РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.02.2021Справа № 910/13424/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ»

до 1. Акціонерного товариства «Сбербанк»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтершина Плюс»

про визнання договору недійсним

Представники учасників справи:

від позивача: Марченко О.Г.;

від відповідача 1: Гапон В.С.;

від відповідача 2: Шевченко Г.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

07.09.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» з вимогами до Акціонерного товариства «Сбербанк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтершина Плюс» про визнання недійсним Договору купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що Договір купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020 порушує публічний порядок, оскільки: 1) обтяження на рухоме майно, яке відчужувалось за договором, не зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна; 2) майно перебувало в податковій заставі (у зв`язку з чим відчуження такого майна могло відбуватись лише за згодою контролюючого органу); 3) на рухоме майно було накладено арешт в межах зведеного виконавчого провадження №60909890, з огляду на що реалізація майна була протиправною; 4) банк не отримував та не пред`являв до виконання до органів виконавчого провадження накази суду у справі №911/2456/18, тоді як виконання рішення суду відбувається виключно на підставі наказу; 5) банк не мав права оформлювати, реєструвати податкову накладу з ПДВ за спірним договором за позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 відкрито провадження у справі №910/13424/20, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 12.10.2020, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

Крім того, вказаною ухвалою зобов`язано Білоцерківську об`єднану Державну податкову інспекцію Головного Управління ДФС у Київській області надати суду інформацію, чи перебувало майно Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» у податковій заставі станом на 14.02.2020, якщо існувало, то вказати дату виникнення застави, надати перелік майна та дату внесення обтяження у відповідний реєстр.

12.10.2020 до Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, зокрема, вказав на те, що приватне обтяження банку було зареєстроване за №11367374 від 08.07.211, всі інші публічні обтяження були зареєстровані пізніше. Крім того, відповідач 1 зазначив, що арешт з обладнання, яке було предметом оспорюваного договору, було знято постановою державного виконавця від 07.02.2020.

У підготовчому засіданні 12.10.2020 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 11.11.2020.

22.10.2020 позивачем подано відповідь на відзив, яку суд долучив до матеріалів справи.

05.11.2020 відповідачем 1 подано заперечення на відповідь на відзив, які суд долучив до матеріалів справи.

11.11.2020 до Господарського суду міста Києва від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, який суд долучив до матеріалів справи.

11.11.2020 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» на дії Державного виконавчого відділу примусового виконання рішення Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі №910/8794/17.

У підготовчому засіданні 11.11.2020 судом було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у справі.

У підготовчому засіданні 11.11.2020 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 25.11.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2020 повторно зобов`язано Білоцерківську об`єднану Державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Київській області надати суду інформацію, чи перебувало майно Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» у податковій заставі станом на 14.02.2020, якщо так, то вказати дату виникнення застави, надати перелік майна, дату внесення обтяження у відповідний реєстр та надати акт опису майна №322 від 17.09.2019.

19.11.2020 позивачем подано відповідь на відзив відповідача 2, яку суд долучив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 25.11.2020 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 09.12.2020.

У підготовчому засіданні 09.12.2020 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 23.12.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.12.2020 повторно зобов`язано Білоцерківську об`єднану Державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Київській області надати суду інформацію, чи перебувало майно Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» у податковій заставі станом на 14.02.2020, якщо так, то вказати дату виникнення застави, надати перелік майна, дату внесення обтяження у відповідний реєстр та надати акт опису майна №322 від 17.09.2019.

Підготовче засідання, призначене на 23.12.2020, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Спичака О.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2021 підготовче засідання у справі №910/13424/20 призначено на 10.02.2021.

У підготовчому засіданні 10.02.2021 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті на 23.02.2021.

У судовому засіданні 23.02.2021 представник позивача надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідача у судовому засіданні 23.02.2021 надали усні пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечили.

У судовому засіданні 23.02.2021 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

07.07.2011 між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сбербанк» (банк) та Публічним акціонерним товариством «Укрвторчормет» (позичальник) укладений Договір про відкриття кредитної лінії №74-В/11/54/КЛ (Кредитний договір), відповідно до якого Банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію в іноземній валюті, надає позичальнику на умовах цього договору кредитні кошти в межах кредитної лінії, а позичальник зобов`язується використовувати кредит за цільовим призначенням, своєчасно та в повному обсязі виплачувати Банку проценти за користування кредитом, а також повернути наданий йому кредит у розмірах та у терміни, визначені в статті 8 цього договору.

Ліміт кредитної лінії складає 12000000,00дол.США; з 06.08.2014 ліміт кредитної лінії зменшується щомісячно кожного 06 числа календарного місяця на 500000дол.США; останній день дії кредитної лінії 06.07.2016 (пункти 1.2 - 1.4 договору).

Додатковим договором №5 від 25.05.2015 Договір про відкриття кредитної лінії викладений в новій редакції, відповідно до якої Банк відкриває позичальнику мультивалютну відновлювальну кредитну лінію, надає позичальнику кредитні кошти у порядку та на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов`язується використовувати кредит на цілі, зазначені в пункті 1.5 цього договору (для рефінансування заборгованості перед банками та на поповнення обігових коштів позичальника), своєчасно та у повному обсязі сплачувати Банку проценти за користування кредитом, а також повернути Банку кредит у терміни, встановлені цим договором.

Згідно пункту 1.2 Кредитного договору в редакції додаткового договору №5 від 25.05.2015 ліміт кредитної лінії складає: з часу укладення цього договору і по 05.05.2016 - 11792336,52 дол.США; з 06.05.2016 по 05.06.2016 - 8000000,00 дол.США; з 06.06.2016 по 05.07.2016 - 4000000,00 дол.США; 06.07.2016 - 0,00 дол.США.

Процентна ставка за користування кредитом, наданим в доларах, встановлена в розмірі 6 місячний LIBOR USD + 9,5% річних в доларах США з останнім днем дії кредитної лінії 06.07.2016.

Згідно пункту 6.1 Кредитного договору позичальник зобов`язується сплачувати Банку за користування кредитом проценти у розмірі, передбаченому договором. Проценти за кредитом нараховуються на загальну суму заборгованості за кредитною лінією в валюті заборгованості.

Пунктом 6.2 Кредитного договору встановлено, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно протягом дії цього договору із розрахунку 360 днів у році. Нарахування процентів починається з дня надання кредиту (включно). Нарахування процентів повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі. День повернення кредиту не враховується при нарахуванні процентів.

Згідно пункту 6.3 Кредитного договору проценти, нараховані відповідно до пунктів 6.1 - 6.2 цього договору, позичальник зобов`язаний сплачувати щомісяця не пізніше 3 робочих днів, наступних за днем закінчення Періоду. При цьому під "Періодом" сторони розуміють кожний наступний з періодів, який починається з того числа місяця, в якому був укладений цей договір (реквізит договору "дата", вказаний в верхньому правому куті на першій сторінці договору), і закінчується в день, що передує такому числу наступного (відповідного) місяця (проценти за кредитом за такий день нараховуються).

Проценти, нараховані за Період, в якому відповідно до пункту 1.4 цього договору (останній день дії кредитної лінії 06.07.2016) позичальник зобов`язаний повністю повернути кредит Банку, повинні бути сплачені не пізніше дня, передбаченого для повернення кредиту (пункт 6.4. договору).

Відповідно до п. 6.5. договору у випадку дострокового закриття ліміту кредитної лінії в порядку, передбаченому в пункті 8.2 цього договору, позичальник зобов`язаний в день такого дострокового закриття ліміту кредитної лінії сплатити Банку проценти, нараховані за Період, в якому достроково закривається ліміт кредитної лінії.

Умовами пункту 8.3 Кредитного договору сторони встановили, що Банк має право в односторонньому порядку вимагати від позичальника дострокового повернення повної суми заборгованості за цим договором у разі невиконання або неналежного виконання позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених Кредитним договором (підпункт "д").

Відповідно до пункту 8.4 Кредитного договору у разі, якщо Банк використовує своє право щодо вимоги в односторонньому порядку дострокового повернення повної суми заборгованості за цим договором, то він зобов`язаний в письмовій формі повідомити про це позичальника із зазначенням у відповідній вимозі повної суми заборгованості, а позичальник зобов`язаний здійснити усі платежі за цим договором на користь Банку (при цьому строкові платежі - проценти, комісії, пені тощо повинні бути сплачені з урахуванням строку, що минув з дати, на яку Банк здійснив розрахунок заборгованості за цим договором, і по дату повернення повної суми заборгованості за цим договором) в строк не пізніше 10 (десяти) робочих днів з дня відправлення такого повідомлення (вимоги).

Між Акціонерним товариством «Сбербанк» (заставодержатель) і Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» (заставодавець), що є майновим поручителем боржника ПАТ «Укрвторчормет», 07.07.2011 укладено Договір застави, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Т.С. та зареєстрований в реєстрі за №578 (далі - Договір застави), у відповідності до якого в редакції договору про внесення змін та доповнень від 25.05.2015, в забезпечення виконання зобов`язань боржника, які виникають із Кредитного договору, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну дії цього договору, зокрема з урахуванням змін до нього, внесених згідно з додатковим договором №5 від 25.05.2015 (Основний договір), які, зокрема, але не обмежуючись, перелічені у статті 2 Основного договору та можуть виникнути в майбутньому, заставодавець передає заставодержателю рухоме майно (обладнання у кількості 4048 позицій), яке належить заставодавцю на праві власності, і перелічене в додатку №1 до цього договору, який є його невід`ємною частиною.

Балансова вартість предмета застави складає 59283747,30 грн (без ПДВ), за взаємною згодою сторін загальна вартість предмета застави складає 4863049,74дол.США, що в еквіваленті за офіційним обмінним курсом НБУ станом на дату укладення Договору застави становило 38765801,00грн (пункти 3.1, 3.2. договору).

Відповідно до п. 3.13 договору застави на весь строк дії цього договору предмет застави зберігається за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Леваневського, 85.

Згідно з пунктом 4.2.3 Договору застави заставодержатель має право за рахунок предмета застави задовольнити всі свої вимоги у відповідності з цим договором, в тому числі шляхом прийняття предмета застави у власність після одержання предмета застави у своє володіння у випадках та у порядку, передбачених цим договором та/або чинним законодавством України.

Відповідно до положень пунктів 4.2.6 та 4.2.7 Договору застави Банк має право вимагати від заставодавця дострокового виконання зобов`язань за Кредитним договором, а також за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету застави, погасити повну суму заборгованості за Кредитним договором.

Заставодержатель відповідно до пункту 6.1 Договору застави має право задовольнити свої вимоги за Кредитним договором у повному обсязі, що визначається на момент фактичного відшкодування.

Згідно пункту 6.2 Договору застави заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, якщо в момент настання терміну виконання боржником будь-якого із зобов`язань, зазначених у статті 2 цього договору, воно/и не буде/уть виконане/і або буде/уть виконане/і неналежним чином.

Відповідно до пункту 6.3 Договору застави заставодержатель набуває право вимагати дострокового виконання зобов`язань, зазначених в статті 2 цього договору, а якщо його вимога не буде задоволена заставодавцем протягом 2 (двох) календарних місяців з моменту поштового відправлення заставодержателем заставодавцю вказаної вимоги, - звернути стягнення на предмет застави у разі, зокрема, невиконання або неналежного виконання боржником будь-якого із зобов`язань, передбачених Основним договором; в разі невиконання або неналежного виконання заставодавцем будь-якого із зобов`язань за цим договором.

Пунктом 6.4 Договору застави передбачено, що у разі настання випадків, передбачених в пунктах 6.2-6.3 цього договору, звернення стягнення на предмет застави здійснюється або на підставі рішення суду в порядку, встановленому чинним законодавством України.

Пунктом 6.5 Договору застави сторони встановили, що також у разі настання випадків, передбачених в пунктах 6.2-6.3 цього договору, заставодержатель може у порядку та на умовах, визначених у законодавстві та у цьому договорі, звернути стягнення шляхом:

- прийняття предмету застави у власність, про що він повідомляє заставодавця в письмовій формі у вигляді листа-повідомлення про звернення стягнення на предмет застави шляхом прийняття його у власність. У разі обрання заставодержателем такого способу звернення стягнення як прийняття предмету застави у власність, до заставодержателя переходить право власності на предмет застави на 31 календарний день з дати реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави за умови, що протягом цього періоду заставодавець передасть заставодержателю у володіння предмет застави та що від заставодавця та інших заставодержателів не надійшли заперечення щодо переходу права власності на предмет застави до заставодержателя;

- продажу предмета застави третій особі (будь-якій особі покупцю або на публічних торгах за вибором заставодавця) з укладенням договору купівлі-продажу предмета застави від імені заставодавця, про що заставодержатель повідомляє заставодавця в письмовій формі у вигляді листа-повідомлення про звернення стягнення на предмет застави шляхом його продажу третій особі, із зазначенням місця та часу проведення процедури продажу. Ціна продажу предмета застави, умови та порядок такого продажу визначається заставодержателем на власний розсуд.

Стягнення може бути звернено на всі речі, що складають предмет застави, або на будь-яку одну чи декілька з них за вибором заставодержателя (пункт 6.6. договору).

Договір застави набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до моменту повного виконання усіх зобов`язань за основним договором (пункт 9.1 договору).

Вказані обставини встановлені у постанові Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 у справі №911/2456/18.

Так, судом встановлено, що Акціонерне товариство «Сбербанк» звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ», в якому (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) просило суд:

1) в рахунок часткового погашення заборгованості Публічного акціонерного товариства «Укрвторчормет» за Договором про відкриття кредитної лінії №74-В/11/54/КЛ від 07.07.2011, розмір якої станом на 10.09.2018 складає 17572520,83 дол. США (з яких: 11792336,52 дол. США - заборгованість (прострочена) за кредитною лінією, 5780184,31 дол. США - проценти за користування кредитною лінією), звернути стягнення на предмет застави за договором застави від 07.07.2011, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Т.С. та зареєстровано за № 578, а саме - на обладнання, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ», що перелічене в додатку 1 до договору застави (4048 позицій), який є невід`ємною частиною договору застави, шляхом надання права продажу предмета застави Банку з правом укладення від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» договору(ів) купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем за початковою ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності ТОВ "ЕССЕТ ЕКСПЕРТАЙЗ";

2) надати Банку усі права та повноваження продавця для здійснення продажу предмета застави, у тому числі, але не виключно: на укладення від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» договору (-ів) купівлі-продажу , договорів про внесення змін та доповнень до зазначених договорів, їх розірвання з будь-якою особою - покупцем, підписувати від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» відповідний(-і) договори та акти прийому-передачі майна до них, а також будь-які інші документи, підписання яких є необхідним для укладення такого договору, право на отримання в будь-яких установах, підприємствах, організація, незалежно від форм власності та підпорядкування, будь-яких документів, довідок, витягів, заяв, право на отримання будь-яких платежів за відчуження предмета забезпечувального обтяження, справляння будь-яких платежів від імені продавця, а також вільного доступу уповноважених представників Банку до предмета застави, з правом Банку діяти від імені заставодавця без довіреності та підписання документів на умовах, які будуть визначені на розсуд Банку;

3) вилучити у заставодавця Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» та передати Банку документи, які стосуються предмету застави, в тому числі: правовстановлюючі документи, технічну документацію, технічні паспорти, інструкції щодо використання, інші документи, які стосуються технічних характеристик, визначення властивостей та порядку роботи предметів застави;

4) з метою збереження предмета застави передати предмет застави на зберігання Банку на період до його продажу, для чого:

- вилучити у заставодавця Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» та передати Банку майно, що є предметом застави згідно договору застави від 07.07.2011 (з урахуванням змін та доповнень), що перелічено у додатку 1 до договору застави;

- зобов`язати надати Банку право на отримання в усіх установах, підприємствах, організаціях, органах нотаріату будь-яких документів (оригіналів, їх копій, дублікатів, витягів, довідок), необхідних для зберігання майна, укладення будь-яких договорів, у тому числі, але не виключно: договорів, пов`язаних з обслуговуванням, охороною, експлуатацією, забезпеченням та утриманням в належному стані предмета застави з правом Банку діяти від імені заставодавця без довіреності та підписання документів на умовах, які будуть визначені на розсуд Банку (справа №911/2456/18).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 у справі №911/2456/18 позов Акціонерного товариства «Сбербанк» задоволено повністю:

1) в рахунок часткового погашення заборгованості Публічного акціонерного товариства «Укрвторчормет» за Договором про відкриття кредитної лінії №74-В/11/54/КЛ від 07.07.2011, розмір якої станом на 10.09.2018 складає 17572520,83 дол.США (з яких: 11792336,52 дол. США - заборгованість (прострочена) за кредитною лінією, 5780184,31 дол. США - проценти за користування кредитною лінією), звернуто стягнення на предмет застави за Договором застави від 07.07.2011, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Т.С. та зареєстровано за № 578, а саме - на обладнання, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ», що перелічене в додатку 1 до договору застави (4048 позицій), який є невід`ємною частиною договору застави, шляхом надання права продажу предмета застави Акціонерному товариству «Сбербанк» з правом укладення від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» договору(ів) купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем за початковою ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності ТОВ "ЕССЕТ ЕКСПЕРТАЙЗ" (перелік майна наведений у п. 3 резолютивної частини постанови Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 у справі №911/2456/18);

2) надано Акціонерному товариству «Сбербанк» усі права та повноваження продавця для здійснення продажу предмета застави, у тому числі, але не виключно: на укладення від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» договору (-ів) купівлі-продажу, договорів про внесення змін та доповнень до зазначених договорів, їх розірвання з будь-якою особою - покупцем, підписувати від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» відповідний(-і) договори та акти прийому-передачі майна до них, а також будь-які інші документи, підписання яких є необхідним для укладення такого договору, право на отримання в будь-яких установах, підприємствах, організаціях, незалежно від форм власності та підпорядкування, будь-яких документів, довідок, витягів, заяв, право на отримання будь-яких платежів за відчуження предмета забезпечувального обтяження, справляння будь-яких платежів від імені продавця, а також вільного доступу уповноважених представників Акціонерного товариства «Сбербанк» до предмета застави, з правом Акціонерного товариства «Сбербанк» діяти від імені заставодавця без довіреності та підписання документів на умовах, які будуть визначені на розсуд Акціонерного товариства «Сбербанк»;

3) вилучити у заставодавця Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» та передати Акціонерному товариству «Сбербанк» документи, які стосуються предмету застави, в тому числі: правовстановлюючі документи, технічну документацію, технічні паспорти, інструкції щодо використання, інші документи, які стосуються технічних характеристик, визначення властивостей та порядку роботи предметів застави;

4) з метою збереження предмета застави передати предмет застави на зберігання Акціонерному товариству «Сбербанк» на період до його продажу, для чого:

вилучити у заставодавця Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» та передати Акціонерному товариству «Сбербанк» майно, що є предметом застави згідно договору застави від 07.07.2011 (з урахуванням змін та доповнень), яке посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Т.С. та зареєстровано на № 578, що перелічене у додатку № 1 до договору застави;

надати Акціонерному товариству «Сбербанк» право на отримання в усіх установах, підприємствах, організаціях, органах нотаріату будь-яких документів (оригіналів, їх копій, дублікатів, витягів, довідок), необхідних для зберігання майна, укладення будь-яких договорів, у тому числі, але не виключно: договорів, пов`язаних з обслуговуванням, охороною, експлуатацією, забезпеченням та утриманням в належному стані предмета застави з правом Акціонерного товариства «Сбербанк» діяти від імені заставодавця без довіреності та підписання документів на умовах, які будуть визначені на розсуд Акціонерного товариства «Сбербанк».

14.02.2020 між Акціонерним товариством «Сбербанк», що діє від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» на підставі постанови Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 у справі №911/2456/18 (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтершина Плюс» (покупець) укладено Договір купівлі-продажу рухомого майна, відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати у власність покупцеві майно: обладнання (товар), а покупець зобов`язується прийняти й оплатити товар на умовах цього договору.

Перелік, найменування, кількість та ціна одиниці товару, а також загальна вартість товару, що буде проданий за цим договором покупцю, наведені у Додатку №1 до цього договору, який є його невід`ємною частиною. Загальна вартість товару, що продається за цим договором покупцю, визначена сторонами у п. 4.1 цього договору (п. 1.2 Договору купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020).

Як вбачається з п. 2.1 Договору купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020, Акціонерне товариство «Сбербанк» здійснює відчуження товару від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» на підставі постанови Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 у справі №911/2456/18.

Відповідно до п. 2.1 Договору купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020 продаж майна, яке вказано у рішенні суду, здійснюється частково в кількості 1168 одиниць відповідно до Додатку №1 до договору.

Згідно з п. 4.1 Договору купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020 загальна вартість товару становить 47239795,00 грн.

У Додатку №1 до Договору купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020 вказаний Перелік та вартість обладнання, що продається банком.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що Договір купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020 порушує публічний порядок, оскільки:

1) обтяження на рухоме майно, яке відчужувалось за договором, не зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна;

2) майно перебувало в податковій заставі (у зв`язку з чим відчуження такого майна могло відбуватись лише за згодою контролюючого органу);

3) на рухоме майно було накладено арешт в межах зведеного виконавчого провадження №60909890, з огляду на що реалізація майна була протиправною;

4) банк не отримував та не пред`являв до виконання до органів виконавчого провадження накази суду у справі №911/2456/18, тоді як виконання рішення суду відбувається виключно на підставі наказу;

5) банк не мав права оформлювати, реєструвати податкову накладу з ПДВ за спірним договором за позивача.

За таких обставин, позивач просить суд визнати недійсним Договір купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020, укладений між Акціонерним товариством «Сбербанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтершина Плюс».

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з положеннями частин першої та третьої статті 74, статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Необхідно відзначити, що обов`язок доказування треба розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має на меті усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову.

Положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Відповідно до частини 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві викладає зміст (предмет) і підставу позову.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача (відповідачів), стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Предмет повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин.

Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, що тягнуть за собою певні правові наслідки. Поряд із цим, підставу позову становлять фактична й правова підстава. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача (відповідачів). Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача (відповідачів) на захист проти позову.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що Договір купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020 порушує публічний порядок, оскільки: 1) обтяження на рухоме майно, яке відчужувалось за договором, не зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна; 2) майно перебувало в податковій заставі (у зв`язку з чим відчуження такого майна могло відбуватись лише за згодою контролюючого органу); 3) на рухоме майно було накладено арешт в межах зведеного виконавчого провадження №60909890, з огляду на що реалізація майна була протиправною; 4) банк не отримував та не пред`являв до виконання до органів виконавчого провадження накази суду у справі №911/2456/18, тоді як виконання рішення суду відбувається виключно на підставі наказу; 5) банк не мав права оформлювати, реєструвати податкову накладу з ПДВ за спірним договором за позивача.

Тобто, підставами позову позивач визначає норми ст. 228 Цивільного кодексу України.

Відповідно до приписів ст.228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст.14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст.228 Цивільного кодексу України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Причиною виникнення спору у справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним Договору купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частина друга статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для захисту права суду необхідно встановити факт його порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин Цивільний кодекс України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 Цивільного кодексу України).

Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав, тобто особа має обґрунтувати юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав.

Виходячи зі змісту приписів статей 15, 16, 215 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист, в тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та може виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав в інших осіб. Правова позиція щодо застосування названих норм матеріального права, викладена у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі № 6-605цс16.

Відтак, договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

При цьому, суд повинен враховувати, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Близька за змістом правова позиція щодо обґрунтування порушеного права викладена у мотивувальній частині постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.04.2020 у справі №9901/14/20 (пункт 19), від 15.04.2020 у справі №9901/580/19 (пункт 21), від 11.03.2020 у справі №9901/590/19 (пункт 16) та у постановах Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №820/3018/17 (абзац 27), від 13.05.2020 у справі №826/12446/18 (пункт 38).

При цьому, у постанові Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №910/12787/17 зазначено, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

У постанові Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Як порушення розуміється такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Суд зазначає, що наведені позивачем обставини щодо визнання недійсним Договору купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020, а саме: 1) обтяження на рухоме майно, яке відчужувалось за договором, не зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна; 2) майно перебувало в податковій заставі (у зв`язку з чим відчуження такого майна могло відбуватись лише за згодою контролюючого органу); 3) на рухоме майно було накладено арешт в межах зведеного виконавчого провадження №60909890, з огляду на що реалізація майна була протиправною; 4) банк не отримував та не пред`являв до виконання до органів виконавчого провадження накази суду у справі №911/2456/18, тоді як виконання рішення суду відбувається виключно на підставі наказу; 5) банк не мав права оформлювати, реєструвати податкову накладу з ПДВ за спірним договором за позивача, не свідчать про порушення прав саме позивача як не сторони вказаного договору, так як вказані обставини (у випадку, якщо вони дійсно існували) можуть свідчити про порушення прав, зокрема, стягувачів у виконавчих провадженнях, інших обтяжувачів майна, тощо.

При цьому, фактично позивач позбавився свого майна не внаслідок укладення оспорюваного договору (Договору купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020), а у зв`язку з прийняттям судового рішення у справі №911/2456/18 (постанови Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019), якою:

1) в рахунок часткового погашення заборгованості Публічного акціонерного товариства «Укрвторчормет» за Договором про відкриття кредитної лінії №74-В/11/54/КЛ від 07.07.2011, розмір якої станом на 10.09.2018 складає 17572520,83 дол.США (з яких: 11792336,52 дол. США - заборгованість (прострочена) за кредитною лінією, 5780184,31 дол. США - проценти за користування кредитною лінією), звернуто стягнення на предмет застави за Договором застави від 07.07.2011, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Т.С. та зареєстровано за № 578, а саме - на обладнання, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ», що перелічене в додатку 1 до договору застави (4048 позицій), який є невід`ємною частиною договору застави, шляхом надання права продажу предмета застави Акціонерному товариству «Сбербанк» з правом укладення від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» договору(ів) купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем за початковою ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності ТОВ "ЕССЕТ ЕКСПЕРТАЙЗ" (перелік майна наведений у п. 3 резолютивної частини постанови Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 у справі №911/2456/18);

2) надано Акціонерному товариству «Сбербанк» усі права та повноваження продавця для здійснення продажу предмета застави, у тому числі, але не виключно: на укладення від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» договору (-ів) купівлі-продажу, договорів про внесення змін та доповнень до зазначених договорів, їх розірвання з будь-якою особою - покупцем, підписувати від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» відповідний(-і) договори та акти прийому-передачі майна до них, а також будь-які інші документи, підписання яких є необхідним для укладення такого договору, право на отримання в будь-яких установах, підприємствах, організаціях, незалежно від форм власності та підпорядкування, будь-яких документів, довідок, витягів, заяв, право на отримання будь-яких платежів за відчуження предмета забезпечувального обтяження, справляння будь-яких платежів від імені продавця, а також вільного доступу уповноважених представників Акціонерного товариства «Сбербанк» до предмета застави, з правом Акціонерного товариства «Сбербанк» діяти від імені заставодавця без довіреності та підписання документів на умовах, які будуть визначені на розсуд Акціонерного товариства «Сбербанк»;

3) вилучено у заставодавця Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» та передано Акціонерному товариству «Сбербанк» документи, які стосуються предмету застави, в тому числі: правовстановлюючі документи, технічну документацію, технічні паспорти, інструкції щодо використання, інші документи, які стосуються технічних характеристик, визначення властивостей та порядку роботи предметів застави;

4) з метою збереження предмета застави передано предмет застави на зберігання Акціонерному товариству «Сбербанк» на період до його продажу, для чого:

вилучено у заставодавця Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» та передати Акціонерному товариству «Сбербанк» майно, що є предметом застави згідно договору застави від 07.07.2011 (з урахуванням змін та доповнень), яке посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Т.С. та зареєстровано на № 578, що перелічене у додатку № 1 до договору застави;

надано Акціонерному товариству «Сбербанк» право на отримання в усіх установах, підприємствах, організаціях, органах нотаріату будь-яких документів (оригіналів, їх копій, дублікатів, витягів, довідок), необхідних для зберігання майна, укладення будь-яких договорів, у тому числі, але не виключно: договорів, пов`язаних з обслуговуванням, охороною, експлуатацією, забезпеченням та утриманням в належному стані предмета застави з правом Акціонерного товариства «Сбербанк» діяти від імені заставодавця без довіреності та підписання документів на умовах, які будуть визначені на розсуд Акціонерного товариства «Сбербанк».

Тобто, укладення оспорюваного договору (Договору купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020) між відповідачами здійснювалось на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 у справі №911/2456/18, про що зазначено у самому договорі.

Наведене свідчить про те, що права та інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» безпосередньо оспорюваним договором (Договором купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020) не є порушеними.

Більш того, визнання недійсним вказаного договору не призведе до поновлення прав позивача, не відновить права позивача по відношенню до майна, на яке звернуто стягнення на підставі судового рішення у справі №911/2456/18.

При цьому, самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

За висновком суду, позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення своїх прав внаслідок укладення між відповідачами Договору купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020, стороною якого позивач не є.

Що стосується посилань позивача на норми Податкового Кодексу України, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 92.1 ст. 92 Податкового Кодексу України платник податків зберігає право користування майном, що перебуває у податковій заставі, якщо інше не передбачено законом. Платник податків може відчужувати майно, що перебуває у податковій заставі, тільки за згодою контролюючого органу, а також у разі, якщо контролюючий орган впродовж десяти днів з моменту отримання від платника податків відповідного звернення не надав такому платнику податків відповіді щодо надання (ненадання) згоди. У разі якщо в податковій заставі перебуває лише готова продукція, товари та товарні запаси, платник податків може відчужувати таке майно без згоди контролюючого органу за кошти за цінами, що не є меншими за звичайні, та за умови, що кошти від такого відчуження будуть направлені в повному обсязі в рахунок виплати заробітної плати, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або погашення податкового боргу.

Згідно з ч. 92.2 ст. 92 Податкового Кодексу України у разі відчуження або оренди (лізингу) майна, яке перебуває у податковій заставі, платник податків за згодою контролюючого органу зобов`язаний замінити його іншим майном такої самої або більшої вартості. Зменшення вартості заміненого майна допускається тільки за згодою контролюючого органу за умови часткового погашення податкового боргу.

Відповідно до ч. 92.3 ст. 92 Податкового Кодексу України у разі здійснення операцій з майном, яке перебуває у податковій заставі, без попередньої згоди контролюючого органу платник податків несе відповідальність відповідно до закону.

У ч. 94.1.2 ст. 94 Податкового Кодексу України арешт майна може бути застосовано, якщо платник податків порушує правила відчуження майна, що перебуває у податковій заставі.

Згідно зі ст. 116 Податкового Кодексу України відчуження платником податків майна, що перебуває в податковій заставі, без попередньої згоди контролюючого органу, якщо отримання такої згоди є обов`язковим згідно з цим Кодексом, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі вартості відчуженого майна.

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що відповідальність за відчуження майна, яке перебуває в податковій заставі, покладається на платника податків у тому випадку, якщо таке відчуження здійснюється саме платником податків.

В даному ж випадку відчуження майна здійснювало не Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» з власної ініціативи, а банк на підставі судового рішення у справі №911/2456/18.

Більш того, для притягнення до будь-якої відповідальності необхідна наявність протиправної поведінки (дій/бездіяльності) особи (тобто, саме Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ»).

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що вказаними обставинами (наявність податкової застави на реалізованому майні) не порушуються права позивача.

Суд зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування «вірогідність доказів».

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що ті обставини, на які посилається позивач у позовній заяві, не свідчать про порушення прав позивача внаслідок укладення між відповідачами Договору купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №910/12787/17, відсутність порушення прав і законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.

Отже, оскільки відсутність порушення прав і законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові, суд не вдається до аналізу доводів позивача, якими він обґрунтовує наявність підстав для визнання недійсним Договору купівлі-продажу рухомого майна від 14.02.2020 (порушення вказаним договором публічного порядку).

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судовий збір покладається на позивача у зв`язку з відмовою у позові (на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 25.02.2021.

Суддя О.М. Спичак