ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.02.2021 м. Ужгород Справа № 907/74/20

Господарський суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Ушак І.Г.

за участі секретаря судового засідання Лазар С.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Міжгірської районної державної лікарні ветеринарної медицини, смт. Міжгір`я (позивач, ветлікарня)

за участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - на стороні позивача - Головного управління Держпродспоживслужби в Закарпатській області, м. Ужгород (третя особа на стороні позивача, управління)

до Міжгірської селищної ради, смт. Міжгір`я (відповідач, селищна рада)

- за участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - на стороні відповідача:

- ОСОБА_2 , смт. Міжгір`я (третя особа-1 на стороні відповідача, ОСОБА_2 );

- ОСОБА_3 , смт. Міжгір`я(третя особа-2 на стороні відповідача, ОСОБА_3 );

- ОСОБА_4 , смт. Міжгір`я (третя особа-3 на стороні відповідача, ОСОБА_4 )

про визнання недійсними та скасування :

- рішення 11 сесії 24 скликання Міжгірської селищної ради від 29.12.2003 «Про виділення, передачу у приватну власність та користування земельних ділянок»;

- рішення 23 сесії 24 скликання Міжгірської селищної ради «Про виділення земельних ділянок, передачу їх у приватну власність, надання у користування» від 06.12.2005 (зі змінами внесеними рішенням 33 сесії 5 скликання Міжгірської селищної ради від 26.02.2009 №35 «Про виділення земельних ділянок, передачу їх у приватну власність, надання у користування, оренду»);

- рішення 32 сесії VI скликання Міжгірської селищної ради № 441 від 29 вересня 2014 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки для гаражного будівництва» (далі - оспорювані рішення відповідно 2003р., 2009р., 2014р.)

представники:

позивача - Мороз В.М., начальник

відповідача - не з`явився

третьої особи на стороні позивача - Келемен І.І., представник за довіреністю

третіх осіб-1,2,3 на стороні відповідача - Попюк М.І., адвокат

Позивач звернувся до суду з наведеними позовними вимогами, вважаючи, що селищна рада оспорюваними рішеннями неправомірно надала у приватну власність третім особам-1, 2, 3 на стороні відповідача земельні ділянки у смт. Міжгір`я : площею 0.0907 га по АДРЕСА_2 для ведення особистого селянського господарства третій особі-1 - ОСОБА_2 (оспорюване рішення 2009), площею 0,01 га по АДРЕСА_3 для обслуговування гаража третій особі-2 - ОСОБА_3 (оспорюване рішення 2003), площею 0,0099 га по АДРЕСА_3 для індивідуального гаражного будівництва третій особі-3 - ОСОБА_4 (оспорюване рішення 2014), оскільки зазначені земельні ділянки є частиною належних позивачеві згідно державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ЗК № 000931 від 31.01.1996р. земельних ділянок № 2 (площею 0,0149 га) та № 3 (площею 0,2567 га).

Посилається на те, що наведені обставини з`ясувалися та стали відомі позивачу у 2019р. під час виготовлення Міжгірським районним відділом Держпродспоживслужби в Закарпатській області, до сфери управління якого відноситься позивач у справі - ветлікарня, - технічної документації на земельні ділянки №№ 2, 3, погодження меж цих ділянок у селищній раді, яка відмовила у погодженні з огляду на те, що зазначені ділянки №№ 2,3 накладаються (перетинаються) на раніше надані на підставі оспорюваних рішень земельні ділянки кадастровими номерами :01:016:0087 (Кавка), :01:010:0123 (Белень), :01:010:0137 (Маркович). Із цих же підстав Міжгірському районному відділу Держпродспоживслужби в Закарпатській області було відмовлено державним кадастровим реєстратором у внесенні до Державного земельного кадастру відомостей про земельні ділянки №№ 2,3.

Позивач стверджує, що з прийняттям відповідачем оспорюваних рішень 2003р., 2009р., 2014р. порушено його права на користування землями, оскільки згоди на вилучення земель позивач не надавав, рішень про припинення права постійного користування позивача та/або про вилучення у позивача земель не приймалося.

Позивач вважає, що ним не пропущено строки позовної давності для звернення до суду з даним позовом, посилаючись на те, що про порушення своїх прав та про осіб, що їх порушили, він дізнався 31.10.19, отримавши від управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області лист з актами, які складені за результатами планових перевірок в частині дотримання Міжгірською селищною радою вимог земельного законодавства при надання та використанні земельних ділянок кадастровими номерами :01:016:0087, :01:010:0123, :01:010:0137. Одночасно, у разі, якщо суд вважатиме можливим застосувати наслідки спливу позовної давності, клопоче про визнання причин пропуску позовної давності поважними, посилаючись на вищенаведені обставини щодо отримання повідомлення управління Держгеокадастру.

Представник позивача у ході судового розгляду справи наполягає на задоволенні позовних вимог, визнанні недійсними та скасуванні оспорюваних рішень відповідача, посилаючись на їх обґрунтованість долученими до матеріалів справи документами.

Третя особа на стороні позивача письмовими поясненнями наданими суду та усними поясненнями представника у ході судового розгляду справи підтримує заявлені у справі вимоги позивача з тих же підстав.

Відповідач письмового відзиву на позов не надав, надісланою на адресу суду заявою від 01.06.2020 клопоче про розгляд справи за відсутності його представника за наявними у справі матеріалами. Цією заявою клопоче також про застосування позовної давності до спірних відносин та про відмову у задоволенні позову за спливом позовної давності. Посилається при цьому на те, що право постійного користування землею, наявністю якого позивач обґрунтовує вимоги у даній справі, за приписами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який набув чинності 03.08.2004, підлягає державній реєстрації в Державному кадастрі України.

Вважає, що з набранням чинності Закону України «Про державний земельний кадастр» з 01.01.2013 у позивача виникли право та обов`язок зареєструвати право постійного користування земельними ділянками, чого він на протязі 2013-2019рр. не здійснив, відтак - не заслуговують на увагу його твердження про дату одержання листів відповідача та органів держгеокадастру як дату, коли він дізнався про порушення своїх прав.

Письмовими та усними поясненнями представник третіх осіб-1, 2, 3 на стороні відповідача заперечує проти позову у повному обсязі.

Вважає, що позивачем не доведено наявності права, на захист якого поданий позов у даній справі. Посилається, при цьому на відсутність рішення про надання позивачу у постійне користування земельних ділянок, щодо яких позивачу видано державний акт. В тексті державного акту не зазначена кількість (площа) землі наданої позивачу у постійне користування, не вказано прізвище особи, яка підписала акт. Посилається також на відсутність проектів відведення земельних ділянок позивачу; відсутність доказів встановлення землевпорядними організаціями меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач у справі - Міжгірська селищна рада прийняла оспорювані рішення.

Так, 29.12.2003 прийнято рішення «Про виділення, передачу у приватну власність та користування земельних ділянок», за текстом якого, розглянувши подані матеріали з питань землекористування, рада, керуючись Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Земельним кодексом України, вирішила питання про передачу у приватну власність земельної ділянки для гаражного будівництва (п. 4), зокрема, підп. 4.3 вирішено виділити та передати безоплатно у приватну власність гр. ОСОБА_3 , жителю АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 0,01 га, яка знаходиться в межах населеного пункту по АДРЕСА_3 для обслуговування гаража (оспорюване рішення 2003).

У послідуючому ця земельна ділянка зареєстрована з присвоєнням кадастрового номеру :01:010:0123.

06.12.2005 прийнято рішення «Про виділення, передачу у приватну власність та користування земельних ділянок», за текстом якого, розглянувши подані матеріали з питань землекористування, рада, керуючись Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Земельним кодексом України, вирішила питання про передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд для ведення особистого селянського господарства (п. 2), зокрема, підп. 2.5 вирішено виділити та передати безоплатно у приватну власність гр. ОСОБА_2 , мешканці АДРЕСА_2 земельну ділянку площею 0,0907 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_2 .

26.02.2009 прийнято рішення №35 «Про виділення земельних ділянок, передачу їх у приватну власність, надання у користування, оренду», п. 13.5 якого за заявою гр. ОСОБА_2 внесено зміни до вищенаведеного рішення від 06.12.2005 та викладено п. 13.5.1 наступним чином: виділити та передати безоплатно у приватну власність гр. ОСОБА_2 , мешканці АДРЕСА_2 земельну ділянку площею 0,0907 га, яка знаходиться в межах населеного пункту по АДРЕСА_2 для ведення особистого селянського господарства (оспорюване рішення 2009).

У послідуючому ця земельна ділянка зареєстрована з присвоєнням кадастрового номеру :01:016:0087.

29.09.2014 прийнято рішення «Про передачу у приватну власність земельної ділянки для гаражного будівництва», за текстом п. 6 якого, розглянувши заяву гр. ОСОБА_4 , рада, керуючись Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Земельним кодексом України, вирішила затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :01:010:0137) у власність для індивідуального гаражного будівництва гр.. ОСОБА_4 (п. 6.1) та надати у власність гр. ОСОБА_4 , жителю АДРЕСА_1 а земельну ділянку площею 0,0099 га, яка знаходиться в межах населеного пункту АДРЕСА_3 для індивідуального гаражного будівництва (п. 6.2) (оспорюване рішення 2014).

Земельні відносини, з приводу яких виник спір, щодо прийняття селищною радою оспорюваних рішень та надання у власність зазначеним громадянам земельних ділянок врегульовуються приписами Земельного кодексу України (в редакції чинній станом на час прийняття оспорюваних рішень) (далі - ЗКУ).

Так, станом на час прийняття:

- оспорюваного рішення 2003 згідно ст. 19 ЗКУ землі України за основним цільовим призначенням поділялися на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення;

- оспорюваних рішень 2009, 2014 згідно ст. 19 ЗКУ землі України за основним цільовим призначенням поділялися на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики,оборони та іншого призначення.

Розпоряджаються землею Ради, як в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.

Так, згідно ст. 12 ЗКУ станом на час прийняття всіх оспорюваних рішень у справі до повноважень зокрема, селищних рад, якою є відповідач у справі, у галузі земельних відносин на території селищ належить, в т.ч. розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно ст. 22 ЗКУ Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства; згідно ст. 33 ЗКУ громадяни України можуть мати на праві власності земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 га

Згідно ст. 38 ЗКУ до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування; згідно ст. 40 ЗКУ громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися,зокрема, безоплатно у власність земельні ділянки для гаражного будівництва (не більше 0,10 га).

Згідно ст. 116 ЗКУ громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно ст. 125 ЗКУ право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Повноваженнями на вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин селищні ради станом на час прийняття оспорюваних рішень були наділені також за приписами ст.ст. 10, 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон). Ці органи місцевого самоврядування приймають в межах їх компетенції правові акти у формі, зокрема, рішення ради (ст. 59 Закону).

Рішення Рад, прийняті в межах їх компетенції, згідно ст. 73 Закону є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

З огляду на наведені приписи чинного станом на час прийняття оспорюваних рішень законодавства, суд констатує, що селищна рада, надавши оспорюваними рішеннями громадянам, жителям смт. Міжгір`я - третім особам-1, 2,3 на стороні відповідача - у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства та для гаражного будівництва площею у межах норм встановлених законом, діяла правомірно, маючи належний обсяг повноважень щодо розпорядження зазначеними землями як землями в межах населеного пункту смт. Міжгір`я.

Підставами визнання судом акту недійсним є невідповідність акту вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акту недійсним є також порушення, у звязку з його прийняттям, прав та охоронюваних законом інтересів - позивача у справі.

Судовим розглядом справи встановлено, що оспорювані рішення селищної ради відповідають вимогам чинного законодавства, а їх прийняття відповідає визначеній законом компетенції селищної ради.

При цьому, суд приймає до уваги, що цільове призначення, форма власності зазначених земель, наявність повноважень відповідача щодо розпорядження ними не спростовані ніким з учасників процесу належними та допустимими доказами.

За приписами ст.ст. 73, 74, 76, 77, 78, Господарського процесуального кодексу України (ГПКУ) доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання

Позовні вимоги про визнання недійсними оспорюваних рішень ґрунтуються на твердженнях про те, що земельні ділянки надані оспорюваними рішеннями третім особам є частиною земельних ділянок № 2 (площею 0,0149 га) та № 3 (площею 0,2567 га) належних позивачеві на праві постійного користування

Наведене твердження позивача не доведено належними та допустимими доказами. При цьому суд виходить з наступного.

Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ЗК № 000931 від 31.01.1996р., яким позивач обґрунтовує наявність власного права користування землею та копія якого долучена до матеріалів справи, згідно його тексту видано Міжгірській лікарні державної медицини Міжгірською селищною радою у тому, що зазначеному землекористувачу надається у постійне користування _____ гектарів (кількість не зазначена - примітка суду) землі в межах згідно з планом землекористування. Землю надано у постійне користування для обслуговування господарських будівель відповідно до рішення Міжгірської селищної ради від 30.06.1995. Зазначено, що цей державний акт складено у двох примірниках, з яких перший видано землекористувачу, другий зберігається у Міжгірській селищній раді. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 171. Державний акт не містить прізвища особи, яка його підписала .

З наведеного вбачається, що державний акт видано без зазначення кількості (площі) землі наданої позивачу в користування; план землекористування, про який йдеться в акті, у матеріалах справи відсутній, як і відсутнє рішення, про яке йдеться в акті як про підставу його видачі. Представники позивача та третьої особи на стороні позивача пояснюють, що рішення Міжгірської селищної ради від 30.06.1995 у них відсутнє.

За приписами ст.ст. 19, 22 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» в редакції чинній станом на час прийняття зазначеного рішення Міжгірської селищної ради та видачі позивачу державного акту питання регулювання земельних відносин відповідно до законодавства вирішувалися виключно на пленарних засідання ради шляхом прийняття відповідних рішень.

За приписами ст. ст. 19, 22 Земельного кодексу України, 1990р., в редакції станом на час прийняття зазначеного рішення Міжгірської селищної ради та видачі позивачу державного акту, селищні Ради народних депутатів надавали земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель селищ. Право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Із системного аналізу зазначених норм вбачається, що державний акт на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування і саме останнє є правовстановлюючим документом.

Позивач у даній справі не надав на підтвердження свого права користування земельними ділянками рішення органу місцевого самоврядування про надання йому таких у користування; у тексті долученого до матеріалів справи державного акту відсутня інформація про загальну кількість наданої йому у постійне користування землі, у плані зовнішніх меж землекористування державного акту зазначено одну ділянку № 1 площею 0,1268 га, у межах якої заштрихованою зазначено ділянку № 2, зазначено окремо ділянку № 2 «гаражі» площею 0,0149 га та ділянку № 3 площею 0,2567 га, при цьому вбачається, що остання за виконанням креслення, опису меж відрізняється від земельних ділянок №№ 1, 2.

У розділі «Зміни в землекористуванні» в державному акті зазначено зміни в ділянці № 2 - згідно рішення Міжгірської селищної ради від 25.02.1997, площею 0,0450 га, в ділянці № 3 площею 0,2567 га - дату, номер та зміст документу, на підставі якого внесено зміну до державного акту, не вбачається можливим точно встановити через накладений на текст відбиток печатки.

За наведених обставин, оскільки позивачем не надано рішення Міжгірської селищної ради від 30.06.1995р., на підставі якого видано державний акт, у тексті акту не зазначена кількість землі у гектарах, що надана йому у постійне користування, в акті не зазначено рішень органу місцевого самоврядування, на підставі яких внесено зміни до акту в частині ділянки № 3, такі рішення не надані у ході судового розгляду справи, не може вважатися доведеним належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами право користування позивача земельними ділянками №№ 2, 3 та твердження позивача про те, що землі надані третім особам-1, 2, 3 на стороні відповідача на підставі оспорюваних у справі рішень 2003, 2009, 2014 частково є землями позивача. При цьому, судом не можуть бути прийняті до уваги посилання позивача на акти перевірок органів держгеокадастру як на докази порушення його прав з огляду на вищенаведені правила доказування щодо належності та допустимості доказів.

За таких обставин, оскільки судовим розглядом встановлено, що оспорювані рішення прийняті селищною радою відповідно до вимог чинного законодавства на виконання та в межах наданих законом повноважень, позивачем у справі не наведено і в ході судового розгляду не встановлено інших підстав визнання недійсними оспорюваних рішень селищної ради; позивачем не доведено наявності в нього права користування земельними ділянками зазначеними в державному акті, зокрема, ділянками №№ 2, 3, на захист якого подано позов, у позові належить належить відмовити за безпідставністю вимог.

Щодо застосування позовної давності у справі, про що заявлено відповідачем у справі, то суд констатує, що, оскільки застосування строку позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача, а в ході судового розгляду даної справи не встановлено порушення відповідачем права позивача, то у позові належить відмовляти саме з підстав необґрунтованості позовних вимог.

За змістом ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

З огляду на викладене та керуючись ст. ст. 73, 74, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

СУД УХВАЛИВ:

1.У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати сплачені за подання позову покласти на позивача.

Відповідно до приписів ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, встановлені статтями 254-257 Господарського процесуального кодексу України. Повний текст рішення складено 18.02.2021

Суддя Ушак І.Г.