ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2021 р. Справа№ 910/8861/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Агрикової О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тінторетто"

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2020

у справі №910/8861/20 (суддя Бондаренко-Легких Г.П.)

за позовом Приватного підприємства "Будіндустрія-1"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тінторетто"

про стягнення 64200,24 грн,

УСТАНОВИВ:

У червні 2020 року Приватне підприємство "Будіндустрія-1" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тінторетто" (далі - відповідач) та просило стягнути 64200,24 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 квітня 2020 року позивачем здійснено поставку відповідачу товару (бетон), який відповідачем не оплачено.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач посилався на те, що позовні вимоги не підтверджуються належними доказами, оскільки видаткова накладна не підписана відповідачем, товарно-транспортні накладні мають недоліки, а податкова накладна не підтверджує фактичне переміщення товару від постачальника покупцю.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02 грудня 2020 року позов задоволено.

З Товариства з обмеженою відповідальністю "Тінторетто" стягнуто на користь Приватного підприємства "Будіндустрія-1" - 64 200 грн 24 коп. основного боргу та 2 102 грн 00 коп. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Тінторетто" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки відсутні первинні документи за спірною поставкою, які доказують здійснення господарської операції, зокрема: видаткова накладна складена позивачем в односторонньому порядку; товарно-транспортні накладні заповнені неналежним чином і не підписані відповідачем; податкова накладна не підтверджує фактичну передачу товару і відповідачем були здійсненні дії щодо зменшення (відмови) податкового кредиту за даною податковою накладною шляхом подання розрахунку коригування сум ПДВ та уточнюючого розрахунку податкових зобов`язань з ПДВ; покази свідка не можуть підміняти собою первинні документи, а наведені у заяві свідка обставини не узгоджуються з наданими позивачем документами; посилання позивача про направлення видаткової накладної відповідачу також не підтверджується належними доказами.

25.01.2021 позивачем подано відзив, у якому він вказує, що не отримав копії апеляційної скарги та просить відмовити у її задоволенні.

Також 25.01.2021 позивачем було подано клопотання, у якому він вказував, що не отримав копії апеляційної скарги за своєю юридичною адресою, тому просив суд перевірити залучені до скарги докази направлення її копії позивачу та зобов`язати відповідача направити копію скарги з додатками позивачу за вказаною адресою

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.01.2021 задоволено клопотання позивача, зобов`язано відповідача у дводенний строк, з дати отримання даної ухвали, направити копію апеляційної скарги позивачу за адресою: 01135, м.Київ, вул. Григорія Андрющенка, буд. 4Д, оф.93. Докази направлення надати суду у п`ятиденний строк, з дати отримання даної ухвали.

09.02.2021 від відповідача надійшло повідомлення про відправлення позивачу копії апеляційної скарги з доданим описом вкладення від 04.02.2021.

15.02.2021 від позивача надійшов відзив, у якому він вказує, що отримав копію апеляційної скарги 11.02.2021 та заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується господарська операція з поставки товару; бетонна суміш є специфічним товаром, який неможливо забрати після його відвантаження, у разі відмови покупця від підписання видаткової накладної; факт поставки підтверджується сукупністю усіх наявних у матеріалах справи доказів; товарно-транспортні накладні підтверджують факт доставки і передачі товару відповідачу; податкова накладна була зареєстрована у Єдиному реєстрі податкових накладних; показами свідка (водія) підтверджується обставини доставки товару на об`єкт відповідача; відповідачем не надавались будь-які відповіді на досудові листи позивача.

Також 15.02.2021 позивачем подано заяву про стягнення з відповідача 3600,00 грн витрат на правову допомогу, понесених при розгляді справи у суді апеляційної інстанції.

24.02.2021 від відповідача надійшли пояснення, з урахуванням відзиву на апеляційну скаргу, за якими він стверджує про відсутність господарської операції, за якою б відбувся реальний рух активів, аналізуючи відсутність належним чином оформлених видаткової накладної, товарно-транспортної накладної, факт оформлення податкової накладної та покази свідка.

Частиною 2 ст. 270 ГПК України встановлено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, позивач вказує, що 16 квітня 2020 року він, на підставі рахунку-фактури №40164 від 16.04.2020, здійснив поставку відповідачу товару - "Бетон БСГ В20 F200 W6" в кількості 30 м.куб. на загальну суму 64200,24 грн (у тому числі 10 700,04 грн ПДВ), що позивач підтверджує видатковою накладною №41618 від 16.04.2020 (а.с.3), однак, за доводами позивача, відповідач, прийнявши товар, не повернув позивачу підписаний примірник вказаної видаткової накладної та не оплатив отриманий товар.

На підтвердження факту поставки товару позивачем надано копії товарно-транспортних накладних від 16.04.2020 №232 (водій ОСОБА_1 ), №224 (водій ОСОБА_2 ) та №223 (водій ОСОБА_3 ), згідно яких ватажоодержувачу ТОВ "Тінторетто" у місті Остер було відвантажено 30 м.куб. бетону "БСГ В20 F200 W6" (по 10 м.куб. за кожною накладною) (а.с.31-33). Також позивачем надано заяву свідка - водія ОСОБА_4 (а.с.61).

По вказаній господарській операції позивачем було оформлено податкову накладну від 16.04.2020 №238 та зареєстровано її у Єдиному реєстрі податкових накладних 23.04.2020, що підтверджується квитанцією про реєстрацію (а.с.10-11).

Згідно листа Державної податкової служби України від 12.11.2020 відповідно до відомостей інформаційно-телекомунікаційної системи "Податковий блок", в додатку №5 до податкової декларації з ПДВ за квітень 2020 року (реєстраційний номер ), поданої відповідачем 19.05.2020, задекларовано ПДВ у сумі 10700,04 грн по взаємовідносинах з позивачем (а.с.78).

05.06.2020 позивач направив відповідачу претензію від 19.05.2020 про сплату заборгованості за поставлений товар в розмірі 64200,24 грн (а.с.12, 9).

18.06.2020 позивач направив відповідачу лист від 17.06.2020, в якому вказав, що під час прийому товару, поставленого за видатковою накладною № 41618 від 16.04.2020, другий екземпляр накладної не було повернуто постачальнику, та просив повернути підписану з боку відповідача відповідну видаткову накладну. До зазначеного листа позивач додав два примірники видаткової накладної № 41618 від 16.04.2020. Вказане поштове відправлення було відправлене цінним листом з описом (а.с.5-6).

У зв`язку із викладеними обставинами, оскільки відповідач отриманий товар не оплатив, позивач звернувся до суду із даним позовом та просив стягнути з відповідача 64 200,24 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач, як у суді першої інстанції, так і у апеляційній скарзі, посилався на те, що надані позивачем докази не підтверджують факт поставки товару, крім того, вказав, що відповідачем було скориговано суми податку на додану вартість в розмірі 10700,04 грн, на підтвердження чого надано Розрахунок коригування сум податку на додану вартість за листопад 2020 року, Уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок, квитанцію від 06.11.2020 про прийняття уточнюючого розрахунку (а.с.90-96).

За наслідками розгляду даного спору суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги є доведеними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Частинами 1, 4 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до п. 1 ст. 181 ГК України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто, шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Вказане кореспондується з приписами статті 205 Цивільного кодексу України.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

За загальним правилом відповідно до ст. 208 ЦК України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

При цьому, відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Отже, відповідно до наведених норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов юридично вірного висновку, що між сторонами у спрощений спосіб (шляхом оформлення видаткової накладної) був укладений договір поставки, а відтак, між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Предметом розгляду даної справи є матеріально-правова вимога про стягнення боргу за поставлений товар.

Статтею 265 ГК України, яка кореспондується з положеннями ст. 712 ЦК України, встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Частиною 1 ст. 664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві.

Відповідач заперечує факти отримання від позивача товару, посилаючись на те, що видаткова накладна складена позивачем одноособово.

Дослідивши зміст наданої позивачем видаткової накладної від 16.04.2020, апеляційний господарський суд встановив, що вона не відповідає вимогам статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995, оскільки не містить підпису покупця, отже, ця видаткова накладна не може бути беззаперечним доказом факту поставки товару.

Однак, у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Такий факт повинен оцінюватися у сукупності з іншими доказами у справі, оскільки вибіркова оцінка доказів не відповідає вимогам процесуального законодавства.

У зв`язку з цим необхідно враховувати, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, у розгляді справ, у яких необхідно досліджувати обставини поставки товару, слід з`ясовувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця, інші обставини, які будуть переконливо підтверджувати реальний рух активів, свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару та які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій.

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постановах від 04.11.2019 у справі №905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18, від 29.01.2020 у справі №916/922/19, від 25.06.2020 у справі №924/233/18, від 10.12.2020 у справі №910/14900/19.

У постанові у справі №916/922/19 Верховний Суд, зокрема, зазначав, що податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте, не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним. Оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі господарські суди повинні враховувати положення Податкового кодексу України та фактичні дії як постачальника, так і покупця, щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем за спірною господарською операцію було сформовано податкову накладну від 16.04.2020 №238 та зареєстровано її у Єдиному реєстрі податкових накладних 23.04.2020, а відповідачем в додатку №5 до податкової декларації з ПДВ за квітень 2020 року (реєстраційний номер ), поданої відповідачем 19.05.2020, задекларовано ПДВ у сумі 10700,04 грн по спірних взаємовідносинах з позивачем.

Таким чином, як вірно встановлено судом першої інстанції, на підтвердження факту поставки позивач надав в якості доказів видаткову накладну, товарно-транспортні накладні, лист щодо направлення відповідачу примірників видаткової накладної для їх належного оформлення, нотаріально засвідчену заяву свідка - водія, який здійснював доставку товару, податкову накладну та лист податкової щодо декларування відповідачем ПДВ по відповідним взаємовідносинам з позивачем, а також докази існування аналогічних правовідносин між сторонами в минулому. Надані позивачем докази в своїй сукупності засвідчують логічну та вірогідну поведінку позивача у правовідносинах з відповідачем, в той час як поведінка відповідача, з огляду на наявні в справі докази, є нелогічною, і зводиться до заперечення вчинених раніше дій.

Посилання відповідача на те, що у листопаді 2020 року (у процесі розгляду спору) ним було проведено коригування податкових зобов`язань за квітень 2020 року (по спірній поставці), відхиляється апеляційним господарським судом, вказані дії відповідача не спростовують факт поставки товару.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

При цьому, до правовідносин купівлі-продажу не можуть бути застосовані загальні положення ст. 530 ЦК України, оскільки термін виконання зобов`язання, що випливає з таких правовідносин, чітко визначений спеціальною нормою права, а саме, ст. 692 ЦК України, відповідно до якої покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Вказані правові позиції висловлені Верховним Судом України (постанова від 30.09.2014 у справі №3-121гс14) та в подальшому підтримані Верховним Судом, зокрема, у постанові від 12.03.2020 у справі №906/232/19.

Матеріали не містять доказів оплати відповідачем отриманого від позивача товару.

Відповідно до частин 3-4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 79 ГПК України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, та враховуючи наведені норми чинного законодавства, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що надані позивачем докази є більш вірогідними на доведення факту поставки відповідачу 16.04.2020 товару (бетону) на суму 64200,24грн, і вказані докази не спростовані відповідачем, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

У процесі розгляду апеляційної скарги позивачем було подано заяву про стягнення з відповідача 3600,00 грн витрат на правову допомогу.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ).

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно частин 3, 4 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано копію договору про надання правової допомоги від 02.01.2019, укладеного з адвокатом Тонконогом В.В., копію акту виконаних робіт від 15.02.2021 на суму 3600,00 грн, оригінал квитанції до прибуткового касового ордера від 15.02.2021 про сплату 3600 грн.

Відповідно до п.6.1 договору про надання правової допомоги за виконання зобов`язань, передбачених даним договором, замовник зобов`язується щомісячно сплачувати виконавцю гонорар в розмірі 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину його роботи, згідно акту виконаних робіт, який підписується сторонами щомісячно.

Розмір мінімальної заробітної плати, відповідно до Закону України "Про державний бюджет України на 2021 рік" з 01.01.2021 становить 6000 грн.

Згідно з актом виконаних робіт від 15.02.2021 адвокат Тонконог В.В. надав замовнику (позивачу) наступні послуги:

- написання та подання клопотання про направлення апеляційної скарги - 25.01.2021 - 0,5 годин роботи;

- написання відзиву на апеляційну скаргу - 15.02.2021 - 1 година роботи.

Вартість наданий послуг складає 3600 грн (6000 грн х 1.5 х 40%), вказані послуги були оплачені позивачем, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 15.02.2021.

Таким чином, апеляційний господарський суд вважає, що позивачем доведено належними доказами понесення витрат на правничу допомогу адвоката за розгляд справи в суді апеляційної інстанції на суму 3600,00 грн, які пов`язані з розглядом апеляційної скарги відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі у разі задоволення позову - на відповідача.

Оскільки у даній справі позов було задоволено, а апеляційну скаргу залишено без задоволення - понесені позивачем судові витрати підлягають покладенню на відповідача.

Частиною 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 126 ГПК України).

Однак, відповідачем не доведено неспівмірності розміру витрат позивача на оплату послуг адвоката за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Дослідивши поданий позивачем акт виконаних робіт, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а тому заявлені витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню у повному обсязі та стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тінторетто" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 02 грудня 2020 року - без змін.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тінторетто" (01033, м. Київ, вулиця Шота Руставелі, будинок 44-Б; ідентифікаційний код 41358775) на користь Приватного підприємства "Будіндустрія-1" (01135, м. Київ, вулиця Григорія Андрющенка, будинок 4Д, офіс 93; ідентифікаційний код 34763197) - 3600 (три тисячі шістсот) грн 00 коп. витрат на правову допомогу.

3. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

4. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25.02.2021.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.А. Кравчук

О.В. Агрикова