ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2021 р.м. ХарківСправа № 922/3504/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

секретар судового засідання Казмерчук М.Т.

за участю представників учасників справи:

позивача Філатов П.А., довіреність від 08.07.2020 р.

відповідача Шипенко М. С., ордер серія АН № 1022192 від 19.11.2020 року

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗІОН ХХІ", місто Харків,

до фізичної особи-підприємця Шинкар Андрія Васильовича, місто Харків,

про стягнення коштів в розмірі 583 143,13 грн.,-

здійснюється фіксування судового процесу технічними засобами - програмно апаратним комплексом "Діловодство суду", серійний номер диска CD-R 922/3504/20.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "ЗІОН ХХІ", звернувся до господарського суду Харківської області із позовної заявою до відповідача, фізичної особи-підприємця Шинкар Андрія Васильовича, про стягнення заборгованості в сумі 583 143,13 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 02 листопада 2020 року про відкриття провадження у справі № 922/3504/20 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, почато у справі № 922/3504/20 підготовче провадження.

Під час підготовчого провадження, через реалізацію прав за статтями 42, 161, 165, 178 Господарського процесуального кодексу України сторонами надано до матеріалів справи: відповідачем - відзив, прийнятий до розгляду ухвалою суду від 20 листопада 2020 року; заява позивача (вх. № 29446 від 16.12.2020 р.), прийнята ухвалою суду 18 грудня 2020 року; пояснення відповідача (вх. № 30096 від 23.12.2020 р), прийняті ухвалою від 24 грудня 2020 року. Крім того, ухвалою суду від 21 грудня 2020 року, в порядку ст. 177 ГПК України, продовжено у справі строк підготовчого провадження до 01 лютого 2021 року. 18 січня 2021 року, протокольною ухвалою суду, закрито підготовче провадження, справу для розгляду по суті призначено на 01 лютого 2021 року. 01 лютого 2021 року суд розпочав розгляд справи по суті та протокольною ухвалою оголошено перерву до 22 лютого 2021 року

Присутній в судовому засіданні 22 лютого 2021 року представник позивач просив суд задовольнити позов із підстав, зазначених в позовній заяві з урахуванням пояснень позивача. Представник відповідача в повному обсязі заперечує проти заявлених позовних вимог, з підстав зазначених у заяві по суті справи, та через застосування механізму пропущеного строку позовної давності. 22 лютого 2021 року, у відповідності до норми статті 240 Господарського процесуального кодексу України, судом було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши вступне слово учасників судового процесу, з`ясувавши обставини справи та дослідивши подані суду докази, перевіривши відповідність доводів учасників справи фактичним обставинам справи, судом встановлено такі обставини.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод високовольтної апаратури" (продавець) на підставі видаткових накладних № 26 від 16 березня 2017 року та № 30 від 07 квітня 2017 року поставлено фізичній особі-підприємцю Шинкарю Андрію Васильовичу (покупець, відповідач у справі) товар у кількості 3 шт. за загальною ціною 104 199,13 грн. (з урахуванням ПДВ) та у кількості 1 шт. (ПКРЗ згідно опитувального листа ЄАБМ.2016.028-ЭТР.Л01) на загальну суму 478 944,00 грн. (з ПДВ). 31 липня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Завод високовольтної апаратури" скерувало фізичній-особі підприємцю Шинкар Андрій Васильович вимогу від 30.07.2020 року про виконання грошового зобов`язання та просило, на підставі ст. 530 ЦК України, перерахування в семиденний термін на користь Товариства грошові кошти в загальній сумі 583 143,13 грн. за товар, який був поставлений згідно видаткових накладних № 26 від 16 березня 2017 року на суму 104 199,13 грн. та № 30 від 07 квітня 2017 року на суму 478 944,00 грн. У відповіді на означену вимогу, фізична особа-підприємець Шинкар Андрій Васильович зазначив, про необхідність надання належним чином оформлених копій документів накладних на його адресу.

27 серпня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод високовольтної апаратури" (цедент) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗІОН ХХІ" (цесіонарій, позивач у справі) укладено договір № 2708 цесії (відступлення права вимоги) (далі - Договір № 2708), відповідно до умов якого в порядку і на умовах, визначених даним договором, цедент передає цесіонарію, а цесіонарій набуває право вимоги, належне цедентові і стає кредитором у зобов`язанні з фізичною особою-підприємцем Шинкар Андрій Васильович перед цедентом, суть якого полягає в зобов`язанні оплати продукції, а саме: відповідно до видаткових накладних № 26 від 16 березня 2017 року на суму 104 199,13 грн. і № 30 від 07 квітня 2017 року на суму 478 944,00 грн. Цесіонарій набуває права вимагати від фізичної особи- підприємця Шинкар Андрія Васильовича грошову суму у розмірі 583 143,13 грн. (пункт 1, 2 договору № 2708). Права у зобов`язанні переходять до цесіонарія від цедена в силу даного договору, у зв`язку з чим сторони не потребують складання окремого акту приймання-передачі. В день укладення даного договору цедент передає цесіонарію всі документи, що підтверджують наявне зобов`язання фізичної особи-підприємця Шинкаря Андрія Васильовича (пункти 2,3 договору № 2708). За пунктом 8 договору № 2708 договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним договором. 04 вересня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ЗІОН ХХІ" направило фізичній особі-підприємцю Шинкар Андрію Васильовичу повідомлення-вимогу про відступлення права вимоги та необхідність виконання зобов`язання, в якому повідомила про укладення відповідного договору та просило негайно, по отриманні даного повідомлення-вимоги, виконати грошове зобов`язання в сумі 583 143,13 грн.

Враховуючи зазначене та факт відсутності активних дій з боку фізичної особи- підприємця Шинкар Андрія Васильовича, покликаних на погашення грошової заборгованості на загальну суму 583 143,13 грн., підприємство-позивача звернулось до господарського суду з відповідним позовом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України). Відповідно до статті 206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Пунктом 1 частини 1 статті 208 Цивільного кодексу України встановлено, що правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі. Разом з тим, згідно із пунктами 1, 2 частини 1 статті 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією з сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 Цивільного кодексу України).

За змістом частини 1, 2 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Відповідно до частини 7 статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. Згідно із частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у письмовій формі. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телефонограмами тощо, а також прийняттям до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Тотожні норми містяться й у статтях 640-642 ЦК України.

Системний аналіз наведених вище норм та встановлених судом обставин справи у їх поєднані між собою свідчить про виникнення між Товариство з обмеженою відповідальністю "Завод високовольтної апаратури"та фізичною-особою підприємцем Шинкар Андрій Васильович зобов`язальних правовідносин з поставки товару (укладення договору у спрощений спосіб), регулювання яких здійснюється нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, притаманних даним правовідносинам.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Завод високовольтної апаратури" (продавець) на підставі видаткових накладних № 26 від 16 березня 2017 року та № 30 від 07 квітня 2017 року поставило фізичній особі-підприємцю Шинкарю Андрію Васильовичу (покупець, відповідач у справі) товар на загальну суму 583 143,13 грн.

Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України внормовано зобов`язання покупця оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. До частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

При цьому, суд зазначає, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 Цивільного кодексу України. Водночас, норми частин 1 статей 530, 692 ЦК України визначають виникнення обов`язку негайного виконання (оскільки спрощений спосіб укладення правочинів не встановлював інший строк оплати, то відповідна оплата мала бути здійснена негайно після прийняття товару та незалежно від пред`явлення (непред`явлення) вимоги. Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України, який у своїй постанові від 19 серпня 2014 року у справі № 925/1332/13 зазначив, що зі змісту статті 692 Цивільного кодексу України вбачається, що за загальним правилом, обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі - продажу не встановлено інший строк оплати. Відтак, обов`язок покупця оплатити товар (з огляду на приписи статті 692 Цивільного кодексу України) виникає з моменту його прийняття.

За таких обставин суд вважає, що строк оплати відповідачем товару, отриманого від Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод високовольтної апаратури" за видатковою накладною № 26 від 16 березня 2017 року та видатковою накладною № 30 від 07 квітня 2017 року є таким, що настав 17 березня 2017 року та 08 квітня 2017 року, відповідно.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

За таких обставин, оскільки відповідач прийняв товар, однак не оплатив Товариству з обмеженою відповідальністю "Завод високовольтної апаратури" його вартість, суд дійшов висновку про те, що відповідачем були порушені права та законні інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод високовольтної апаратури".

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина 1 статті 513 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями статті 516 Цивільного кодексу України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

З аналізу наведених норм убачається, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

Як зазначалось судом вище, 27 серпня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод високовольтної апаратури" (цедент) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗІОН ХХІ" (цесіонарій, позивач у справі) укладено договір № 2708 цесії (відступлення права вимоги), за умовами якого позивач набував право вимоги, належне цедентові, і став кредитором у зобов`язанні з фізичною особою-підприємцем Шинкар Андрій Васильович перед цедентом, суть якого полягає в зобов`язанні оплати продукції за видатковими накладними № 26 від 16 березня 2017 року на суму 104 199,13 грн. і № 30 від 07 квітня 2017 року на суму 478 944,00 грн.

З урахуванням наведених приписів Цивільного кодексу України та фактичних обставин справи, внаслідок укладення договору про відступлення права вимоги № 2708, відбулася заміна первісного кредитора, Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод високовольтної апаратури", по договірним зобов`язанням (договори укладено в спрощений спосіб) за видатковими накладними № 26 від 16 березня 2017 року та № 30 від 07 квітня 2017 року, на нового кредитора - Товариство з обмеженою відповідальністю "ЗІОН ХХІ" (позивач). Про означене відповідач був повідомлений шляхом скерування на його адресу новим кредитором (позивачем) 04 вересня 2020 року повідомлення-вимоги про відступлення права вимоги.

Відповідачем не надано доказів на підтвердження відсутності боргу перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод високовольтної апаратури", як не надано доказів сплати грошових коштів новому кредитору (позивачу). Обґрунтовуючи свою позицію у справі відповідач вказав на пропуск позивачем строку позовної давності по грошовим вимогам, охопленим видатковими накладними № 26 від 16 березня 2017 року та № 30 від 07 квітня 2017 року.

Положеннями статті 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Таким чином, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливим є також і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Аналіз статті 261 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов.

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття "позовна" вказує на форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії "право на позов у матеріальному сенсі" (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Оскільки, метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто, тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Згідно з встановленими матеріалами справи доказами судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів на підставі договору цесії № 2708 та, відповідно договорів, укладених між відповідачем та первісним кредитором, у спрощений спосіб за видатковими накладними від 16 березня та 07 квітня 2017 року. При цьому, видаткові накладні № 26 від 16 березня 2017 року на суму 104 199,13 грн. та № 30 від 07 квітня 2017 року на суму 478 944,00 грн. не визначають строку (терміну) оплату, що зумовлює звернення до норм частина 1 статті 692 Цивільного кодексу України (покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів).

Перебіг строку, за нормою статті 253 Цивільного кодексу України, починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язаний його початок.

Враховуючи зазначене, строком виконання зобов`язання по вище зазначеним видатковим накладним є: по видатковій накладній № 26 від 16 березня 2017 року -17 березня 2017 року (тобто наступний день, після здійснення господарської операції); по видатковій накладній № 30 від 07 квітня 2017 року 08 квітня 2017 року (тобто наступний день, після здійснення господарської операції).

Відповідно, судом встановлено початковий момент перебігу строку позовної давності (17 березня 2017 року та 08 квітня 2017 року), який має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування судом матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права. Аналогічний правовий висновок викладено у пункті 34 постанови Верховного Суду від 05 лютого 2019 року у справі № 911/479/18.

Судом встановлено, що позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗІОН ХХІ" подана до Господарського суду Харківської області 28 жовтня 2020 року шляхом направлення позовних матеріалів поштовим зв`язком, згідно відмітки штемпеля поштового відділення зв`язку міста Харкова на конверті кореспонденції.

Таким чином, враховуючи положення статті 257 Цивільного кодексу України, строк позовної давності (щодо вимог про стягнення з відповідача заборгованості) та заяву відповідача про застосування строку позовної давнини, звернення позивача з позовом до суду 28 жовтня 2020 року, суд дійшов висновку, що позивач пропустив строк загальної позовної давності.

Доказів переривання строку позовної давності, до статті 264 Цивільного кодексу України, позивачем не надано. Будь-яких дій із визнанням боргу відповідачем не здійснено. Відповідно, означене зумовлює суд керуватись виключно строками, встановленими у статті 257 Цивільного кодексу України (загальний строк позовної давності - три роки) та через заяву відповідача про його застосування.

Посилання позивача на договір № 0501/01 від 05 січня 2017 року є юридично неспроможними в силу того, що даний договір не фігурує у договорі № 2708 від 27.08.2020 року, пункті 1 якого визначає перелік документів, які передаються новому кредитору. Крім того, судом звертається увагу, що договір № 0501/01 від 05 січня 2017 року не підписний з боку відповідача. Так само недоречним є й посилання позивача на норми частини 2 статі 530 ЦК України, оскільки у даних правовідносинах підлягають застосуванню приписи статті 692 ЦК України (виникнення у відповідача зобов`язання по оплаті у наступний після одержання товару день).

Як встановлено статтею 267 Цивільного кодексу України, особа, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки матеріали справи свідчать про невчинення відповідачем (боржником) дій, направлених на погашення заборгованості по видатковим накладним № 26 від 16 березня 2017 року та № 30 від 07 квітня 2017 року, останній є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання, водночас, враховуючи подання позову поза межами загального строку позовної давності, про застосування якого відповідачем зроблено заяву, суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог повністю.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09 жовтня 1979 року, пункт 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява №38695/97, пункт 43, ECHR 2000-II). У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України"" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що позивачем пропущено трирічний строк на звернення до суду, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Виконуючи імперативні вимоги статті 238 Господарського процесуального кодексу України, суд зазначає, що через відмову в позові, судові витрати не покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 129, 194 - 196, 201, 208-210, 216-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 ГПК України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "23" лютого 2021 р.

Суддя Н.В. Калініченко
справа № 922/3504/20