ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2021 р. Справа№ 910/6613/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Пересенчук Я.Д.

за участю представників сторін:

від позивача: Ніконенко О.О.;

від відповідача : не з`явились;

від третьої особи: Нестеренко О.А.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вільнянської районної ради Запорізької області

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2020 (повний текст складено 02.10.2020)

у справі № 910/6613/20 (суддя Ломака В.С.)

за позовом Вільнянської районної ради Запорізької області

до Державної служби геології та надр України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Біляївський збагачувальний комбінат"

про скасування спеціального дозволу на користування надрами, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Вільнянська районна рада звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної служби геології та надр України про скасування спеціального дозволу на користування надрами від 18.10.2006 № 4064, виданого на підставі наказу Державної служби геології та надр України від 30.09.2011 № 95.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач вказував на те, що дозвіл на користування надрами від 18.10.2006 року № 4064 відповідачем переоформлено з порушенням положень чинного законодавства, а також безпідставно продовжено його дію, у зв`язку з чим позивач вирішив звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.09.2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції зазначив, що позивачем не зазначено, у чому саме полягає порушення оскаржуваним спеціальним дозволом його прав чи інтересів та/або інтересів територіальної громади Вільнянського району Запорізької області, у той час як спірний Дозвіл не породжує, не змінює та не припиняє жодних прав чи обов`язків для позивача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Вільнянська районна рада Запорізької області звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2020 року у справі №910/6613/20 та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки оскаржуваний дозвіл видано на об`єкт надрокористування - східна ділянка Біляївського родовища, що знаходиться у Вільнянському районі Запорізької області, а тому безпосередньо стосується територіальної громади, яку представляє позивач. Апелянт зазначає, що у відповідача не було підстав, відповідно до п. 16 Порядку, переоформлювати спеціальний дозвіл від 27.07.2003 № 3362, наданий Закритому акціонерному товариству «Енергосоюз». Також апелянт вказує, що відповідачем було безпідставно продовжено дію спеціального дозволу.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/6613/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М. А. - головуюча суддя; судді - Руденко М.А., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2020 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду на 13.01.2021 року.

Засідання суду, призначене на 13.01.2021 року, не відбулося у зв`язку з перебуванням суддів Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А. у відпустах.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.01.2021 розгляд справи призначено на 03.02.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2021 відкладено розгляд справи на 17.02.2021.

Позиції представників сторін

11.01.2021 та 18.01.2021 через відділ документального забезпечення суду від відповідача та третьої особи надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких останні заперечили проти доводів та вимог апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Явка представників сторін

Представник відповідача у судове засідання 17.02.2021 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час і місце розгляду справи останній був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, явка сторін не визнавалася обов`язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Північний апеляційний господарський суд дійшов до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті в судовому засіданні 17.02.2021 за відсутності представника відповідача.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Рішенням Запорізької обласної ради № 10 від 19.12.2003 "Про погодження клопотань щодо надання надр у користування" погоджено клопотання про надання надр у користування, зокрема, Закритому акціонерному товариству "Енергосоюз" з метою розробки Східної ділянки Біляївського родовища каолінів у с. Біляївка Вільнянського району (загальнодержавного значення).

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Закрите акціонерне товариство "Енергосоюз" було припинено 17.02.2012 року, номер запису 6011672.

18.10.2006 року Державною службою геології та надр України на підставі наказу № 95 від 30.09.2011 було видано Спеціальний дозвіл на користування надрами № 4064 на видобування каоліну в якості сировини для виробництва збагаченого каоліну для застосування в керамічній та паперовій промисловості на Східній ділянці Біляївського родовища Вільнянського району Запорізької області, що знаходиться на 2,5 км. на північ від м. Вільнянськ, площею 382,0 га (далі - Дозвіл).

26.10.2018 року було підписано звернення депутатів Вільнянської районної ради Запорізької області сьомого скликання до Державної служби геології та надр України щодо скасування вищевказаного Дозволу, з наступних підстав:

- Товариство з обмеженою відповідальністю "Біляївський збагачувальний комбінат" ніколи не отримувало жодних позитивних рішень органів місцевого самоврядування Вільнянського району Запорізької області та обласних органів самоврядування на свою користь за зверненням про розробку Східної ділянки Біляївського родовища каолінів;

- дозвіл на користування надрами був виданий Закритому акціонерному товариству "Енергосоюз" 27.07.2003 року за № 3362 строком дії до 27.07.2013 року. Незрозуміло яким чином він був переоформлений, адже ЗАТ "Енергосоюз" ліквідовано 17.02.2012, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Біляївський збагачувальний комбінат" не є правонаступником Закритого акціонерного товариства "Енергосоюз";

- з моменту отримання вказаного дозволу й до теперішнього часу Товариство з обмеженою відповідальністю "Біляївський збагачувальний комбінат" не приступило до користування надрами. На сьогодні не ведеться жодних робіт на ділянці, запланованій під розміщення кар`єру та збагачувальної фабрики. Відсутні будь-які майнові комплекси тощо. Земля використовується за призначенням - для виробництва сільськогосподарської продукції.

За таких обставин, депутати Вільнянської районної ради Запорізької області просили відповідача скасувати Дозвіл у встановленому законом порядку.

Рішенням Вільнянської районної ради Запорізької області № 25 від 26.10.2018 було прийнято звернення депутатів Вільнянської районної ради Запорізької області сьомого скликання до Державної служби геології та надр України щодо скасування спеціального дозволу (ліцензії) на користування надрами від 18.10.2006 № 4064, виданого з метою розробки Біляївського родовища первинних каолінів на території Павлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області.

Листами № 02-41/219 від 10.10.2018, № 02-41/224 від 16.10.2018, № 02-41/234 від 26.10.2018 позивач звертався до відповідача з вимогою про скасування Дозволу із зазначених вище підстав.

У той же час відповідач листом № 23266/03/12-18 від 16.11.2018 повідомив позивача про відсутність правових підстав для припинення права на користування надрами Товариством з обмеженою відповідальністю "Біляївський збагачувальний комбінат" на підставі оскаржуваного Дозволу.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що виданий Товариству з обмеженою відповідальністю "Біляївський збагачувальний комбінат" дозвіл необхідно скасувати, оскільки він був наданий строком на 10 років, а не на 20 років, як передбачено пунктом 7 Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 615 від 30.05.2011 (далі - Порядок).

Також позивач вказував, що Дозвіл було переоформлено на Товариство з обмеженою відповідальністю "Біляївський збагачувальний комбінат" з порушенням пункту 16 Порядку, оскільки згідно з інформацією, отриманою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, Закрите акціонерне товариство "Енергосоюз" було припинено 17.02.2012 року.

Ще однією підставою для скасування Дозволу, на думку позивача, є те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Біляївський збагачувальний комбінат» не приступило до користування надрами з моменту отримання вказаного дозволу, жодних робіт (ні підготовчих, ні робіт по видобутку каоліну) не виконується, що в силу пункту 6 статті 26 Кодексу України про надра є підставою для припинення права користування надрами.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ця норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

З огляду на положення статті 4 Господарського процесуального кодексу України, і статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорювання. Отже, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорювання) цього права відповідачем, з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

За змістом положень процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Як роз`яснив Конституційний Суд України у рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

Водночас, у Рішенні Конституційного Суду України надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовленого загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, у постановах від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19).

Крім того, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. При цьому, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими; обов`язком позивача, відповідно до ст. 74 ГПК України є доведення/підтвердження/ в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Звертаючись з позовом про скасування спеціального дозволу на користування надрами, позивач стверджує, що оскаржуваний дозвіл видано на об`єкт надрокористування - східна ділянка Біляївського родовища, що знаходиться у Вільнянському районі Запорізької області, а тому безпосередньо стосується територіальної громади Вільнянського району Запорізької області, яку представляє позивач.

Обґрунтовуючи такий позов, позивач повинен довести невідповідність оскаржуваного дозволу вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, а також ті обставини, що його права порушені дозволом і можуть бути відновленні саме внаслідок його скасування. При цьому доведення порушення оскаржуваним дозволом прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі є обов`язковою умовою його скасування. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 2 статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності" визначено, що документом дозвільного характеру є дозвіл, висновок, рішення, погодження, свідоцтво, інший документ в електронному вигляді (запис про наявність дозволу, висновку, рішення, погодження, свідоцтва, іншого документа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), який дозвільний орган зобов`язаний видати суб`єкту господарювання у разі надання йому права на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності та/або без наявності якого суб`єкт господарювання не може проваджувати певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності.

В той же час, як вірно зазначено судом першої інстанції, позивачем не зазначено, у чому саме полягає порушення оскаржуваним спеціальним дозволом його прав чи інтересів та/або інтересів територіальної громади Вільнянського району Запорізької області, у той час як спірний Дозвіл не породжує, не змінює та не припиняє жодних прав чи обов`язків для позивача.

При цьому, саме по собі уявлення позивача про невідповідність оспорюваного дозволу нормам чинного законодавства, за відсутності при цьому порушень прав та інтересів позивача, не є підставами для скасування спеціального дозволу в судовому порядку, оскільки, відповідно до ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи, яка звернулась із позовом до суду.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, встановивши недоведеність позивачем його порушеного права під час звернення із даним позовом до суду, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову.

Крім того, основні вимоги до порядку видачі документів дозвільного характеру або відмови в їх видачі, переоформлення, анулювання документів дозвільного характеру визначені у статті 4-1 Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності", частиною 7 якої передбачено, що дозвільний орган анулює документ дозвільного характеру з таких підстав:

звернення суб`єкта господарювання із заявою про анулювання документа дозвільного характеру;

наявність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відомостей про припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення та ліквідації, якщо інше не встановлено законом;

наявність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відомостей про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Дозвільний орган, що видав документ дозвільного характеру, може звернутися до адміністративного суду з позовом про застосування заходу реагування у виді анулювання документа дозвільного характеру за наявності хоча б однієї з таких підстав:

1) встановлення факту надання в заяві про видачу документа дозвільного характеру та документах, що додаються до неї, недостовірної інформації;

2) здійснення суб`єктом господарювання певних дій щодо провадження господарської діяльності або видів господарської діяльності, на які отримано документ дозвільного характеру, з порушенням вимог законодавства, щодо яких дозвільний орган видавав припис про їх усунення із наданням достатнього часу для їх усунення.

Законом можуть передбачатися інші підстави для анулювання документа дозвільного характеру.

Водночас, позивачем у встановленому законом порядку не доведено наявності жодної із зазначених вище підстав для анулювання спірного спеціального дозволу.

Більше того, оскаржуваний дозвіл було видано 18.10.2006 року, тоді як Порядок надання спеціальних дозволів на користування надрами, на який посилається позивач, було затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 615 лише 30.05.2011.

Щодо поданої відповідачем заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності до пред`явлених позивачем вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог статей 256 та 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності за змістом статті 261 Цивільного кодексу України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, за приписами статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, підстави для застосування строку позовної давності у даній справі відсутні.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2020 року у справі № 910/6613/20 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Вільнянської районної ради Запорізької області на рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2020 року у справі № 910/6613/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2020 року у справі № 910/6613/20 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 910/6613/20 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 22.02.2021

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко