СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2021 р. Справа № 922/3517/20

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В.І., суддя Терещенко О.І. , суддя Тихий П.В.

за участю секретаря судового засідання Новікової Ю.В.

за участю представників:

від позивача: Чередніченко Є.М. адвокат, ордер;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу відповідача (вх. 30 Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 09.12.2020 року, повний текст якого складено 09.12.2020 року, та на додаткове рішення господарського суду Харківської області від 16.12.2020 року, повний текст якого складено 16.12.2020 року, ухвалені у приміщенні вказаного суду суддею Жельне С.Ч., у справі

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Белтімпорт", м. Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транссєрвіс", м. Харків,

про стягнення коштів 125301,75 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Белтімпорт" (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транссєрвіс" про стягнення боргу у розмірі 122356,35 грн., 3% річних у розмірі 444,56 грн., пені у розмірі 1899,86 грн., інедксу інфляції у розмірі 600,98 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором №Бі-01 від 08.01.2019, укладеним між сторонами, в частині повної оплати за поставлений товар за договором, що стало підставою для нарахування пені, 3% річних, індексу інфляції.

Рішенням господарського суду Харківської області від 09.12.2020 року позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транссєрвіс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Белтімпорт" суму боргу 122356,35 грн., 3% річних 444,56 грн., пеню 1899,86 грн., індекс інфляції за час прострочення 600,98 грн. та витрати по сплаті судового збору 2102,00 грн.

Місцевий господарський суду задовольняючи позовні вимоги зазначив, що відповідач заборгованість не сплатив та не надав жодних доказів, які б спростовували суму заявленого боргу, а отже відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання з оплати поставленого товару на суму 122356,35 грн. Разом з цим, судом першої інстанції визнано обґрунтованими та задоволено вимоги про стягнення 3% річних у розмірі 444,56 грн., індексу інфляції в розмірі 600,98 грн. та пені у розмірі 1899,86 грн.

Позивач звернувся до господарського суду Харківської області із заявою щодо вирішення питання про розподіл судових витрат у якій просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 12000,00 грн.

Додатковим рішенням господарського суду Харківської області від 16.12.2020 року заяву представника ТОВ "Белтімпорт" про винесення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу по справі (вх.№29235 від 14.12.2020) задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транссєрвіс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Белтімпорт" витрати на правничу допомогу в сумі 12000,00 грн.

Задовольняючи заяву позивача суд першої інстанції зазначив, що надані представником позивача документи на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12000,00 грн. в їх сукупності є достатніми доказами на підтвердження наявності підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі, оскільки цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Відповідач із вказаним рішенням і додатковим рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ці рішення скасувати.

В обґрунтування апеляційної скарги ТОВ "Транссєрвіс" зазначає, що 30.11.2020 до господарського суду Харківської області відповідачем було подано клопотання про продовження процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву. ТОВ "Транссєрвіс" пояснював, що позовної заяви з розрахунками пені, 3% річних, індексу інфляції від позивача не надходило та ТОВ "Транссєрвіс" не має можливості ознайомитись з позовною заявою та оцінити правильність нарахувань пені, 3% річних, індексу інфляції.

На переконання відповідача, суд першої інстанції повинен був зобов`язати ТОВ «Белтімпорт» направити відповідачу позовну заяву з розрахунками штрафних санкцій.

Звертає увагу, що ТОВ "Транссєрвіс" просив суд першої інстанції розглянути справу за участю представника ТОВ "Транссєрвіс", проте суд не звернув на це уваги.

Від ТОВ "Белтімпорт" надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуванні рішення без змін.

Зауважує, що позивачем одночасно з подачею позову направлено позовну заяву разом з додатками на юридичну адресу відповідача.

На переконання позивача, обізнаність відповідача про розгляд справи, факт подання ним до суду клопотання про продовження процесуального строку для подання відзиву вказує на наявність можливості письмово висловити свою позицію відносно предмету спору, невикористання якої є суб`єктивним правом відповідача, яке не може перешкоджати встановленню правової визначеності відносно розглядуваного питання.

Від ТОВ "Транссєрвіс" надійшов відзив, у якому відповідач зазначає про часткове погашення заборгованості перед позивачем. До відзиву додані платіжні доручення.

У судовому засіданні 22.02.2021 представник позивача заперечував проти доводів і вимог апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а оскаржуванні рішення без змін.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.111).

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Розумність строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі G. B. проти Франції), тощо. Отже, поняття розумний строк є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), позиція відповідача стосовно оскаржуваних рішень викладена в апеляційній скарзі, подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі

У відповідності до вимог ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що до поданого апелянтом відзиву долучені нові докази (платіжні доручення). У відзиві не наведено підстав та не надано доказів неможливості подання документів до суду першої інстанції, з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Додані до відзиву докази (платіжні доручення) також не були предметом розгляду у суді першої інстанції, що виключає надання їх оцінки судом апеляційної інстанції при розгляді апеляційної скарги у цій справі.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі і відзиві на неї доводи, заслухавши представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу у межах доводів та вимог апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 08.01.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Белтімпорт" (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Транссєрвіс" (покупець, відповідач) укладений договір поставки №Бі-01, відповідно до п.1.1 якого, постачальник зобов`язується передати у встановлений Договором строк покупцеві приводні та конвеєрні елементи, визначені в додатках до Договору, які є невід`ємними частинами Договору, а Покупець зобов`язується прийняти Товар і сплатити за нього грошову суму згідно з додатками, які є невід`ємними частинами Договору.

Відповідно до п.1.3 додатками до цього Договору є видані Постачальником рахунки-фактури та/або підписані Сторонами та/або уповноваженими представниками строк Специфкації, додаткові угоди до Договору, зміни та доповнення до Договору.

Згідно з п.2.2 Загальна ціна Договору складається з сум Вартості Товару, що поставляється Постачальником Покупцю протягом строку дії цього договору згідно з додатками, які є невід`ємними частинами Договору.

У відповідності до п.3.1., 3.2 Договору, розрахунки за товар здійснюються на наступних умовах: покупець зобов`язаний протягом 3 (трьох) робочих днів, наступного за днем підписання Сторонами відповідного додатку до Договору, здійснити попередню оплату на користь Постачальника у розмірі 50% вартості Товару, що встановлений у відповідному додатку до Договору; покупець зобов`язаний протягом 10 (десяти) календарних днів з дня, наступного за днем підписання Покупцем або уповноваженим представником Покупця видаткової накладної, здійснити оплату Товару на користь Постачальника в розмірі несплаченої Вартості Товару ( в тому числі податок на додану вартість), що встановлена Сторонами в додатку до Договору, з урахуванням положень п.3.3 Договору.

Відповідно до п.9.1 Договору він набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін і діє до 31.12.2019р., але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором.

У Специфікації №2 від 04.03.2020 сторони погодили найменування, одиниці виміру, ціну одиниці Товару, загальну кількість Товарів, що підлягають поставці за Договором, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) у специфікації. Загальна варість Товару складає 202563,82 грн, в т.ч. ПДВ 33760,64 грн.

У відповідності до п.3.3 Договору та п.3.1 Специфікації №2 від 04.03.2020р. у випадку зміни курсу євро до гривні, встановленого Національним банком України на дату поставки Товару більше ніж на 3% в порівнянні з курсом євро до гривні, встановленим Національним банком України у додатку до Договору, несплачена вартість Товару обов`язково переглядається покупцем за наступною формулою без внесення будь-яких додаткових змін до Договору та додатку до Договору:

С=С1*а2/а1, де

С-скоригована Вартість Товару на моменту поставки Товару;

С1- несплачена вартість Товару, вказана у відповідному додатку до Договору;

а2- вартість євро за курсом НБУ, встановленим на дату поставки Товару;

а1- вартість євро за курсом НБУ, встановленим на лату укладення відповідного додатку до Договору.

На виконання умов договору позивачем поставлено відповідачу Товар на загальну суму 225747,85 грн.

Факт поставки товару підтверджується рахунками на оплату, видатковими накладними (а.с.38-39, 42-43). Повноваження представника відповідача на отримання товару підтверджується довіреністю (а.с.44).

Проте, відповідач поставлений товар оплатив частково.

За видатковою накладною №2459 від 06.05.2020 відповідачем 15.04.2020 здійснено лише часткову попередню оплату у сумі 2 161,13 грн., проте як строк оплати відповідно до п.3.2 Договору та п.3 Специфікації №2 є 16.05.2020 року. Неоплачена частка заборгованості за поставлений товар складає 2161,13 грн.

За видатковою накладною №4956 від 01.09.2020 відповідачем 11.03.2020 здійснено лише часткову попередню оплату у сумі 101230,36 грн., проте як строк оплати відповідно до п.3.2 Договору та п.3 Специфікації №2 є 11.09.2020 року. Неоплачена частка заборгованості за поставлений товар складає 120195,23 грн.

Порушення відповідачем прийнятих на себе зобов`язань в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар у встановлений договором строк стали підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення боргу за договором поставки №Бі-01 від 08.01.2019 у розмірі 122356,35 грн, 3% річних у розмірі 444,56 грн., пені у розмірі 1899,86 грн., індексу інфляції у розмірі 600,98 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 09.12.2020 року позов задоволено повністю.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Транссєрвіс" не погодившись з оскаржуваними рішеннями місцевого господарського суду звернулося з апеляційною скаргою до Східного апеляційного господарського суду.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, відповідно до статті 11 ЦК України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 174 ГК України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно із ч. 1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 193 ГК України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття, покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Тобто, законодавець покладає на постачальника обов`язок здійснити поставку товару, а споживач зобов`язаний його прийняти і оплатити.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

На момент розгляду справи, у суді першої інстанції відповідач заборгованість не сплатив та не надав доказів, які б спростовували суму заявленого боргу. Враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання з оплати поставленого товару на суму 122 356,35 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 444,56 грн. та індексу інфляції в розмірі 600,98 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Перевіривши правильність нарахування інфляційних втрат та 3% річних, колегія суддів дійшла висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства України, здійснено позивачем арифметично вірно, а тому позовні вимоги в частині стягнення індексу інфляції у розмірі 600,98 грн. та 3% річних у розмірі 444,56 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 1899,86 грн. колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України та частини першої статті 230 ГК України неустойкою (штрафними санкціями) визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом частин четвертої і шостої статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною шостою статті 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України. (Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі №3-53гс15).

Відповідно до п. 7.3 договору, у випадку прострочення покупцем будь-якого з платежів, передбачених цим Договором, або його частини Покупець повинен сплатити на користь Постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу/несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення такого платежу. Нарахування пені, передбаченої цим пунктом Договору, припиняється через 3 (три) роки від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

З наявного в позовній заяві розрахунку пені вбачається, що позивачем розрахунок здійснено з урахуванням положень зазначених норм законодавства та договору, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 1899,86 грн. є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права. Судом першої інстанції відмовлено у клопотанні ТОВ "Транссєрвіс" про продовження процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву. В обґрунтування клопотання відповідач зазначив, що позовної заяви з розрахунками пені, 3% річних, індексу інфляції від позивача не надходило; ТОВ "Транссєрвіс" не має можливості ознайомитись зі справою у зв`язку з оголошенням карантину та переводом всіх робітників на дистанційну роботу.

Колегія суддів вважає данні твердженнями відповідача передчасними з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 164 ГПК України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують відправлення іншим учасникам справи копії позовної заяви і доданих до неї документів.

З матеріалів справи вбачається, що одночасно із подачею позову до господарського суду першої інстанції позивачем було направлено позовну заяву разом з додатками на юридичну адресу відповідача, про що свідчить опис вкладення до конверту та накладна на відправлення № 759 (а.с.11-12).

Стосовно інших доводів судова колегія зазначає наступне.

Ухвала господарського суду Харківської області про відкриття провадження у справі від 09.11.2020 була отримана відповідачем 16.11.2020. Отже, 15-денний строк на подання відзиву, визначений судом першої інстанції, закінчується 01.12.2020.

Згідно зі ст. 42 ГПК України учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб, користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Відповідно до ч. 8 ст. 165 ГПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 ГПК України якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 119 ГПК України одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Як вірно зауважено судом першої інстанції, разом з даним клопотанням відзиву до суду відповідачем не надано.

Частиною 2 статті 195 ГПК України встановлено, що суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Обізнаність відповідача про розгляд справи, факт подання ним до суду клопотання про продовження процесуального строку для подання відзиву вказує на наявність можливості письмово висловити свою позицію відносно предмету спору, невикористання якої є суб`єктивним правом відповідача, яке не може перешкоджати встановленню правової визначеності відносно розглядуваного питання.

Посилання відповідача на неможливість у зв`язку із карантином укласти договір про надання правової допомоги з адвокатом також не підтверджуються жодними доказами.

Крім того, колегія суддів зазначає, що з урахуванням епідеміологічної ситуації в Україні та з метою убезпечення населення України від поширення гострих респіраторних захворювань та коронавірусу COVID-19, який віднесено до особливо небезпечних інфекційних хвороб, сторони можуть подавати до суду процесуальні документи (заяви, клопотання, скарги, відзиви тощо) на електронну адресу суду, через особистий кабінет в системі "Електронний суд", поштою, факсом або дистанційні засоби зв`язку, вчинити інші процесуальні дії в електронній формі (зокрема ознайомлення з матеріалами справи) з використанням власного електронного цифрового підпису, прирівняного до власноручного підпису з урахуванням вимог Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Закону України "Про електронні довірчі послуги".

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що ТОВ "Транссєрвіс" просив суд першої інстанції розглянути справу за участю представника ТОВ "Транссєрвіс", проте суд не звернув на це уваги.

Однак, колегія суддів не погоджується з даним твердженням відповідача з огляду на наступне.

Так, в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції зауважено, що ухвалою господарського суду Харківської області від 09.11.2020 вказану справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до ч. 7 ст. 252 ГПК України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін у встановлені ч. 7 ст. 252 ГПК України строки від відповідача до суду першої інстанції не надходило.

Таким чином, судом першої інстанції надано належну правову оцінку вимогам відповідача щодо розгляду справи за його участі.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання відповідача про продовження процесуального строку.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає висновок місцевого господарського суду про наявність підстав для задоволення позову обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам та матеріалам справи.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

Щодо додаткового рішення господарського суду Харківської області від 16.12.2020 колегія суддів зазначає наступне.

Рішенням господарського суду Харківської області від 09.12.2020 позов задоволено повністю.

14.12.2020 представник позивача направив до суду першої інстанції заяву щодо вирішення питання про розподіл судових витрат у якій просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 12 000,00 грн.

За приписами ст. 244 Господарського процесуального кодексу України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Положеннями ст. 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно пункту 1 частини третьої статті 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з ч. 5 ст. 126 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

На підтвердження понесених позивачем судових витрат в матеріалах справи наявні наступні докази:

- детальний опис наданої послуги

- копія договору №10/04/2019 від 10.04.2019 про надання правової допомоги;

-копія додаткової угоди №12/10/2020 від 12.10.2020 до договору про надання правової допомоги №10/04/2019 від 10.04.2019.

- копія Акту приймання-передачі наданих послуг за Додатковою угодою №12/10/2020 від 12.10.2020 до договору про надання правової допомоги №10/04/2019 від 10.04.2019 на суму 12 000,00 грн.;

-копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серія КС№6788/10 видане 27.06.2018 Чередніченко Є.М.

-копія Ордеру на надання правничої допомоги;

- копії квитанцій №12_10 від 12.10.2020, №16_10 від 16.10.2020

Колегія суддів зазначає, що надані представником позивача документи понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12000,00 грн. в їх сукупності є достатніми доказами на підтвердження наявності підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі, оскільки цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. Разом з цим, у апеляційній скарзі відповідач не наводить заперечень щодо додаткового рішення.

Враховуючи викладене колегія суддів зазначає про те що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви представника ТОВ "Белтімпорт" та про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12000,00 грн.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 09.12.2020 року залишити без змін.

Додаткове рішення господарського суду Харківської області від 16.12.2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 24.02.2021 року.

Головуючий суддя В.І. Сіверін

Суддя О.І. Терещенко

Суддя П.В. Тихий