РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.02.2021Справа № 910/19412/20

Господарський суд міста Києва, в складі судді Баранова Д.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Приватного підприємства "Водолій" (23536, Вінницька обл., Шаргородський р-н, с. Рахни Лісові, вул. Центральна, буд. 79; ідентифікаційний код 30355390)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вегафрут-Трейд" (02088, м. Київ, вул. Євгена Харченка, буд. 42; ідентифікаційний код 42550063)

про стягнення 160 102, 17 грн,

без повідомлення (виклику) представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Приватне підприємство "Водолій" з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вегафрут-Трейд", в якому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором поставки № 15/01-01 від 15.01.2020 в загальному розмірі 160 102, 17 грн, яка складається із суми основного боргу - 143 000, 00 грн, 3 % річних - 12 009, 42 грн, інфляційні втрати - 5 092, 75 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

Суд зазначає, що ухвала суду від 14.12.2020 направлялася на адресу відповідача поштовим повідомленням № 016 та 24.12.2020 була отримана представником останнього - Поліщук, однак відзиву на позовну заяву від відповідача не надходило.

Відповідно до ч. 3 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Приписами ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є:

1) день вручення судового рішення під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи, відповідно до ч. 5, 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи

Розглянувши подані до суду матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

15.01.2020 між Приватним підприємством "Водолій" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вегафрут-Трейд" (покупець) укладено договір поставки № 15/01-01 від 15.01.2020, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених договором поставити сільськогосподарську продукцію у власність покупця згідно заявок останнього, а покупець зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених договором прийняти та оплатити таку продукцію.

Згідно п. 2.1 договору загальна ціна договору складалась із вартості всіх партій продукції за весь період дії цього договору, що підтверджується видатковими накладними постачальника, підписаними уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до п. 2.5 договору зобов`язання постачальника з поставки продукції вважаються виконаними у повному обсязі з моменту фактичної передачі продукції у власність покупця та підписання видаткових накладних уповноваженими представниками сторін.

Згідно п. 5.1 договору покупець зобов`язується прийняти продукцію, поставлену постачальником за заявкою, в асортименті, кількості, належної якості та оплатити її вартість.

Відповідно до п. 6.1 договору розрахунок за поставлену продукцію проводиться покупцем по відстрочці платежу строком 21 (двадцять один) календарний день, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом зазначеного строку за кожну поставлену партію продукції у сумі зазначеній у відповідній накладній.

У випадку порушення прийнятих зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним законодавством (п. 7.1. договору).

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення печатками та діє до 31.12.2020 ( п. 9.1. договору).

Позивач в обґрунтування своїх доводів зазначає, що ним на виконання умов договору було здійснено відповідачу поставку товару згідно наступних видаткових накладних: №1 від 16.01.2020 року на суму 157 250 грн., № 2 від 20.01.2020 року на суму 162 350 грн., №3 від 24.01.2020 року на суму 197 000 грн.

Однак позивач зазначає, що відповідачем було лише частково виконано свої зобов`язання щодо оплати вартості прийнятої продукції, у зв`язку з чим у останнього існує заборгованість в розмірі 143 000, 00 грн., що і стало підставою для звернення до суду з позовом.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є, договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № 15/01-01 від 15.01.2020, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з частиною 1 статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до положень ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами 1 та 2 ст. 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем на виконання умов договору було передано відповідачу товар згідно наступних видаткових накладних: №1 від 16.01.2020 року на суму 157 250 грн., № 2 від 20.01.2020 року на суму 162 350 грн., №3 від 24.01.2020 року на суму 197 000 грн.

Суд зазначає, що вищеперелічені видаткові накладні підписані уповноваженими представниками сторін без зауважень, чиї підписи скріплені печатками, що в свою чергу підтверджує факт належного виконання позивачем умов договору - поставку товару та виникнення у відповідача обов`язку здійснити оплату у відповідності до п. 6.1. договору, а саме протягом 21 календарного дня з дати відповідної поставки.

Крім того, судом із наданих позивачем доказів встановлено, що відповідачем на виконання умов договору було здійснено лише часткову оплату за вказаними видатковими накладними наступним чином:

- по видатковій накладній №1 від 16.01.2020 року на суму 157 250 грн. розрахунок проведений повністю 06.02.2020 року;

- по видатковій накладній №2 від 20.01.2020 року на суму 162 350 грн. розрахунок мав бути проведений 10.02.2020 p., але був проведений з прострочкою в 61 день;

- по видатковій накладній №3 від 24.01.2020 р. на суму 197 000 грн. - розрахунок мав бути проведений 14.02.2020 p., але відповідач розрахувався лише частково, внаслідок чого за відповідачем залишився борг за виконання основного зобов`язання у сумі 143000 грн., враховуючи 2 000, 00 грн оплати від 16.09.2020., а прострочка виконання такого зобов`язання складає 287 дні.

Разом з тим, суд звертає увагу, між сторонами підписано акт звірки взаєморозрахунків станом на 31.05.2020, в якому відповідачем визнано факт існування заборгованості в розмірі 145 000, 00 грн., яку відповідачем 16.09.2020 додатково було погашено на 2 000, 00 грн.

Згідно правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 902/959/19 від 20.08.2020, акт звіряння може бути доказом на підтвердження обставин, зокрема, наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, однак за умови, що інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

Додатково суд зазначає, що в матеріалах справи наявний лист відповідача № 02/06-1 від 02.06.2020, в якому відповідачем визнається факт існування заборгованості в розмірі 145 000, 00 грн. станом на 01.06.2020.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивачем на адресу відповідача надсилалася претензія щодо сплати існуючої суми заборгованості поштовим повідомлення № 154, яке було отримана представником останнього, однак станом на дату звернення позивача до суду коштів сплачено не було.

Суд зазначає, що станом на дату ухвалення рішення в матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем заборгованості в розмірі 143 000, 00 грн.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 530 цього Кодексу якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За змістом положень ст. 626, 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами 1 та 3 ст. 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відтак, підсумовуючи викладене вище, враховуючи встановлені судом обставини та те, що відповідачем не надано доказів належного виконання умов договору, а відтак не спростовано заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що відповідачем не виконано належним чином умови договору поставки № 15/01-01 від 15.01.2020, а відтак стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума заборгованості в розмірі 143 000, 00 грн у зв`язку з чим дана вимога позивача підлягає задоволенню.

Також, позивачем за неналежне виконання відповідачем умов договору поставки, здійснено нарахування 3 % річних в розмірі - 12 009, 42 грн та інфляційні втрати в розмірі - 5 092, 75 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо нарахувань позивачем інфляційних втрат, суд зазначає, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18, від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.

Відтак, враховуючи викладене вище та наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, суд здійснивши перерахунок зазначає, що по видатковій накладній № 2 від 20.01.2020 стягненню на користь позивача підлягає сума 3 % річних в розмірі 465, 92 грн та по видатковій накладній № 3 від 24.01.2020 сума 3 % річних в розмірі 3 788, 70 грн. з огляду на те, що позивачем невірно зазначено кількість днів прострочення.

Що стосується інфляційних втрат, то враховуючи лише два днів прострочення виконання зобов`язання щодо суми 162 350, 00 грн по видатковій накладній № 2 від 20.01.2020 та з огляду на часткове погашення відповідачем вказаної заборгованості нарахування інфляційних втрат на вказану суму не може бути здійснено з огляду на відсутність прострочення виконання протягом повного місяці (повних місяців).

Щодо нарахування інфляційних втрат по видатковій накладній № 3, то суд вважає за можливе здійснювати нарахування останніх саме за повні місяці (виходячи із зазначених позивачем періодів прострочення) на суму 197 000, 00 за березень 2020 року, що відповідно становить 1 576, 00 грн та на суму 143 000, 00 грн з травня по жовтень 2020 року в розмірі 1 713, 50 грн, що в загальному становить 3 289, 50 грн.

Враховуючи викладене вище, за підрахунками суду на користь позивача підлягає стягненню з відповідача сума 3 % річних - 4 254, 62 грн та інфляційні втрати - 3 289, 50 грн, а відтак дана вимога позивача підлягає частковому задоволенню.

Разом з тим, суд вказує, що позивач просить стягнути з відповідача витрати понесені позивачем на професійну правничу правову допомогу в розмірі 8 880, 00 грн.

Так, згідно ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати сторін, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених 129 Господарського процесуального кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачем на підтвердження факту понесення ним витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 880, 00 грн надано наступні докази: копія договору про надання правової допомоги № 01-10/08/20 від 10.08.2020, ордер серії ВН № 160829 від 03.12.2020, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 744 від 24.02.2012, копія платіжного доручення № 687 від 12.08.2020 на суму 4 980, 00 грн та № 694 від 26.08.2020 на суму 3 900, 00 грн.

Враховуючи викладене, суд дослідивши матеріали справи зазначає, що позивачем до позовної заяви не додано детальний опис наданих адвокатом послуг як це передбачено ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, а доданий до матеріалів позовної заяви попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат не може бути розцінений судом як детальний опис саме вже наданих адвокатом послуг, а не з розрахунком на майбутнє, оскільки такий розрахунок не відображає фактичних обставин за результатами виконання адвокатом договору про правової допомоги № 01-10/08/20 від 10.08.2020 та який саме обсяг послуг адвокатом реально було надано позивачу.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного підприємства "Водолій" - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вегафрут-Трейд" (02088, м. Київ, вул. Євгена Харченка, буд. 42; ідентифікаційний код 42550063) на користь Приватного підприємства "Водолій" (23536, Вінницька обл., Шаргородський р-н, с. Рахни Лісові, вул. Центральна, буд. 79; ідентифікаційний код 30355390) основний борг - 143 000 (сто сорок три тисячі) грн. 00 коп., 3 % річних - 4 254 (чотири тисячі двісті п`ятдесят чотири) грн. 62 коп., інфляційні втрати - 3 289, 50 грн (три тисячі двісті вісімдесят девять) грн. 50 коп. та судовий збір - 2 258 (дві тисячі двісті п`ятдесят вісім) грн. 16 коп.

3. У задоволенні іншої частини позову - відмовити.

4. У стягненні витрат на професійну правничу допомогу - відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 23.02.2021

Суддя Д.О. Баранов