ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.02.2021 м. Івано-ФранківськСправа № 909/1347/19 (909/82/20)

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Шкіндер П. А., секретар судового засідання Попович Л. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: фізичної особи ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача 1: Акціонерне товариство "Альфа банк" вул. Велика Васильківська, буд. 100, м. Київ,03150

до відповідача 2: Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича, АДРЕСА_2 :, 01001, м.Київ, пров. Музейний, буд.10, прим. 505,

про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса

за участю:

Від позивача: ОСОБА_3, (довіреність б/н від 30.12.19) - представник

Від відповідача: Матвійчук М.З., (довіреність №013908 від 03.10.20 ) - адвокат

ВСТАНОВИВ:

03.02.2020 фізична особа ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Івано-Франківської області із позовом до АТ "Альфа банк" та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

04.02.2020 судом прийнято справу № 909/82/20 для розгляду в межах справи № 909/1347/19 про банкрутство фізичної особи ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , постановлено здійснювати розгляд справи зі стадії підготовчого провадження, підготовче засідання призначено на 03.03.2020 (розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження з урахуванням особливостей, визначених Кодексом України з процедур банкрутства).

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 03.03.2020 суд витребував у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. засвідчені ним копії документів, на підставі яких 31.10.2017року ним був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 24990.

16.03.2020 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. адресував суду засвідчені ним копії витребуваних документів та лист від 13.03.2020 № 267/01-16, в якому викладена правова позиція щодо позову.

23.11.2020 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. надіслав лист в якому він просить розглянути справу без участі представника у зв`язку із виробничою завантаженістю .

30.03.2020року відповідачем через канцелярію суду надано клопотання про застосування строків позовної давності (без ЄЦП вх.4894/20) та повторно аналогічного змісту - 28.04.2020. (вх.5637/20)

Своїм правом на подання відзиву на позов відповідач у визначений строк відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України не скористався.

29.09.2020 позивача подав суду заяву про повернення судового збору, так як відповідно до п.13 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», він звільнений від сплати судового збору, як учасник бойових дій. На підтвердження зазначеного, позивачем надано належним чином завірені копія посвідчення учасника бойових дій від 23.03.2015 серії 004685.

В призначеному судовому засіданні представник позивача повністю підтримав доводи, викладені в позовній заяві, просив позов задовольнити.

Обгрунтовуючи позов, позивач зазначає, що про вчинення спірного виконавчого напису йому стало відомо з матеріалів судової справи про банкрутство фізичної особи ОСОБА_1 , яка розглядається Господарським судом Івано-Франківської області, вчинення спірного виконавчого напису нотаріуса є таким, що суперечить умовам діючого законодавства.

Крім того, позивач посилається на те, що спірний виконавчий напис вчинений поза межами строку, встановленого статтею 88 Закону України "Про нотаріат", оскільки право вимоги у відповідача виникло ще у 2011 році, що підтверджується рішенням Третейського суду при Асоціації українських банків у справі №384/14 від 28.03.2014, згідно з яким Дніпровським районним судом міста Києва видано виконавчий лист.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначаючи, що позивачем не надано жодного доказу відсутності заборгованості за кредитним договором; виконавчий напис вчинено відповідно до норм чинного законодавства України.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 12.01.2021року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.02.2021року.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню часково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08 червня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 укладено Договір кредиту №1209-22/340.

14 червня 2010року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» змінив свою назву на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» Відповідно до п. 1.1. Договору кредиту, позивач надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 70000,00 доларів США, і сплатою 13,0 процентів річних за користування кредитом та щомісячним погашенням кредиту до 20-го числа кожного місяця згідно з графіком погашення заборгованості (п.1.1.1 Договору) з кінцевим терміном повернення заборгованості 07 червня 2021 року.

Відповідно до пункту 1.2. договору кредит надається позичальнику на наступні цілі : рефінансування, поточні потреби.

Позивач скористався кредитними коштами у повному обсязі, що підтверджується заявою на видачу готівки №15-005 від 11 червня 2007 року

16 лютого 2019 року сторонами укладено-Додаткову угоду до Договору кредиту №1209-22/340 якою змінено графік погашення заборгованості.

19 березня 2010 року сторони уклали Додаткову угоду про внесення змін до Договору кредиту, якою сторони підтвердили залишок заборгованості станом на дату укладання цієї угоди у сумі 61686,32 доларів США за кредитом та 5037,70 доларів США за процентами, змінили графік погашення заборгованості та встановили нову процентну ставку за користування кредитними коштами у розмірі 14 ,75%,.

Пунктом 2.2 Додаткової угоди від 19.03.2010року встановлено новий кінцевий термін повернення кредитної заборгованості за Договором, а саме до 05 червня 2026 року (включно).

21 грудня 2011 року Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" та фізична особа громадянин України - ОСОБА_1 уклали Додаткову угоду про внесення змін до договору кредиту.№1209-22/340 від 08 червня 2007 року.

Відповідно до п.1 Додаткової угоди від 21.12.11 сторони підтвердили, що залишок заборгованості за Кредитом станом на дату укладення цієї Додаткової угоди ( 21.12.11року) складає 61 686,32доларів США залишок заборгованості за нарахованими процентами 16 666,14 доларів США

Пунктом 2 Додаткової угоди від 21.12.11 сторони прийшли до взаємної згоди внести наступні зміни до умов кредитування, визначених Договором:

пунктом 2.1 встановили нову процентну ставку за користування кредитними коштами у розмірі 15,08% річних з 21.12.2011

Встановили, що зниження максимального ліміту кредитної заборгованості, починаючи з дати укладання Договору , здійснюється згідно з графіком щомісячно 21 числа ( п.2.2,) ( графік викладено в новій редакції, починаючи за дати укладення Договору).

При цьому, якщо день погашення кредиту , вказаний у п.2.2 , п.2.3 Додаткової угоди від 19.03.2010року припадає на неробочий (святковий або вихідний) день кредитора, позичальник зобов"язаний здійснити погашення кредиту не пізніше ніж в останній період перед ним робочий день кредитора.

Пунктом 3 сторони домовились встановити наступний порядок сплати процентів за користування кредитом: сплата чергових щомісячних процентів, що нараховуватимуться в період з 26.02.2010року по 30.08.2017року здійснюється наступним чином: сплата нарахованих процентів здійснюється в загальному порядку, передбаченому Договором, в сумі не менше ніж 60% від суми нарахованих процентів.

Залишкова частина нарахованих, але не сплачених процентів, акумулюється на рахунку в Івано-Франківському відділенні ПАТ "Укрсоцбанк".

Відповідно до п. 3.2 Додаткової угоди від 21.12.11 після спливу строку, визначеного в п.п.3.1. цієї Додаткової угоди, сплата процентів за користування кредитом здійснюється наступним чином:

- сума процентів, нарахованих згідно з плі.3.1.2. цієї Додаткової угоди, разом із процентами

користування Кредитом, сума яких зазначена в п.1. цієї Додаткової угоди, сплачуються до 21 числа (включно) кожного місяця, рівними частинами протягом 60 місяців на рахунок в Івано-Франківському відділенні ПАТ „Укрсоцбанк";

- сплата чергових щомісячних процентів за користування Кредитом здійснюється в загальному порядку, передбаченому Договором.

Відповідно до п. 3.3 Додаткової угоди від 21.12.11, у разі, якщо день сплати процентів припадає на неробочий (святковий або вихідний) день кредитора то позичальник зобов`язаний сплатити суму процентів в перший за ним робочий день Кредитора.

Сторони домовились встановити наступний порядок погашення кредитної заборгованості Позичальника ( п.4):

4.1. Протягом періоду, визначеного п.п.3.1. цієї Додаткової угоди:

- прострочена заборгованість за процентами, зазначеними в п.п.3.1.1. цієї Додаткової угоди;

- прострочена заборгованість за комісіями;

- строкова заборгованість за процентами, зазначеними в п.п.3.1.1. цієї Додаткової угоди;

строкова заборгованість за сумою процентів, зазначеною в п.п. 3.2.1 цієї Додаткової угоди;

- строкова заборгованість за комісіями;

- строкова заборгованість за кредитом;

- пеня за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів;

-штрафи.

Після спливу періоду визначеного п.п 3.1 Додаткової угоди від 21.12.11

- прострочена заборгованість за сумою процентів, нарахованих згідно з п.п.3.2.2. цієї Додаткової угоду

- прострочена заборгованість за комісіями;

- прострочена заборгованість за Кредитом;

- строкова заборгованість за сумою процентів, зазначеною в п.п.3.2.1. цієї Додаткової угоди;

- строкова заборгованість за сумою процентів, нарахованих згідно з п.п.3.2.2. цієї Додаткової угоди;

- строкова заборгованість за комісіями;

- строкова заборгованість за Кредитом;

- пеня за порушення строків повернення Кредиту та сплати процентів;

- штрафи.

Згідно п. 7 Додаткової угоди від 21.12.11 інші умови Договору залишаються незмінними і діють в частині, що не суперечить даній Додаткові угоді, при цьому Сторони підтверджують за ними свої зобов`язання.

Рішенням постійно діючого Третейського суду при асоціації українських банків у справі №384/14 від 28.03.2014 року за позовом ПАТ "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позов про стягнення заборгованості за договором кредиту №1209-22/340 від 08.06.2007року задоволено: стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість станом на 10.01.2014року у розмірі 807520,95грн.

01.07.2014 Дніпровський районний суд розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про видачу виконавчого листа на підставі рішення Третейського суду, ухвалив видати виконавчий лист на виконання рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28.03.2014 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 807520,95 грн. заборгованості та 8475,20 грн. сплаченого третейського збору та судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулось до суду із заявою про про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Ухвалою Дніпровського районного суду від 19.08.2016року суд ухвалив у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», заінтересовані особи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання - відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 13.10.2016року ухвалу Дніпровського районного суду від 19.08.2016року залишено без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 11.11.2016року у прийнятті касаційної скарги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року відмовив.

Матеріали справи не містять доказів факту пред"явлення АТ "Альфа банк" боржнику вимоги про дострокове погашення суми заборгованості за кредитом.

31.10.2017року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 24990, про стягнення з ОСОБА_1 , який є боржником за кредитним договором від 08.07.2007року № 1209-22/340, укладеним з ПАТ "Укрсоцбанк" заборгованості за період з 01.12.2015 по 12 вересня 2017 у розмірі 133 726,46 доларів США.

Сума заборгованості становить 133 726,46 доларів США, що складається з:

- строкової заборгованості - 41914,82 дол. США

- простроченої заборгованості -19771,50грн.

- строкова заборгованість по нарахованих % -568,48 дол. США

- прострочена заборгованість по нарахованих % - 71471,66дол. США.

19.07.2019 приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицьким В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № ВП 59606815 про примусове виконання виконавчого напису № 24990, виданого 31.10.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1209-22/340 від 08.06.2007 в загальній сумі 133726,46грн.

Аналізуючи докази, оцінюючи їх в сукупності, судом приймається до уваги наступне.

У відповідності до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (п.1 ст.6) кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порядок вчинення виконавчого напису та його форма, передбачені Цивільним кодексом України, Законом України «Про нотаріат», Главою 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріуса України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року.

Відповідно до статті 18 Цивільного кодексу України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 статті 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Згідно з ч. 2 ст. 87 Закону України «Про нотаріат» перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За змістом положень статті 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Розділом 3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, встановлені умови за яких вчиняються виконавчі написи нотаріуса, а саме: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що обов`язковою умовою для стягнення заборгованості на підставі виконавчого напису нотаріуса є відсутність спору щодо такої заборгованості, тобто її безспірний характер.

Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 04.03.2015 року у справі №6-27цс15 зазначено, що наявність спору про розмір заборгованості у суді на час вчинення виконавчого напису спростовує висновок суду про безспірність заборгованості боржника. Аналогічні правові висновки викладено і в постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі №6-141цс14 та від 05 липня 2017 року у справі №6-887цс17.

Так, у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 року у справі №6-887цс17 наведено правовий висновок про те, що суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком.

Тобто, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком.

При цьому, судом враховано, що для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на час вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. У цій постанові також зазначено, що законодавством не визначено виключного переліку обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлює суд відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Судом звернуто увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі №320/8269/15-ц наголосила, що сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Під час розгляду справ такої категорії суд перевіряє право стягувача на вчинення зазначеної дії, повноваження щодо вчинення нотаріальних дій нотаріуса та встановлює факт, чи дійсно розмір заборгованості, що підлягає стягненню, у тому числі розмір процентів, неустойки (штрафу, пені), якщо такі належать до стягнення, відповідає сумі, наведеній у виконавчому документі, та залежно від встановленого ухвалює рішення про відмову чи задоволення позову.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Пунктом 3.1 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 (далі - Порядок) передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29.06.1999р. (п.3.2 глави 16 розділу ІІ Порядку).

У відповідності до вказаного Порядку для одержання виконавчого напису подаються:

(Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин):

а) оригінал кредитного договору;

б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Відповідач для одержання виконавчого напису відповідно до заяви про вчинення виконавчого напису № 04 від 312.10.2017року надав нотаріусу наступні документи:

- оригінал кредитного договору

- засвідчена стягувачем з рахунка боржника з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості;

- документи стягувача, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов"язання та документи представника стягувача за довіреністю.

Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюється з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (п.3.4 глави 16 розділу ІІ Порядку).

Пунктом 3.5 глави 16 Порядку встановлено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29.06.1999р..

Таким чином, враховуючи вище викладене та обставини справи, спірними та такими, що підлягають вирішенню судом є два питання: чи вчинено спірний виконавчий напис в межах строку з дня виникнення права вимоги у стягувача та чи підтверджували надані нотаріусу документи безспірність вимог до боржника (позивача).

З матеріалів справи та із заяви про вчинення виконавчого напису вбачається те, що документи необхідні для вчинення виконавчого напису направлялись відповідачем приватному нотаріусу Чуловському В.А..

Відповідно до п. 2.2 Додаткової угоди від 19.03.2010року кінцевим терміном повернення заборгованості є до 05 червня 2026 року (включно).

Стаття 88 Закону «Про нотаріат» містить різні строки для звернення до нотаріуса (три роки - у відносинах за участю громадян, і один рік - для відносин за участю за участю підприємств, установ і організацій), оскільки на момент ухвалення Верховною Радою України цього закону діяв Цивільний кодекс Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР), яким позовна давність визначалася залежно від суб`єктного складу сторін правовідносин, тобто три роки у відносинах за участю громадян і один рік у спорах за участю підприємств, установ і організацій. Після внесення змін до ЦК УРСР у 1995 році, а також після вступу у дію нового Цивільного кодексу України у 2004 році строки, встановлені у статті 88 Закону України «Про нотаріат», не були приведені у відповідність до позовної давності, яка вже стала визначатися залежно від сутності позовних вимог, а не за суб`єктною ознакою.

Згідно із частиною першою статті 325 ЦК України суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Частина друга статті 318 ЦК України визначає, що всі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Стаття 14 Конвенції визначає, що користування правами і свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою, зокрема і за ознакою статусу особи.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (див. mutatis mutandis рішення від 11 червня 2002 року у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97, § 48). Близьке за змістом визначення дискримінації закріплене у пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

Нормативно визначені відмінні строки для фізичних осіб-кредиторів і юридичних осіб-кредиторів щодо звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису стосовно майна юридичних осіб-боржників є відмінністю у поводженні з цими кредиторами в аналогічних ситуаціях. Така відмінність без об`єктивного та розумного обґрунтування створює для юридичних осіб-кредиторів нерівні у порівнянні з фізичними особами-кредиторами умови у правовідносинах з юридичними особами-боржниками щодо реалізації права на мирне володіння майном. Отже, встановлення для юридичної особи-кредитора у порівнянні з фізичною особою-кредитором меншого строку для звернення до нотаріуса для вчинення ним виконавчого напису стосовно майна юридичних осіб-боржників, є дискримінацією юридичної особи-кредитора за ознакою її статусу.

Таким чином, загальний строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису становить три роки незалежно від суб`єктного складу сторін правовідносин, а якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено іншу позовну давність, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про те, що відповідач пропустив строк для звернення до нотаріуса, оскільки із встановлених ним обставин справи вбачається, що право вимоги виникло у відповідача у серпня 2007 і до моменту звернення відповідача до нотаріуса для вчинення виконавчого напису 31.10.2017 минуло більше трьох років.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 916/3006/17, між тими ж сторонами та з аналогічних обставин та підстав позову. Згідно вимог ч.4 ст.236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" саме Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

До матеріалів позовної заяви позивачем було додано копію рішення Третейського суду при Асоціації українських банків від 28.03.2014 у справі № 384/14.

З огляду на рішення Третейського суду при Асоціації українських банків в справі №№ 384/14 від 28.03.2014р., останнє було прийняте за позовом ПАТ "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором " 1209-22/340 від 08.07.07. в сумі 807520грн. солідарно. Тобто, позов було подано до основного боржника та поручителя про стягнення заборгованості.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 10.01.2008р. (подання 51 народних депутатів щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 і розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" від 11.05.2004р. № 1701-IV (Відомості Верховної Ради України, 2004 р. № 35, ст. 412) зі змінами і доповненнями.), третейські суди не є органами здійснення правосуддя в Україні. Конституційний суд України в результаті аналізу чинних законодавчих актів дійшов висновку, що рішення третейських судів не є актом державної юридичної діяльності і знаходиться поза компетенцією державної виконавчої служби Мін`юсту, дані рішення є обов`язковими для виконання сторонами, які звернулися до третейського суду. Наявність третейських судів є поширеною практикою в міжнародному праві, і держава не може обмежувати передбачене Конституцією право громадян на судовий захист, однією з форм якого є звернення до третейського суду. У своєму рішення КСУ також указав, що третейські суди не відносяться до судів загальної юрисдикції. Крім того, суб`єкт права на конституційне подання вважає вищеназвані положення Закону щодо принципів третейського самоврядування такими, що не відповідають Конституції України.

Отже, з врахуванням наведеного, рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків не є рішенням суду в розумінні процесуального закону.

Відповідно до статей 46, 57 Закону України "Про третейські суди", третейські суди приймають рішення тільки від свого імені (а не іменем України), а самі ці рішення, ухвалені в межах чинного законодавства, є обов`язковими лише для сторін спорів. Забезпечення примусового виконання рішень третейських судів перебуває за межами третейського розгляду та є завданням компетентних судів і державної виконавчої служби.

У відповідності до ч.8 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи господарським судом.

Тобто, з врахуванням викладеного вище слід дійти висновку, що у разі пред`явлення позову банком про стягнення всі обставини встановлені рішення третейського суду підлягають розгляду в загальному порядку.

Відповідно до ч.8 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи судом.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 12.12.2018р. у справі №14-336цс18 вказано, що зазначені правові норми щодо регулювання обігу іноземної валюти в Україні, зокрема і проведення грошових розрахунків валютними цінностями, мають публічну основу, переслідують публічний інтерес і спрямовані на досягнення результату, необхідного в публічних цілях для задоволення публічних потреб - забезпечення стабільності української грошової одиниці - гривні, у зв`язку із чим зроблено правовий висновок, що наявність у правовідношенні щодо проведення розрахунку за договором кредиту, наданого в іноземній валюті, такої концентрації суспільно-значимих публічних елементів не дозволяє віднести такі спори до спорів суто приватного характеру між приватними особами, які можуть розглядатися в приватному порядку - третейськими судами. За змістом статей 1, 2, б Закону №1701-IV підвідомчість справ, які можуть бути вирішені в рамках третейського судочинства, обмежена сферою приватного права.

Згідно ст. 88 Закон України "Про нотаріат" нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Так, у виконавчому написі зазначається, що стягнення проводиться за період з 01.12.2015р. по 12.09.2017р., що як було зазначено відповідає вимогам ст.88 Закону України "Про нотаріат".

Текст оспорюваного виконавчого напису містить посилання на виникнення заборгованості за період з 01.12.2015 по 12.09.2017 в наступних розмірах:

- строкова заборгованість 41914,82 дол. США.,

- прострочена заборгованість 19771,50дол США.,

- строкова заборгованість по нарахованих % - 568,48 дол. США.,

- прострочена заборгованість по нарахованих % - 71471,66дол.США.

Слід зазначити, що строкова заборгованість та прострочена заборгованість становить 61 686,32дол. США , що було було предметом розгляду Третейського суду у 2014році і не могли виникнути з 01.12.2015року.

У відповідності до Порядку для одержання виконавчого напису подаються:

(Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин):

а) оригінал кредитного договору;

б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

У поданій суду заяві про вчинення виконавчого напису додатком зазначено : оригінал кредитного договору, проте відсутне посилання що для вчинення нотаріальних дій надано додаткові угоди .

Крім того, у поданій суду виписці по особовому рахунку № НОМЕР_1 зроблено розрахунок з 21.10.2011року по 18.12.2017рік з зазначенням відповідного курсу НБУ, в той час як у виконавчому написі зазначено, що стягнення заборгованості проводиться з 01.12.2015 по 12.09.2017року.

Відповідно до підпункту б) п.2 Переліку, для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості, що випливає з кредитних відносин подається засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

В поданих приватним нотаріусом копіях документів, що подавались банком з метою вчинення виконавчого напису відсутня відмітка стягувача про непогашення заборгованості, що свідчить про прийняття нотаріусом документів, які не відповідають вимогам чинного законодавства.

З вищезазначеного вбачається, що відповідачем нотаріусу не було надано документів, передбачених Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 N 1172, а тому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. не виконано вимоги ст. 88 Закону України " Про нотаріат", що є підставою для задоволення позову в цій частині..

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, господарський суд дійшов висновку, що позов до АТ "Альфа банк" обґрунтований та містить докази в підтвердження обґрунтувань позовних вимог, та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо поданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. клопотання слід зазначити наступне.

За змістом ст.48 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача (співвідповідача) у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який має право подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ГПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення.

Приватний нотаріус є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом.

У той же час позивач не скористався своїм правом на подання заяви про заміну неналежного відповідача або залучення до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.. Між тим, суд не вправі з власної ініціативи замінювати неналежного відповідача, або залучати до участі у справі третю особу, оскільки для цього необхідна подання вмотивованої заяви позивача у порядку та строки, передбачені ГПК.

Враховуючи вищенаведене, в частині позовних вимог до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню слід відмовити.

Щодо поданого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право.

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав, а інститут позовної давності має на меті сприяти сталості цивільних відносин.

Аналогічну правову позицію щодо застосування строків позовної давності та наслідків їх спливу наведено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.11.2019 у справі 904/1038/19.

Позивач зазначає, що про вчинення спірного виконавчого напису позивачу стало відомо з матеріалів судової справи про банкрутство фізичної особи ОСОБА_1 , яка розглядається Господарським судом Івано-Франківської області та провадження про неплатоспроможність фізичної особи - ОСОБА_1 , відкрито - 28.01.2020року. Матеріали справи містять Постанову про відкриття виконавчого провадження № 59606815 від 19.07.2019 винесену на підставі виконавчого напису № 24990 від 31.10.2017року, доказів відправлення та отримання якого позивачем в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.

Щодо поданого позивачем клопотання про повернення судового збору, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що подана позовна заява фізичною особою ОСОБА_1 не є справою, яка пов`язана з порушенням гарантій соціального захисту, як учасника бойових дій, отже підстави для повернення судового збору з бюджету - відсутні..

Відповідно до п. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства "Альфа банк" та приватного нотаріуса Чуловського В.А. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та підлягають до задоволення частково.

Судові витрати понесені позивачем у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача з підстав визначених п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 129, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 24990 від 31.10.2017року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем про стягнення з фізичної особи ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" грошових коштів в розмірі 133726,46 доларів США, нараховані у період з 01.12.2015 по 12.09.2017.

3. Стягнути з відповідача Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (, м.Київ, вул.Велика Васильківська, 100) на користь фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_2 ) - 2102,00 грн. судового збору.

Видати відповідний наказ після набрання рішенням чинності .

4. В частині позовних вимог до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - відмовити.

Відповідно до вимог ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно до вимог ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення . Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення .

Відповідно до вимог ст. 257 ГПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне рішення складено 22.02.2021

Суддя Шкіндер П.А.