.795 ЦК України не повернув позивачу орендоване майно та продовжує користуватися орендованим приміщеннями по теперішній час, тому відповідач згідно з п.п.3.1 та 10.2 вказаного договору зобов`язаний сплачувати відповідні платежі (комунальні платежі та витрати на утримання будинку і прилеглої території). Установа відповідно до п. 3.3. зазначеного договору щомісяця направляла Інституту листи з рахунками на оплату комунальних послуг та витрат на утримання будинку і прилеглої території, проте відповідач жодного рахунку з 01.07.2017 до часу подання даного позову не оплатив.

У правове обґрунтування позову Установа послалась, зокрема, на ст. 22 ЦК України та ст.ст. 224, 225 ГК України.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 18.11.2020 позов Державної установи "Відділення гідроакустики інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України" задоволено частково: стягнуто з Фізико-хімічного інституту захисту навколишнього середовища і людини МОН України та НАН України на користь Державної установи "Відділення гідроакустики інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України" 229708 грн. 96 коп., з яких: витрати на опалення у розмірі 124722 грн. 26 коп., витрати на електроенергію у розмірі 87804 грн. 24 коп., витрати на оплату холодної води у розмірі 13746 грн. 56 коп., витрати на оплату вивезення побутових відходів у розмірі 3435 грн. 90 коп., а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3445 грн. 63 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Судове рішення мотивоване тим, що з урахуванням фактичних витрат позивача та пропорційно займаної відповідачем площі нежитлових приміщень, підлягають до стягнення вищеперелічені витрати позивача. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача збитків в розмірі 725481,68 грн., які складаються із витрат позивача на охорону будівель і території в розмірі 586140,58 грн., витрат на утримання прилеглої до будинку території в розмірі 68382,52 грн. та витрат на утримання і обслуговування комунальних систем загального призначення в розмірі 70958,58 грн., господарський суд виходив з того, що, по-перше, між сторонами не було укладено договорів про надання позивачем відповідачу вищевказаних послуг, відповідно, не було досягнуто домовленості щодо однієї з істотних умов договору ціни; по-друге, терміни "витрати" та "збитки" не є тотожними в розумінні ст.22 ЦК України. Позивачем не доведено, що вищевказані витрати, які він здійснив, були пов`язані зі знищенням або пошкодженням його речі, або були зроблені для відновлення його порушеного права. Суд, дослідивши матеріали справи, також встановив, що, дійсно, позивачем були понесені витрати на утримання нежитлових приміщень, але ці витрати були здійснені позивачем за своїми договірними зобов`язаннями перед третіми особами або за зобов`язаннями позивача щодо оплати праці своїх працівників та не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України. Позивачем не доведено безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача, яка виявилась у безоплатному використанні приміщень, які не було повернуто позивачеві за актом приймання-передачі, та виплатою заробітної плати техніку, який здійснює утримання та обслуговування комунальних систем загального призначення, а також оплати праці сторожів та двірника. При цьому, такі самі обставини були встановлені у рішенні Господарського суду Одеської області від 11.12.2018 у справі №916/3644/13, а в силу вимог ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З огляду на вищевикладене, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Не погодившись із вказаним рішенням, Державна установа "Відділення гідроакустики інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України" звернулась до Південнозахідного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила визнати незаконним та скасувати вказане судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача збитків в розмірі 725481,68 грн, що складаються з витрат позивача на охорону будівель і території у розмірі 586140,58 грн.; витрат позивача на утримання прилеглої до будинку території у розмірі 68382,52 грн.; витрат позивача на утримання і обслуговування комунальних систем загального призначення у розмірі 70958,58 грн. та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Так, скаржник вказав, що висновки Господарського суду Одеської області в оскаржуваному рішенні суперечать висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду від 19.04.2018 у справі №916/3644/13.

Також апелянт вказав, що:

- невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи полягає у помилковому висновку суду про те, що здійснені позивачем фактичні витрати не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, не зважаючи на те, що відповідач не виконав свого обов`язку щодо повернення приміщень за актом приймання-передавання після закінчення терміну дії договору оренди, знаходився і надалі у раніше орендованих приміщеннях та мав сплачувати відповідно до пунктів 3.1 і 10.2 договору оренди та додатку 2 до нього відповідні платежі у розмірі фактичних витрат позивача;

- неправильне застосування норм матеріального права полягає в неправильному застосуванні норм ст. 22 ЦК України та ст. 224 ГК України та невизнанні здійснених позивачем витрат збитками;

- порушення норм процесуального права полягає в наступному: - судом першої інстанції порушено вимоги ст. 236 ГПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, а також вимоги частин 5 та 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" щодо обов`язковості висновків Верховного Суду для врахування судами; - судом першої інстанції порушено також вимоги пунктів 2 і 3 частини 4 статті 238 ГПК У країни, оскільки в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення не зазначено відхилені судом докази та мотиви їх відхилення, не надано також мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного учасниками справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив оскаржуване судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, натомість у відповіді на відзив на апеляційну скаргу позивач просив апеляційну скаргу задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні 17.02.2021 представники сторін підтримали свої правові позиції щодо оскаржуваного судового рішення.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджено матеріалами справи, 31.12.2009 між Відділенням гідроакустики Морського гідрофізичного інституту Національної академії наук України (Орендодавець) та Фізико-хімічним інститутом захисту навколишнього середовища і людини МОН України та НАН України (Орендар) було укладено договір оренди № 1 нерухомого майна, що знаходиться на балансі НАН України та віднесених до її відання установ, організацій та підприємств (далі Договір), за умовами якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нерухоме державне майно: приміщення в двоповерховому будинку і одноповерхових будівлях (Майно), площею 536,3 кв. м, розміщене за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 3, на 1 та 2 поверхах будинку та дворових будівлях згідно з додатками №№ 1, 3, що перебуває на балансі Відділення гідроакустики Морського гідрофізичного інституту Національної академії наук України (Балансоутримувач).

Згідно з пунктом 1.2 Договору майно передається в оренду з метою використання для наукової діяльності.

Відповідно до пункту 3.1 Договору крім орендної плати, Орендар сплачує Орендодавцю за розрахунками Орендодавця: відшкодовування комунальних платежів; відшкодування податку на землю; витрати на утримання будинку та прилеглої території, інші витрати (додаток № 2 до Договору).

Пунктом 3.3. Договору встановлено, Орендна плата перераховується Орендарем відповідно до вимог чинного законодавства за весь час фактичного користування приміщенням щомісячно не пізніше 20 числа поточного місяця. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Балансоутримувач представляє орендарю рахунки за відшкодування податку на землю, комунальні платежі та інші експлуатаційні витрат до 20 числа розрахункового місяця, плата здійснюється Орендарем протягом 5 днів після отримання рахунків, але не пізніше розрахункового місяця.

Орендна плата і комунальні платежі, перераховані несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягають індексації і стягуються на користь Балансоутримувача відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати (п. 3.6 Договору).

За умовами пункту 3.10 Договору у разі припинення (розірвання) договору Орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передачі включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє Орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла у повному обсязі, враховуючи санкції, балансоутримувачу.

У пунктах 10.9, 10.10 Договору сторони погодили, що у разі припинення або розірвання договору орендоване майно протягом трьох робочих днів повертається Орендарем Орендодавцю. У разі, якщо Орендар затримав повернення орендованого майна, він несе ризик його випадкового знищення або випадкового пошкодження. Майно вважається поверненим Орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі. Обовязок щодо складання акта приймання-передачі про повернення майна покладається на Орендаря.

У подальшому Відділення гідроакустики Морського гідрофізичного інституту Національної Академії Наук України звернулось до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до Фізико-Хімічного інституту захисту навколишнього середовища і людини МОН і НАН України про визнання Договору розірваним; стягнення з відповідача боргу за договором оренди в сумі 101897,88 грн. та зобов`язання відповідача звільнити орендовані приміщення.

В обґрунтування позову назване Відділення послалось на те, що строк дії договору сплинув 31.12.2010, однак, оскільки орендар продовжує користуватись орендованим майном та від жодної зі сторін не поступало заяв щодо припинення дії договору, позивач вважає Договір продовженим на той самий строк на тих самих умовах на підставі ст. 284 ГК України та ст. 764 ЦК України. Крім того, позивач стверджує, що, починаючи з 01.01.2011 по дату подання позову, відповідач не здійснив жодного платежу з відшкодування витрат Орендодавця на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг Орендарю, як передбачено Додатком 2 до договору оренди, у зв`язку з чим за відповідачем утворилась заборгованість в розмірі 101897,88 грн.

Позивачем неодноразово уточнювались позовні вимоги, та згідно з останніми уточненнями позивач просив суд визнати договір оренди, укладений між сторонами 31.12.2009, продовженим до 31.12.2011; стягнути з відповідача борг за Договором в сумі 101897,88 грн., а також визнати незаконним та нечинним п.10.4. Договору.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.11.2011 у справі №12/17-3778-2011, залишеним без змін постановами Одеського апеляційного господарського суду від 10.01.2012 та Вищого господарського суду України від 28.03.2012, Відділенню гідроакустики Морського гідрофізичного інституту Національної Академії Наук України відмовлено у задоволенні позову до Фізико-Хімічного інституту захисту навколишнього середовища і людини МОН і НАН України про визнання договору оренди укладеного між сторонами 31.12.2009 продовженим до 31.12.2011; стягнення з відповідача боргу за договором оренди від 31.12.2009 в сумі 101897,88 грн.; визнання незаконним та нечинним п.10.4. договору оренди від 31.12.2009.

При цьому, у рішенні суду встановлено, що договір припинив свою дію з 01.01.2011. Враховуючи, що позивач просив стягнути з відповідача 101897,88 грн. заборгованості за Договором за період з 01.01.2011, у той час коли Договір припинив свою дію з 01.01.2011, суд визнав ці вимоги безпідставними та необґрунтованими, оскільки заборгованість, яку позивач просив стягнути з відповідача за користування приміщеннями, виникла не за Договором, а з інших правових підстав.

Також у грудні 2013 року Відділення гідроакустики Морського гідрофізичного інституту Національної Академії Наук України звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фізико-хімічного інституту захисту навколишнього середовища і людини про стягнення заборгованості у розмірі 658220,91грн., а саме: боргу з відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг за період з 01.01.2011 по 31.10.2013 у розмірі 534938,01грн., індексації у розмірі 3658грн., 3% річних у розмірі 20983,12грн. та пені у розмірі 102299,78грн.

29.01.2014 від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій він зазначив, що загальний борг відповідача перед позивачем з відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг за період з 01.01.2011 до 31.12.2013 становить 575588,33грн., який складається із наступних складових: борг з оплати опалення приміщень - 167888,78грн., борг з оплати за електроенергію - 101404,93грн., борг з оплати постачання холодної води та водовідведення - 34248,06грн., борг з оплати зливових стоків - 6046,66грн., борг з оплати охорони приміщень та території - 200453,12грн., борг з оплати утримання прилеглої до будинку території - 22075,10грн., борг з оплати вивезення побутових відходів - 996,72грн., борг з оплати послуг з утримання загальних допоміжних приміщень та комунальних систем загального призначення та обслуговування - 42474,96грн.; а також суми інфляційних втрат - 2125,47грн.; основний борг з урахуванням індексації - 577713,80 грн.; 3%річних - 25198,11 грн.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.03.2014 у справі №916/3644/13 з Фізико-Хімічного інституту захисту навколишнього середовища і людини МОН і НАН України на користь Державної установи "Відділення гідроакустики інституту геофізики ім. С.І. Субботіна Національної Академії Наук України стягнуто збитки в сумі 640560,90 грн., а саме: витрати з оплати опалення приміщень 172 254, 99 грн. (53,26%), витрати з оплати електроенергії 101404,93 грн. (65,7%), витрати з оплати постачання холодної води та водовідведення 34 248,06 грн. (84,95%), витрати з оплати зливових стоків 3494,91 грн. (49,1%), витрати з оплати вивезення побутових відходів - 942,72 грн. (49,1%), витрати на охорону будівель і території 256 855,60 грн. (49,1%), витрати на утримання прилеглої до будинку території 28387,54 грн. (49,1%) та витрати на утримання і обслуговування комунальних систем загального призначення 42972,17 грн. (49,1%). В іншій частині у позові відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 11.11.2015 рішення Господарського суду Одеської області від 25.03.2014 змінено та викладено п. 2 резолютивної частини рішення в наступній редакції: Стягнути з Фізико-хімічного інституту захисту навколишнього середовища і людини на користь Державної установи "Відділення гідроакустики інституту геофізики ім. С.І. Субботіна Національної Академії Наук України 620213,53 грн. збитків у вигляді відшкодування витрат на утримання орендованого майна, в тому числі: витрати з оплати опалення приміщень в сумі 172254,99 грн.; витрати з оплати електроенергії в сумі 101404,93 грн.; витрати з оплати постачання холодної води та водовідведення в сумі 34 248,06 грн.; витрати з оплати зливових стоків в сумі 3487,77 грн.; витрати з оплати вивезення побутових відходів в сумі 940,80 грн.; витрати з оплати на охорону будівель і території в сумі 240539,91 грн.; витрати на утримання прилеглої до будинку території в сумі 28 387,54 грн.; витрати на утримання та обслуговування комунальних систем загального призначення в сумі 38949,53 грн.. В іншій частині рішення господарського суду Одеської області від 25.03.2014 у справі № 916/3644/13 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.02.2016 рішення Господарського суду Одеської області від 25.03.2014 та постанову Одеського апеляційного господарсько суду від 11.11.2015 у справі № 916/3644/13 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.07.2017, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 12.10.2017, позовні вимоги (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 07.07.2017) задоволено частково. Стягнуто з Інституту на користь Установи 176 412,19 грн. відшкодування витрат на оплату опалення приміщень, 96996,13 грн. відшкодування витрат на оплату електроенергії, 3116,03 грн. відшкодування витрат на оплату зливових стоків, 2706,56 грн. відшкодування витрат з оплати за вивезення побутових відходів, 4188,46 грн. судового збору та 6546,41 грн. витрат на оплату судової експертизи. У задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 19.04.2018 касаційну скаргу державної установи "Відділення гідроакустики Інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України" задоволено частково. Рішення Господарського суду Одеської області від 11.07.2017 р. та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 12.10.2017 у справі № 916/3644/13 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування 675133,85 грн. витрат на охорону будівель і території, 53718,60 грн. витрат на утримання прилеглої до будинку території, 89931,79 грн. витрат на утримання і обслуговування комунальних систем загального призначення. У цій частині справу № 916/3644/13 направлено на новий розгляд до Господарського суду Одеської області. В іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 11.07.2017 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 12.10.2017 у справі № 916/3644/13 залишено без змін.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.12.2018, залишеним без змін постановами Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.03.2019 та Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.06.2019, ДУ "Відділення гідроакустики Інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України" відмовлено у задоволенні позову до Фізико-Хімічного інституту захисту навколишнього середовища і людини МОН і НАН України про відшкодування 675133,85 грн. витрат на охорону будівель і території, 53718,60 грн. витрат на утримання прилеглої до будинку території, 89931,79 грн. витрат на утримання і обслуговування комунальних систем загального призначення.

Предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача збитків в розмірі 955190,64 грн., які складають:

- витрати позивача на опалення приміщень у розмірі 124722,26 грн.;

- витрати позивача на оплату електроенергії у розмірі 87804,24 грн.;

- витрати позивача на постачання холодної води та водовідведення у розмірі 13746,56 грн.;

- витрат позивача з оплати вивезення побутових відходів у розмірі 3435,90 грн.;

- витрат позивача на охорону будівель і території у розмірі 586140,58 грн.;

- витрат позивача на утримання прилеглої до будинку території у розмірі 68382,52 грн.;

- витрат позивача на утримання і обслуговування комунальних систем загального призначення у розмірі 70 958,58 грн. за період з 01.07.2017 по 20.06.2020.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу (далі ЦК) України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди за наявності правопорушення, що потягло її виникнення ( ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 7 статті 193 Господарського кодексу (далі ГК) України та статтею 526 ЦК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом.

В силу статті 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст.175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

У силу ч.ч.1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

За положеннями ч.ч.1-3 ст. 623 названого Кодексу боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Отже, збитки це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує її інтереси як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи.

Слід враховувати, що невиконання зобов`язання за договором не може розглядатися як реальна шкода, тому сума основного боргу не повинна включатися до складу збитків.

Змішувати поняття суми основного боргу із збитками не можна, тому що порядок примусового стягнення суми основного боргу і збитків суттєво відрізняється, і перш за все тим, що основний борг стягується згідно з правилами щодо виконання господарських зобов`язань, а збитки стягуються відповідно до правил про відповідальність.

Водночас слід враховувати, що не всі понесені витрати можуть бути кваліфіковані як збитки, які підлягають відшкодуванню за правилами глави 15 ГК України.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (частина перша статті 225 ГК України).

Таким чином, позивач повинен довести, що внаслідок протиправної дії чи бездіяльності відповідача у нього виникли збитки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється по за межами конкретного випадку, і, відповідно, поза межами юридично значимого зв`язку.

Відсутність будь-якого із зазначених елементів виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.

Як було зазначено вище, вимоги позивача пов`язані з відшкодуванням відповідачем витрат за комунальні послуги та витрат на прибирання та утримання будинків і споруд, а також прилеглої до них території.

Згідно із абзацом 16 частини 1 статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції станом на 01.07.2017) утримання будинків і прибудинкових територій це господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (при будинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та при будинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо) відповідно п.2 ч.1 ст.13 цього Закону відносяться до житлово-комунальних послуг.

Частиною 1 статті 19 вказаного Закону передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 14 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи:

1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики;

2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території;

3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Враховуючи, що відповідач не заперечує, що ним здійснюється користування приміщеннями, що знаходяться на балансі позивача, але договір оренди вже припинив свою дію, то при вирішенні спору у цій справі, як правильно зазначив суд першої інстанції, слід виходити, по-перше, з відсутності між сторонами укладеного договору, в якому було б визначено обов`язок відповідача відшкодувати оплачені позивачем послуги, а, по-друге, з наявності, затверджених уповноваженим органом цін/тарифів на такі послуги, у разі відсутності між сторонами вищевказаного договору.

Оскільки оплата послуг з опалення приміщень, витрат на оплату електроенергії, витрат за постачання холодної води та водовідведення, витрат з оплати вивезення побутових відходів здійснювалась позивачем на підставі затверджених відповідним уповноваженим органом тарифів, то відшкодуванню підлягають витрати Установи на зазначені вище послуги у розмірах, пропорційних до площі займаних відповідачем приміщень.

Отже, з відповідача на користь позивача (враховуючи фактичні витрати останнього та пропорційність займаній відповідачем площі нежитлових приміщень) підлягають до стягнення витрати позивача: на оплату опалення приміщень в розмірі 124722,26 грн.; на оплату електроенергії в розмірі 87804,24 грн.; на оплату витрат за постачання холодної води та водовідведення у розмірі 13746,56 грн. та витрати з оплати вивезення побутових відходів в розмірі 3435,90 грн., з якими відповідач погодився у відзиві на позов і при розгляді апеляційної скарги.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення з відповідача збитків в розмірі 725481,68 грн., які складаються із витрат позивача на охорону будівель і території в розмірі 586140,58 грн., витрат на утримання прилеглої до будинку території в розмірі 68 382,52 грн. та витрат на утримання і обслуговування комунальних систем загального призначення в розмірі 70958,58 грн., судова колегія зазначає, що між сторонами не було укладено договорів про надання позивачем відповідачу вищевказаних послуг або компенсації позивачу понесених витрат із вказаних підстав.

Проте, як свідчать матеріали справи, ці витрати були здійснені позивачем за своїми договірними зобов`язаннями перед третіми особами, або за зобов`язаннями позивача щодо оплати праці своїх працівників, а отже, ці витрати не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, а тому не підлягають задоволенню.

Відтак, позивачем не доведено наявність безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача, яка виявилась у безоплатному використанні приміщень, які не було повернуто позивачеві за актом приймання-передачі, та виплатою заробітної плати техніку, який здійснює утримання та обслуговування комунальних систем загального призначення, а також оплати праці сторожів та двірника.

З огляду на вищевикладене, господарський суд дійшов висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, про часткове задоволення позовних вимог.

Посилання скаржника на те, що висновки Господарського суду Одеської області в оскаржуваному рішенні суперечать висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду від 19.04.2018 у справі №916/3644/13, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки викладена в оскаржуваному судовому рішенні правова позиція щодо спірних правовідносин між сторонами відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 11.06.2019 у справі № 916/3644/13 при оцінці тих самих правовідносин між цими ж сторонами, що склалися раніше.

Висновок місцевого господарського суду про те, що здійснені позивачем фактичні витрати не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, є вірним, а протилежні твердження апелянта помилковими.

Інші доводи скаржника так само не спростовують висновку господарського суду першої інстанції про наявність підстав лише для часткового задоволення позову у даній справі.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до положень статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а вказане судове рішення слід залишити без змін.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за її подання та розгляд не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 276, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної установи "Відділення гідроакустики інституту геофізики ім. С.І. Субботіна НАН України" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 18.11.2020 у справі №916/1918/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 22.02.2021.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя О.Ю. Аленін

Суддя Л.В. Лавриненко