ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09.02.2021 Справа № 905/1962/20

Господарський суд Донецької області у складі судді Харакоза К.С.,

секретар судового засідання Стрюкова А.О.

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Укртелеком, м.Київ, в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства Укртелеком, м.Дніпро,

до відповідача Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради, м.Маріуполь, Донецька область,

про стягнення 111 253,06 грн.,

за участю представників сторін:

від позивача - не з`явився,

від відповідача - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство Укртелеком, м.Київ, в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства Укртелеком м.Дніпро, звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до відповідача Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради, м.Маріуполь, Донецька область, про стягнення 111 253,06 грн.

Ухвалою суду від 20.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі 905/1962/20; справу №905/1962/20 вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 16.12.2020; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов до 16.12.2020; зобов`язано позивача представити оригінали доданих до позовної заяви документів для огляду.

Ухвалою суду від 18.01.2021 закрито підготовче провадження у справі № 905/1962/20; призначено розгляд справи по суті на 09.02.2021.

Підставами звернення позивача до суду стало нездійснення відповідачем передбаченого законодавством відшкодування позивачу за рахунок видатків місцевого бюджету вартість наданих телекомунікаційних послуг на пільгових умовах споживачам, які проживають на території міста Маріуполя, за період з липня 2019 по червень 2020 року.

Як на правову підставу позивач посилається на п. 20(4) ст .91 Бюджетного кодексу України, ст.ст. 11, 16, 96, 525, 526, 610, 625, 629 ЦК України, ст.ст. 20, 14, 174, 193, 216, 230 Господарського кодексу України, ст. ст. 4, 162, 247, 249 Господарського процесуального кодексу України, ст. 19 ЗУ «Про державні соціальні стандарти та про державні соціальні гарантії», ч.1, ч.3 ст. 63 ЗУ «Про телекомунікаційні послуги»

Відповідач проти позовних вимог заперечує. У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що ст. 91 Бюджетного кодексу України, зокрема щодо здійснення видатків на пільги послуг зв`язку з усіх місцевих бюджетів, має не імперативний характер, а дозвільний. Крім цього зазначає, що помилковим є твердження позивача щодо відшкодування витрат на пільги за послуги зв`язку саме Департаментом соціального захисту населення Маріупольської міської ради, оскільки Бюджетний кодекс України передбачає можливість залучення не тільки бюджету органів місцевого самоврядування, але і обласного бюджету.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суть спору полягає у спонуканні відповідача до відшкодування заборгованості за надані позивачем телекомунікаційні послуги на пільгових умовах споживачам за рахунок видатків місцевого бюджету.

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» є оператором телекомунікацій і включений до Реєстру операторів, провайдерів телекомунікацій Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації.

За рішенням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації від 28.09.2006 № 384 позивача включено до Реєстру Операторів, провайдерів телекомунікацій за № 74.

Позивач, як оператор телекомунікацій, надає відповідні послуги зв`язку споживачам - фізичним особам, в тому числі і тим, що мають визначені законодавством пільги з їх оплати.

Як зазначає позивач у позовній заяві, ним, як оператором телекомунікацій, в період з липня 2019 року по червень 2020 року було надано телекомунікаційні послуги на пільгових умовах споживачам, які проживають на території Центрального, Приморського, Лівобережного та Кальміуського районів Донецької області, та станом на дату подання позову до суду, залишилась не сплаченою заборгованість за надані телекомунікаційні послуги пільговій категорії громадян в сумі 111 253,06 грн, яка має бути відшкодована за рахунок видатків місцевих бюджетів головним розпорядником коштів місцевих бюджетів, тобто відповідачем.

Відповідно до щомісячних Розрахунків видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг (форма № 2 пільга), зокрема, за липень- грудень 2019 року та січень червень 2020 року, Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства Укртелеком надавало телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадянам Центрального, Приморського, Лівобережного та Кальміуського районів Донецької області, у зв`язку з чим ним обраховані витрати, які понесені у зв`язку з оплатою пільговими абонентами за надані послуги.

26.06.2020 та 27.07.2020 позивачем були направлені відповідачу вимоги про відшкодування витрат за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям населення в сумі 86 041,11 грн. за липень грудень 2019 року та 44 135, 85 грн за січень- червень 2020 року.

Листом №56.04.08.2020 від 04.08.2020 та №56.6-21767-56.1 від 13.08.2020 відповідач зазначив, що за період з липня по грудень 2019 позивачем було надано до департаменту списки та розрахунки на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням окремим категоріям громадян пільг на суму 103041,85 грн, а за період з січня по червень 2020 року на суму 84574,85 грн. У свою чергу департамент в період з 01.06.2019 по 31.12.2019 перерахував 60739,32 грн. на надані послуги зв`язку громадянам пільгових категорій згідно переліку відповідно до рішення міської ради від 26.02.19 р. № 7/39-3520. в межах виділених коштів з місцевого бюджету, та, відповідно в період з 01.01.2020 по 30.06.2020 перерахував 56076,37 грн. на надані послуги зв`язку громадянам пільгових категорій.

Листом №08-31 від 15.10.2020 позивач надав інформацію відповідачу щодо перерахунку абонплати пільговим категоріям громадян, а сума відкоригованої заборгованості за період липня-грудень 2019 р. була зменшена з 86 041,11 грн. до 76 365,67 грн.

13.08.2020 позивачем було надано відповідь на лист відповідача №56.6-21767-56.1 від 13.08.2020, яким усунуто розбіжності, що виникли під час звіряння розрахунків видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням окремим категоріям громадян пільг з оплати послуг зв`язку за період січень-червень 2020 та зменшена сума з 44 135,85 грн. до 34 887,39 грн.

Надання ПАТ «Укртелеком» послуг пільговим категоріям населення м.Маріуполя з липня 2019 року по січень 2020 року на суму 111 253,06 грн. не заперечується сторонами.

Пунктами 1, 6 статті 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту тощо.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії".

У відповідності до ст.19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання визначаються виключно законами України.

Право окремих категорій громадян на пільги з оплати телекомунікаційних послуг встановлено Законом України від 22.10.1993р. №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії соціального захисту», Законом України від 28.02.1991р. № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Законом України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Законом України від 23.03.2000р. №1584-ІІІ «Про жертви нацистських переслідувань», Законом України від 26.04.2001р. №2402-ІІІ «Про охорону дитинства», Законом України від 24.03.1998р. №203/98-ВР «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Відповідно до ч.3 ст.63 Закону України «Про телекомунікації» телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Згідно з п.63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012р. №295, визначено, що встановлені законами пільги з оплати послуг зв`язку надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня пред`явлення ним документа, що підтверджує право на пільги.

Відповідно до вищенаведених законодавчих актів України надання телекомунікаційних послуг пільговій категорії громадян є обов`язком позивача. При цьому, в силу положень Конституції України та законів України, якими встановлені пільги окремим категоріям громадян, держава взяла на себе обов`язок відшкодовувати витрати підприємств, що такі пільги надають.

Таким чином, надання пільг ґрунтується на принципі відшкодування витрат підприємствам, які надають послуги пільговим категоріям громадян.

Відповідно до ст.5 Бюджетного кодексу України бюджетна система України складається з державного бюджету та місцевих бюджетів. Місцевими бюджетами є бюджет Автономної Республіки Крим, обласні, районні бюджети та бюджети місцевого самоврядування. Бюджетами місцевого самоврядування є бюджети територіальних громад сіл, їх об`єднань, селищ, міст (у тому числі районів у містах).

Згідно із ст.22 Бюджетного кодексу України за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Головними розпорядниками бюджетних коштів відповідно до ст.22 Бюджетного кодексу України можуть бути виключно:

1) за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, - установи, уповноважені забезпечувати діяльність Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України в особі їх керівників; міністерства, Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди та інші органи, безпосередньо визначені Конституцією України, в особі їх керівників, а також Національна академія наук України, Національна академія аграрних наук України, Національна академія медичних наук України, Національна академія педагогічних наук України, Національна академія правових наук України, Національна академія мистецтв України, інші установи, уповноважені законом або Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників;

2) за бюджетними призначеннями, визначеними рішенням про бюджет Автономної Республіки Крим, - уповноважені юридичні особи (бюджетні установи), що забезпечують діяльність Верховної Ради Автономної Республіки Крим та Ради міністрів Автономної Республіки Крим, а також міністерства та інші органи влади Автономної Республіки Крим в особі їх керівників;

3) за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, - місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників. Якщо згідно із законом місцевою радою не створено виконавчий орган, функції головного розпорядника коштів відповідного місцевого бюджету виконує голова такої місцевої ради.

Відповідно до ст.23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Згідно з ч.1 статті 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років, узятих на облік органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів; щодо завдань (проектів) Національної програми інформатизації - після їх погодження з Генеральним державним замовником Національної програми інформатизації.

Розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання за спеціальним фондом бюджету виключно в межах відповідних фактичних надходжень спеціального фонду бюджету (з дотриманням вимог частини другої статті 57 цього Кодексу).

Частиною 6 ст.48 Бюджетного кодексу України передбачено, що бюджетні зобов`язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв`язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Згідно із ч. 8 ст.51 Бюджетного кодексу України якщо фактичний обсяг власних надходжень за спеціальним фондом кошторису бюджетної установи з урахуванням залишків бюджетних коштів на початок року менший від планових показників, врахованих у спеціальному фонді її кошторису, розпорядник бюджетних коштів зобов`язаний до закінчення бюджетного періоду внести зміни до спеціального фонду кошторису щодо зменшення власних надходжень і видатків з урахуванням очікуваного виконання спеціального фонду кошторису у відповідному бюджетному періоді. Розпорядники бюджетних коштів упорядковують бюджетні зобов`язання з урахуванням внесених змін до спеціального фонду кошторису.

Якщо обсяги власних надходжень бюджетних установ перевищують відповідні витрати, затверджені законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), розпорядник бюджетних коштів передбачає спрямування таких надпланових обсягів у першу чергу на погашення заборгованості з оплати праці, нарахувань на заробітну плату, стипендій, комунальних послуг та енергоносіїв.

Якщо такої заборгованості немає, розпорядник бюджетних коштів спрямовує 50 відсотків коштів на заходи, що здійснюються за рахунок відповідних надходжень, і 50 відсотків коштів - на заходи, необхідні для виконання основних функцій, але не забезпечені коштами загального фонду бюджету за відповідною бюджетною програмою.

У такому разі розпорядник бюджетних коштів здійснює перерозподіл обсягів узятих бюджетних зобов`язань за загальним фондом бюджету для проведення видатків за цими зобов`язаннями із спеціального фонду бюджету.

У відповідності до статті 91 Бюджетного кодексу України до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення місцевих програм соціального захисту окремих категорій населення, пільги з послуг зв`язку, інші передбачені законодавством пільги, що надаються ветеранам війни; особам, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною; вдовам (вдівцям) та батькам померлих (загиблих) осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною; постраждалим учасникам Революції Гідності; особам, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною; вдовам (вдівцям) та батькам померлих (загиблих) осіб, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною; ветеранам праці; жертвам нацистських переслідувань; ветеранам військової служби; ветеранам органів внутрішніх справ; ветеранам Національної поліції; ветеранам податкової міліції; ветеранам державної пожежної охорони; ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби; ветеранам служби цивільного захисту; ветеранам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; вдовам (вдівцям) померлих (загиблих) ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції, ветеранів податкової міліції, ветеранів державної пожежної охорони, ветеранів Державної кримінально-виконавчої служби, ветеранів служби цивільного захисту та ветеранів Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; особам, звільненим з військової служби, які стали особами з інвалідністю під час проходження військової служби; особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю та особам, які супроводжують осіб з інвалідністю I групи або дітей з інвалідністю (не більше одного супроводжуючого); реабілітованим громадянам, які стали особами з інвалідністю внаслідок репресій або є пенсіонерами; громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; дружинам (чоловікам) та опікунам (на час опікунства) дітей померлих громадян, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою; багатодітним сім`ям, дитячим будинкам сімейного типу та прийомним сім`ям, в яких не менше року проживають відповідно троє або більше дітей, а також сім`ям (крім багатодітних сімей), в яких не менше року проживають троє і більше дітей, враховуючи тих, над якими встановлено опіку чи піклування

Загальні засади фінансування витрат, пов`язаних з наданням пільг на підставі вищевказаних законів, визначено безпосередньо у спеціальних законах, зокрема, Законі України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Законі України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Законі України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів органів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист", Законі України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Законі України «Про охорону дитинства», Законі України "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні" тощо.

Отже, вищевикладені положення законодавства передбачають реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовний обов`язок оператора телекомунікацій надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов`язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

За таких обставин, чинне законодавство України не вимагає в імперативному порядку укладення договору про розрахунки з постачальниками послуг, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на пільги, оскільки зобов`язання сторін у таких відносинах виникають безпосередньо із законів України і не залежать від бажання сторін. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018р. у справі №904/621/17).

Доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, щодо можливості залучення обласного бюджету для відшкодування заборгованості, спростовуються з огляду на наступне.

Статтею 87 Бюджетного кодексу України визначено, що видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення належать до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України.

Згідно з підпунктом б пункту 4 частини першої статті 89 та статті 102 Бюджетного кодексу України, видатки на відшкодування вартості послуг наданих пільговим категоріям громадян здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною другою статті 97 Бюджетного кодексу України визначено, порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим визначається Кабінетом Міністрів України.

На підставі вищезазначених норм законодавства відшкодування витрат понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян здійснюється відповідачем за рахунок державних субвенцій.

При цьому, жодної залежності визначення головного розпорядника коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення від джерел фінансування цих програм жодним нормативним актом не визначено.

Натомість, ч. 6 ст. 48 Бюджетного кодексу України передбачено, що зобов`язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати житлово-комунальних послуг та послуг зв`язку , компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Зазначена норма є спеціальною по відношенню до загальних положень частин 1-4 статті 48 Бюджетного кодексу України.

Крім того, в будь-якому разі, згідно ч.3 ст. 142 Конституції України витрати органів місцевого самоврядування, що виникли внаслідок рішень органів державної влади компенсуються державою.

У той же час, пунктом 1 частини 2 статті 22 Бюджетного кодексу визначено, головними розпорядниками бюджетних коштів за бюджетними призначеннями можуть бути установи, уповноважені Кабінетом міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників.

Рішенням Маріупольської міської ради від 18.12.2018р. №7/38-3437 «Про міський бюджет на 2019р.» до головних розпорядників місцевого бюджету відповідального виконавця бюджетної програми віднесено, в тому числі, Департамент соціального захисту населення міської ради. (том 1, а.с. 19)

Додатком 6 до рішення Маріупольської міської ради від 26.02.2019 №7/39-3520 «Про затвердження соціальних програм, порядків та положень на виконання заходів соціальної спрямованості» визначено надання пільг окремим категоріям громадян, які відповідно до законів України мають пільги з послуг зв`язку.

Враховуючи вищевикладене, розпорядником коштів бюджетного фінансування вищевказаних соціальних пільг у м.Маріуполь, є Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради, тобто саме відповідач забезпечує на відповідній території (місто Маріуполь Донецької області) реалізацію державної політики, зокрема соціальної підтримки та надання соціальних послуг категоріям осіб, які згідно із законодавством України мають право на пільги.

Відтак, грошові зобов`язання держави з відшкодування вартості наданих соціальних послуг виникають в силу закону та повинні виконуватись уповноваженими державою органами, яким в даному випадку є відповідач у справі.

Матеріалами справи підтверджені ті обставини, що позивачем направлялися на адресу відповідача розрахунки заборгованості по витратах, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг абонентам-пільговикам у минулому місяці на паперовому носії за липень - грудень 2019 та січень червень 2020 року та електронних носіях, що підтверджується наявними в матеріалах справи супровідними листами позивача, повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Системний аналіз вищевикладених положень законодавства свідчить про те, що саме на відповідача, як на головного розпорядника бюджетних коштів, з метою запобігання нецільового використання грошових коштів, покладається обов`язок забезпечення звірки інформації, що міститься в Реєстрі, з інформацією, яка надходить від підприємств та організацій, що надають послуги та наданні останнім відомостей щодо виявлених розбіжностей, проводити електронні звірки інформації від організацій надавачів послуг щодо витрат.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що свої зобов`язання з відшкодування позивачу витрат по наданню пільг за надані телекомунікаційні послуги з період з липня 2019 по червень 2020 року відповідач не виконав на суму 111 253,06 грн.

При цьому, суд зазначає, що право Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" на отримання компенсації вартості телекомунікаційних послуг, наданих ним своїм абонентам - пільговим категоріям споживачів, підлягає реалізації і захисту, незважаючи на те, що законодавством про місцевий бюджет видатків на ці потреби не передбачав, оскільки фінансові зобов`язання держави виникли не з наведеного бюджетного законодавства, а з законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг визначеним законодавчо особам, а також з нормативно-правових актів, якими встановлено порядок здійснення розрахунків з постачальниками, зокрема, телекомунікаційних послуг таким категоріям споживачів.

Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеній у постановах від 10.04.2018 у справі №927/291/17 та від 17.04.2018 у справі № 906/621/17.

Частиною 2 статті 218 ГК України та статтею 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 09 липня 2007 року №6-рп/2007).

Зокрема, у Рішенні від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

За таких обставин, враховуючи, що телекомунікаційні послуги на пільгових умовах позивачем надавались на виконання імперативних законодавчих приписів, виходячи з того, що відповідач (як уповноважений державою орган) в силу закону має відшкодувати спірні витрати позивачу за рахунок бюджетних коштів, приймаючи до уваги ті обставини, що відповідач таке відшкодування в повному обсязі не виконав, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 111 253,06 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 165, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м.Київ в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м.Дніпро до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради, м.Маріуполь, Донецька область про стягнення заборгованості в сумі 111 253,06 грн. задовольнити.

Стягнути з Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради (87548, Донецька область м.Маріуполь, вул.Миру, 70, ) на користь Публічного акціонерного товариства Укртелеком (01601, м.Київ, бул.Т.Шевченка, буд.18, ) в особі Дніпровської філії Публічного акціонерного товариства Укртелеком (49600, м. Дніпро, вул.Херсонська, 26, ) заборгованість в сумі 111 253,06 грн., судовий збір в сумі 2102,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні 09.02.2021 складено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписано 19.02.2021.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя К.С. Харакоз