ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про залишення позову без розгляду

18 лютого 2021 року м.Харків Справа № 913/45/21

Провадження №7/913/45/21

Господарський суд Луганської області у складі:

судді Тацій О.В.,

за участю секретаря судового засідання Чигриної Є.Ю.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження господарську справу №913/45/21

за позовом керівника Луганської місцевої прокуратури №2 (93600, Луганська область, Станично-Луганський район, смт Станиця Луганська, вул. Центральна, 41) в інтересах держави в особі

позивача Комишненської сільської ради Станично-Луганського району Луганської області (93644, Луганська область, Станично-Луганський район, с. Комишне, вул. Дружби, 1, ідентифікаційний код 04337357)

до відповідача-1 Головного управління Держгеокадастру у Луганській області (93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, пр. Центральний, 17, корп. 2, ідентифікаційний код 39771244),

відповідача-2 Фермерського господарства «Ріпка Агро» (93644, Луганська область, Станично-Луганський район, с. Комишне, вул. Дружби, 3а, ідентифікаційний код 40486599)

про визнання незаконним і скасування наказу, визнання недійсним договору оренди землі та повернення земельної ділянки

Представники учасників справи:

прокурор - Кадацька Д.М.,

від позивача - не з`явився,

від відповідача-1 Класс Я.В. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів,

від відповідача-2 - Сутковий А.М.,

Повноваження представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Луганської місцевої прокуратури №2 звернувся до Господарського суду Луганської області в інтересах держави в особі Комишненської сільської ради Станично-Луганського району Луганської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Луганській області, Фермерського господарства «Ріпка Агро» про визнання незаконним і скасування наказу, визнання недійсним договору оренди землі та повернення земельної ділянки, в якому заявив вимоги про:

- визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Луганській області від 09.11.2015 року №527-сг «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки в оренду гр. ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства»;

- визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 29,8090 га пасовищ, з кадастровим номером :04:002:0091, із складу земель запасу, розташовану за межами населених пунктів, на території, яка за даними Державного земельного кадастру враховується в Комишненській сільській раді Станично-Луганського району Луганської області;

- зобов`язати Фермерське господарство «Ріпка Агро» (93644, Луганська область, Станично-Луганський район, с. Комишне, вул. Дружби, 3а, ідентифікаційний код 40486599) повернути державі в особі Комишненської сільської ради Станично-Луганського району Луганської області (93644, Луганська область, Станично-Луганський район, с. Комишне, вул. Дружби, 1, ідентифікаційний код 04337357) земельну ділянку площею 29,8090 га пасовищ, кадастровий номер :04:002:0091.

В обгрунтування заявлених позовних вимог прокурор зазначив, що спірна земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення (пасовища), систематично використовувалась для випасання худоби, однак, надана ОСОБА_1 в оренду для ведення фермерського господарства, тобто мала місце зміна цільового виду використання землі з порушенням порядку встановлення та зміни цільового призначення.

Фактично оспорюваними наказом та договором оренди земельної ділянки було допущено незаконну зміну цільового виду використання спірної земельної ділянки.

А тому прокурор вважає, що наявні підстави для звернення до суду з вказаним позовом.

До того ж відзначаючи належність обраного способу захисту прокурор посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у справі №469/1044/17.

Разом з тим, прокурор обґрунтовуючи на виконання вимог ч. 4 ст. 53 ГПК України порушення інтересів держави та необхідність їх захисту вказує, що законність надання земельних ділянок у користування, у тому числі в оренду, беззаперечно становить суспільний інтерес. Даний інтерес полягає у необхідності неухильного дотримання законності при передачі в оренду землі, як основного національного багатства, яке перебуває під особливою охороною держави, забезпечення раціонального використання та охорони земель. У даному випадку порушення суспільного інтересу пов`язане з незаконним використанням земельної ділянки державної власності, яка була передана у користування на праві оренди на підставі оспорюваних наказів та договору оренди, які, на переконання прокурора, є незаконними.

Крім цього, вказує, що органом уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у земельних правовідносинах є Комишненська сільська рада Стінично-Луганського району Луганської області. Однак, з боку Комишненської сільської ради жодних заходів щодо повернення спірної земельної ділянки вжито не було. При цьому, прокурор зауважує, що відсутність претензійно-позовної роботи свідчить про нездійснення уповноваженим органом місцевого самоврядування покладених на нього обов`язків - про його бездіяльність.

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 27.01.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №913/45/21; ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче засідання у справі на 18.02.2021 року о 10 годині 00 хвилин.

12.02.2021 року представник відповідача-1 надіслав на електронну пошту суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовної заяви повністю.

Також, 18.02.2021 року на електронну адресу суду від представника відповідача-2 надійшов електронний лист з відзивом на позовну та доданими до нього документами.

18.02.2021 року на електронну адресу суду від прокурора надійшов електронний лист з відповіддю на відзив відповідача-1 разом з даданими до нього документами. У відповіді на відзив прокурор вказав, що вважає його таким, що не відповідає обставинам справи, а доводи представника відповідача-1 такими, що не відповідають дійсності.

Згідно Актів від 18.02.2021 року, складених заступником начальника відділу інформаційних технологій Наумець О.В., начальником відділу організаційно-документального забезпечення роботи суду Лук`яновою Н.Ф. та заступником начальника відділу організаційно-документального забезпечення роботи суду Григоровою А.А., вказані електронні листи не засвідчено електронним цифровим підписом.

Разом з тим, в актах зазначено, що відправнику електронних листів надіслано повідомлення про те, що документи отримані електронною поштою без кваліфікованого електронного підпису не належать до офіційних та запропоновано надіслати документи у встановленому порядку або надати оригінал документів в паперовій формі.

Частиною 1 ст. 5 ЗУ "Про електронні документи та електронний документообіг" встановлено, що електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Частинами 1-2 ст. 6 ЗУ "Про електронні документи та електронний документообіг" передбачено, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Згідно приписів ст. 7 ЗУ "Про електронні документи та електронний документообіг" оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Відповідно до п. 23 ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про електронні довірчі послуги" кваліфікований електронний підпис - удосконалений електронний підпис, який створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа.

Частиною 4 ст. 18 ЗУ "Про електронні довірчі послуги" передбачено, що кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.

Згідно з ч. 2 ст. 96 ГПК України електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 232 ГПК України, процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

В силу приписів ч. 2 ст. 170 ГПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду (ч. 4 ст. 170 ГПК України).

Враховуючи викладене, оскільки надіслані електронною поштою без кваліфікованого електронного підпису відзив на позовну заяву, відповідь на відзив та додані до них документи не можуть вважатися офіційними документами, то вони на підставі ч. 4 ст. 170 ГПК України підлягають поверненню заявнику без розгляду як такі, що подані без додержання вимог ч. 2 ст. 170 ГПК України.

Разом з тим, 18.02.2021 року представник відповідача-2 подав через канцелярію суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю та викладеними заперечення проти нього.

Прокурор у підготовчому засіданні позов підтримав, а представники відповідачів проти задоволення позову заперечували.

18.02.2021 року у відкритому підготовчому засіданні клопотань та/або заяв від учаників справи не надійшло.

Позивач по справі явку свого упоноваженого представника у підготовче засідання не забезпечив.

Оцінивши обставини справи та доводи сторін у сукупності, суд дійшов висновку про залишення позову без розгляду, виходячи з наступних підстав.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва керівником Луганської місцевої прокуратури №2 інтересів держави в особі позивача в суді, суд відзначає наступне.

У Рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Оскільки "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 року № 3-рп/99 також встановлено, що прокурори подають до господарського суду позови саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності.

Так, доводи прокурора зводяться до того, що має місце порушення інтересів держави, яке є наслідком незаконного використанням земельної ділянки державної власності, яка була передана у користування на праві оренди на підставі оспорюваних наказів та договору оренди, які є незаконними та в порушення вимог законодавства у сфері земельних правовідносин змінюють цільовий вид використання земельної ділянки.

Тобто, на переконання прокурора, має місце факт незаконного використання спірної земельної ділянки сільськогосподарського призначення на праві оренди, що у свою чергу призводить до триваючого порушення права власності на землю, як на основне національне багатство, яке перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, є об`єктами права власності Українського народу. Згідно ст. 14 Конституції України, з якими узгоджуються приписи ч. 1 ст. 1 ЗК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Таким чином, виходячи з аналізу вищевикладених законодавчих положень, зважаючи на те, що земля є об`єктом права власності Українського народу, основним національним багатством та перебуває під особливою охороною держави, можна дійти висновку, що порушення прав на землю, у тому числі у сфері незаконного користування нею, призводить як до порушення інтересів народу, суспільного інтересу, так і інтересів держави, яка в особі органів державної влади та органів місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією, здійснює права власника від імені Українського народу.

А тому, враховуючи, що правовідносини з незаконного використання земельної ділянки сільськогосподарського призначення становлять суспільний інтерес, а володіння і користування відповідачем-2 спірною земельною ділянкою може здійснюватися без відповідних правових підстав, то може мати місце порушення інтересів держави у сфері земельних правовідносин.

Щодо питання наявності у Комишненської сільської ради повноважень на звернення до суду за захистом інтересів у спірних земельних правовідносинах слід зазначити наступне.

Згідно із частинами 1, 4 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У ст. 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти,

Статтею 329 ЦК України передбачено, що юридична особа публічного права (до якої належать обидві сторони даного спору) набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Порядок передачі земельних ділянок державної власності у комунальну власність визначений положеннями ст. 117 ЗК України.

Відповідно до частин 1 та 3 вказаної статті, передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки.

У 2020 році наказом ГУ Держгеокадастру у Луганській області «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» №21-ОТГ від 10.12.2020 року наказано передати Комишненській сільській раді Станично-Луганського району Луганської області у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 355,0043, які розташовані за межами населених пунктів Комишненської сільської ради Станично-Луганського району Луганської області, згідно акта приймання-передачі, що додається.

На підставі акта приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної в комунальну власність від 10.12.2020 року ГУ Держгеокадастру у Луганській області відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру у Луганській області від 10.12.2020 року №21-ОТГ передало із державної власності земельні ділянки сільськогосподарського призначення, а Комишненська сільська рада прийняла у комунальну власність земельні ділянки у кількості 16 штук загальною площею 355,0043 га згідно з додатком.

Згідно вказаного додатку до акту від 10.12.2020 року, Комишненською сільською радою було отримано із державної власності в комунальну власність і земельну ділянку площею 29,8090 га, кадастровий номер :04:002:0091.

При цьому, у своєму листі за вих. №6 від 11.01.2021 року Комишненська сільська рада повідомляє, що станом на 01.01.2021 року спірна земельна ділянка передана у комунальну власність до Комишненської сільської ради.

Тобто, Комишенська сільська рада є фактичним, титульним власником спірної земельної ділянки, яка у встановленому земельним законодавством порядку була передана з державної власності в комунальну власність на підставі акту органу державної влади, яке вичерпало свою дію та зумовило виникнення у останньої речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 4 вказаного Закону, державній реєстрації прав підлягають речові права на нерухоме майно, похідні від права власності.

Отже, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності.

Близький за змістом правовий висновок неодноразово сформульований Верховним Судом, зокрема в постановах від 27.06.2018 року у справі N 921/403/17-г/6, від 08.08.2019 року у справі N 909/472/18, від 29.04.2020 року у справі N 911/1455/19.

Таким чином, слід констатувати, що відсутність факту здійснення державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку на праві комунальної власності за Комишненською сільською радою не свідчить про відсутність у останньої права власності на неї, оскільки останнє фактично виникло в силу акту органу державної влади, виданого з дотриманням встановленого законом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

При цьому, суд вважає необхідним зауважити, що відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Аналіз змісту приписів даної норми викладений у абз. 3 п. 5 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, згідно якого до державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК.

Отже, виникнення у Комишненської сільської ради до державної реєстрації права власності прав фактичного, титульного власника, який наділений правомочностями володіння та користування спірною земельною ділянкою, виникає і гарантоване Конституцією України право на звернернення до суду за захистом своїх речових прав у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

А тому суд підтверджує факт належності позивача у справі, інтереси якого, як особи, якій належать речові права на спірну земельну ділянку, безпосередньо порушуються внаслідок дій позивача, які стали підставою для передачі в користування земельної ділянки третій особі на умовах оренди без дотримання вимог земельного законодавства, яке встановлює заборону на використання землі поза межами її цільового виду використання.

Разом з тим, виходячи з положень ч. 4 ст. 32 ЗУ «Про оренду землі», згідно якої перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі, - суд відзначає, що перехід спірної земельної ділянки з державної власності в комунальну власність не свідчить про зміну або припинення договору оренди землі, а тільки підтверджує факт зміни орендаря у виниклих правовідносинах.

Крім цього, відповідно до ст. 327 ЦК України, ч. 5 ст. 16 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», матеріальною основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.

За приписами ст. 140 Конституції України та ч, 1 ст. 10 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

В силу п.п. а) і в) ч. 1 ст. 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад та надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

У відповідності до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Як було встановлено вище, Комишненська сільська рада прийняла у комунальну власність спірну земельну ділянку та є її фактичним, титульним власником, який наділений правомочностями володіння та користування спірною земельною ділянкою.

Тобто, слід констатувати, що саме Комишненська сільська рада є законним розпорядником спірної земельної ділянки.

Згідно ст. 4 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування в Україні здійснюється, зокрема на принципі судового захисту прав місцевого самоврядування.

За ст. 189 ЗК України, самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.

Статтею 18-1 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Комишненська сільська рада зареєстрована як юридична особа з організаційно-правовою формою - орган місцевого самоврядування, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, не перебуває в процесі припинення, кінцеве рішення про державну реєстрацію припинення юридичної особи в реєстрі відсутнє.

Таким чином, Комишненська сільська рада є органом уповноваженим на звернення до суду за захистом інтересів у спірних земельних правовідносинах.

Дослідивши вищевикладене, суд вважає необхідним перейти до з`ясування факту бездіяльності уповноваженого органу на звернення до суду з відповідним позовом та, як наслідок, наявності на момент подання позовної заяви підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави у спірних правовідносинах.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01.04.2008 року №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02.06.2016 року №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30.09.2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII, який набрав чинності 15.07.2015 року.

Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Системне тлумаченняст. 53 ГПК України й абз. 1 ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах;

2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі №912/2385/18 наведено такі правові висновки.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Отже, на виконання ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний був попередньо, до звернення до суду, повідомити про це орган уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Комишненську сільську раду, яка мала розглянути таке звернення та вжити заходів щодо захисту інтересів держави. Та лише не вжиття таких заходів у розумний строк з боку вказаного органу або немотивована відмова вжити такі заходи - є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності, і дають підстави прокурору для звернення з позовом до суду в інтересах держави.

На підтвердження обставин бездіяльності Комишненської сільської ради прокурором до позову надано лист Луганської місцевої прокуратури №2 від 05.01.2021 року № 77-15вих-21 до в.о. голови Комишненської сільської ради, в якому повідомлено про прийняття з порушенням наказу Головного управління Держгеокадастру у Луганській області №527-сг від 09.11.2015 року та прокурор просить надати інформацію щодо вжиття Комишненською сільською радою заходів спрямованих на усунення порушень вимог земельного законодавства та повернення спірної земельної ділянки у розпорядження держави.

Однак, надіслання Луганською місцевою прокуратурою №2 вказаного листа до Комишненської сільської ради від 05.01.2021 року № 77-15вих-21 за своїм змістом не є зверненням прокурора у розумінні положень ст. 23 ЗУ "Про прокуратуру", а є повідомленням про можливі порушення чинного законодавства та запитом на отримання від позивача певної інформації.

Отже, лист Луганської місцевої прокуратури від 05.01.2021 року № 77-15вих-21 не є безумовною підставою для звернення до суду прокурора в інтересах цього органу, оскільки цей доказ не свідчить про те, що уповноважений орган не може здійснювати захист інтересів держави та звертатися до суду з відповідним позовом, а сама по собі обставина не звернення з позовом протягом певного часового періоду не свідчить про неможливість виконання позивачем функцій із захисту інтересів держави.

До того ж Комишненська сільська рада у відповідь на лист Луганської місцевої прокуратури від 05.01.2021 року № 77-15вих-21 надіслала лист від 11.01.2021 року за вих. №6, в якому повідомила відповідну інформацію щодо спірної земельної ділянки та зазначила, що на теперішній час немає сформованого та прийнятого бюджету на 2021 рік, у зв`язку з чим відсутня можливість сплатити судовий збір та вжити заходи представницького характеру для усунення порушень вимог земельного законодавства шляхом звернення до суду з позовною заявою для скасування розпорядження.

Проаналізувавши зміст даної відповіді, суд звертає увагу на те, що Комишненська сільська рада обізнана про порушення інтересів держави та не відмовляється від звернення з позовною заявою до суду для захисту інтересів держави, проте, станом на 05.01.2021 року перешкодою для звернення до суду є відсутність можливості сплатити судовий збір за подання позовної заяви.

Зазначена відповідь жодним чином не свідчить про відмову Комишненської сільської ради від захисту інтересів держави або про її небажання.

Вказані листи носять виключно характер попереднього листування та підтверджують тільки спроби прокурора отримати інформацію у визначеному абз. 4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» з метою подальшого встановлення наявності або відсутності підстав для представництва інтересів держави в суді.

Більш того, прокурором у позовній заяві належно не мотивовано, яким чином, на його думку, із листа від 11.01.2021 року за вих. №6 направленого прокуратурі, вбачається бездіяльність Комишненської сільської ради та неналежність здійснення захисту інтересів держави, територіальної громади.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.05.2020 року у справі №912/2385/18 звернула увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

З висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у підпунктах 76-81 вказаної постанови від 26.05.2020 року, слідує, що для підтвердження підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді у випадку, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, достатнім є дотримання прокурором порядку повідомлення, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", та відсутність самостійного звернення компетентного органу до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання такого повідомлення.

Таке повідомлення за своїм характером має спонукати уповноважений орган до вчинення відповідних дій по вжиттю заходів щодо захисту інтересів держави. І лише явне немотивоване «ігнорування» цього повідомлення (попередження) вказаним органом або неналежне (не відповідно до закону) реагування на нього, дає підстави прокурору для самостійного (субсидіарного) вжиття заходів, зокрема, шляхом звернення до суду з позовом.

Згідно з наведеними вище висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі № 912/2385/18, розумний строк для реагування позивачем на стверджуване порушення інтересів держави має пройти саме між зверненням прокурора до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 ЗУ "Про прокуратуру" та поданням відповідного позову, у випадку бездіяльності/неналежного здійснення захисту компетентного органу.

Так, керівником Луганської місцевої прокуратури №2 до позовної заяви долучено копію листа Луганської місцевої прокуратури №2 до в.о. голови Комишненської сільської ради від 16.01.2021 року №77-88вих-21, який за своєю суттю в силу приписів ч. 4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» є повідомленням прокурора Комишненської сільської ради про намір звернутися з заявленим позовом до суду.

Даний лист-повідомлення від 16.01.2021 року №77-88вих-21 було направлено на адресу Комишненської сільської ради 18.01.2021 року, на підтвердження чого надано копію опису вкладення у рекомендований лист з відбитком штемпеля поштової установи, датованим відповідним числом.

Однак, у матеріалах справи відсутні докази отримання вказаного листа-повідомлення про намір звернутися до суду Комишненською сільською радою.

У зв`язку з цим суд бере до уваги встановлені наказом Міністерства інфраструктури України 28.11.2013 року № 958 нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку.

Згідно з даним наказом, нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку):

1) місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1;

2) у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+2;

де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання;

1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення.

При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

А тому, враховуючи викладене, надісланий на адресу Комишненської сільської ради лист-повідомлення про намір звернутися до суду орієнтовно мав надійти на адресу останньої з урахуванням певного поштового перебігу щонайменше 20.01.2021 року.

При цьому, як вбачається з інформації з надісланого на адресу суду конверту разом з позовною заявою та доданими до неї документами, він був оформлений 21.01.2021 року.

Таким чином, фактично прокурор подав до суду позовну заяву у день здачі її у відділення поштового зв`язку.

За таких обставин, прокурором надано Комишненській сільській раді строк тривалістю тільки в один день (20.01.2021 року) для звернення до суду з позовом для захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Предметом дослідження є встановлення обставин наявності або відсутності бездіяльності Комишненської сільської ради саме 20.01.2021 року, тобто протягом строку, який минув між повідомленням прокурора у визначеному абз. 3 ч. 4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» про намір звернутися до суду та поданням відповідного позову.

У зв`язку з цим суд наголошує на тому, що проміжок часу для звернення до суду тривалістю в один день після отримання повідомлення прокурора не надає достатнього часу (розумного строку) для відповідного реагування на повідомлення прокурора про намір звернутися до суду та взагалі виключає можливість оцінки розумного строку для здійснення позивачем вищевказаних дій.

Строк тривалістю в один день є обґрунтовано недостатнім.

Дати отримання повідомлення та подання позовної заяви не можуть об`єктивно свідчити, що прокурором було надано органу місцевого самоврядування розумний строк на розгляд повідомлення та вжиття відповідних заходів щодо захисту інтересів держави або надання мотивованої відповіді.

Разом з тим, ненадання прокурором Комишненській сільській раді розумного строку на реагування на отримане повідомлення та на подання позовної заяви до суду свідчить про явну передчасність звернення прокурора до суду в інтересах держави та, як наслідок, про необґрунтовану і безпідставну підміну ним органу, упованоженого здійснювати функції захисту у спірних правовідносинах.

За вказаних обставин, суд вважає, що орган прокуратури звернувся до суду із відповідним позовом передчасно (без з`ясування всіх обставин), фактично позбавивши позивача можливості відреагувати, без надання розумного строку компетентному органу (позивачу у справі) для самостійного вчинення заходів направлених на усунення порушень законодавства та/або звернення до суду з відповідним позовом, або аргументованого повідомлення органу прокуратури про відсутність порушень чи підстав не можливості подання такого позову позивачем, що в свою чергу не відповідає змісту ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру».

Більш того, позовна заява не містить доводів щодо необхідності невідкладеного захисту інтересів держави з метою попередження негативних невідворотних наслідків.

Крім того, суд відзначає, що сама по собі обставина не звернення позивача протягом певного періоду часу до суду із відповідним позовом, без належного з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, підстав, не свідчить про неналежне виконання таким органом своїх функцій із захисту інтересів держави.

Наданими у справу доказами прокурором не доведено, що Комишенська сільська рада з об`єктивних і непереборних причин не могла або ухилялася від подання позову до суду протягом тривалого часу.

Також необхідно зауважити, що за обставин даної справи не вбачається, що Комишненська сільська рада знаходилася в умовах обмеження строками звернення до суду за захистом інтересів держави та втратила відповідні можливості.

Як вже зазначалося, невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Позаяк, визначаючи розумність строку на звернення до суду, суд відзначає, що спірна земельна ділянка була передана з державної власності в комунальну власність 10.12.2020 року. При цьому, про можливе порушення інтересів держави Комишненську сільську раду було повідомлено тільки листом Луганської місцевої прокуратури №2 від 05.01.2021 року № 77-15вих-21.

Отже, з моменту переходу спірної земельної ділянки у комунальну власність та отримання Комишненською сільською радою прав фактичного, титульного власника нею, а також повідомлення останньої про порушення інтересів держави минув незначний проміжок часу.

Більш того, лише після вивчення прокуратурою стану законності та отриманої під час його здійснення інформації і документації, у тому числі землевпорядної, виявилось можливим встановити, що спірну земельну ділянку надано у користування на умовах оренди з порушенням вимог земельного законодавства.

Тобто, у даному випадку про порушення закону та, як наслідок, права на спірну земельну ділянку могло стати відомо не раніше вивчення стану законності органами прокуратури, в ході якого і відбулося детальне вивчення та співставлення документації на земельну ділянку.

Держава в особі уповноважених органів могла довідатися про порушення свого права на спірну земельну ділянку щонайменше з моменту встановлення даного факту.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні і будь-які інші докази, які б свідчили про те, що уповноважений державний орган або прокурор могли дізнатися про порушення права держави на спірну земельну ділянку раніше.

Отже, за загальним правилом у виниклих правовідносинах строк позовної давності має відліковуватися саме з моменту коли держава в особі її уповноважених органів дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав і законних інтересів.

До того ж у разі якщо порушення інтересів держави має триваючий характер, то такий інтерес порушується протягом всього часу існування відповідно порушення.

Разом з тим, зазначене свідчить і про незначний сплив загального трирічного строку позовної давності на звернення з відповідним позовом до суду, а тому Комишненська сільська рада не була позбавлена можливості звернутися до суду з відповідним позовом як протягом розумного строку, так і взагалі в межах встановленого законом строку позовної давності.

Крім того, не дочекавшись мотивованої відповіді Комишненської сільської ради на лист про намір звернутися до суду та, навіть, не надавши розумного строку для здійснення реагування на неї, прокурор обґрунтовуючи бездіяльність останньої послався на те, що причинами її не звернення до суду є викладена у листі від 11.01.2021 року №6 відповідь про неможливість звернення до суду через відсутність сформованого та прийнятого бюджету станом на день надання відповіді 11.01.2021 року, що у свою чергу позбавляє можливості сплатити судовий збір.

Проте, дана інформація жодним чином не підтверджує факт відсутності у Комишненської сільської ради бюджетних коштів для сплати судового збору у період після 11.01.2021 року. Комишненська сільська рада має право звернутися до суду з метою реального захисту інтересів держави протягом всього трирічного строку позовної давності.

Наразі доводи прокурора про відсутність у Комишненської сільської ради бюджетного фінансування на оплату судового збору підтвердження матеріалами справи не знайшли.

Також, слід відмітити, що неможливість сплати судового збору та недостатнє фінансування органу державної влади не свідчить про наявність виключного випадку, за якого прокурор може представляти інтереси держави (висновок Верховного Суду зроблений у постанові від 21.08.2019 року року у справі № 802/1873/17-а).

При цьому, прокурором у період з 05.01.2021 року до моменту звернення з позовом до суду взагалі не був з`ясований факт вчинення або не вчинення Комишненською сільською радою підготовчих дій з метою захисту інтересів держави та подальшого звернення з позовною заявою до суду.

Таким чином, матеріали даної справи не містять доказів бездіяльності Комишненської сільської ради та неможливості звернення останньої з відповідним позовом до суду, тобто підтвердження триваючого у часі невиконання органом, уповноваженим на захист інтересів держави у спірних правовідносинах, своїх функцій.

За таких обставин, суд вважає, що фактично прокурор, передчасно звернувшись до суду, перебрав на себе функції органу, уповноваженого державою захищати відповідні інтереси, підмінивши при цьому його.

До того ж поважні причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом Комишненською сільською радою прокурором не наведено.

Встановлені обставини у своїй сукупності спростовують висновки прокурора про бездіяльність компетентного органу (позивача), неналежне здійснення ним захисту державних інтересів та наявність виключних підстав для представництва органом прокуратури інтересів держави.

Суд також звертає увагу на те, що подібних правових висновків дійшов і Східний апеляційний господарський суд у своїх постановах від 01.12.2020 року у справі №922/2069/20, від 17.12.2020 року у справі №913/124/20, від 27.10.2020 року у справі №905/1961/18 та від 03.12.2020 року у справі 905/88/20.

Крім того, ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005 р., заява 61517/00, пункт 27).

Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009 р., заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

"Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Ради Європи від 27.05.2003 р. №1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя згідно п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України.

У зв`язку з цим суд ще раз наголошує на тому, що прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, не надав можливість Комишненській сільській раді спростувати факт стверджуваного порушення або самостійно звернутись до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання відповідного повідомлення, а також не довів, що відповідний орган не може чи не бажає здійснювати захист інтересів держави, а тому не підтвердив наявності підстав представництва інтересів держави в суді відповідно до положень ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» та не набув процесуального статусу особи, якій законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб (спеціальної процесуальної правоздатності).

Разом з тим, суд відзначає, що ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів", яка кореспондується з ч. 4 ст. 236 ГПК України, встановлено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

А тому з метою дотримання принципу правової визначеності та формування сталої судової практики суд враховує висновки Верховного Суду щодо застосування конкретних норм права до спірних правовідносин.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України, суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано.

З метою забезпечення єдності судової практики у питанні застосування положень ГПК України у справах за позовами прокурорів Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України (залишення позову без розгляду).

Такого ж висновку щодо застосування наведеної норми процесуального права дійшов і Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, виклавши його в постанові від 19.02.2019 року у справі № 925/226/18.

З урахуванням викладеного, зважаючи на те, що позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати, суд приходить до висновку про залишення поданого прокурором позову без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

Разом з цим, суд звертає увагу позивача на те, що, відповідно до ч. 4 ст. 226 ГПК України, особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення обставин, що були підставою для залишення позову без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Суд також відзначає і те, що залишення позову без розгляду жодним чином не порушує право прокурора на справедливий суд, оскільки таке залишення позову без розгляду здійснюється судом через недотримання останнім вимог процесуального законодавства при поданні позовної заяви до суду.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 226 ГПК України, про залишення позову без розгляду постановляється ухвала, в якій вирішуються питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з бюджету.

Відповідно ч. 2 ст. 123 ГПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

За п. 4 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

А тому за відсутності клопотання позивача про повернення судового збору, суд вважає за необхідне роз`яснити, що сума сплаченого судового збору повертається з Державного бюджету України за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. 53 ГПК України, ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», ст.ст. 226, 234, 235 ГПК України, Господарський суд Луганської області -

УХВАЛИВ:

1. Позов Керівника Луганської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Комишненської сільської ради Станично-Луганського району Луганської області до Головного управління Держгеокадастру у Луганській області, Фермерського господарства «Ріпка Агро» про визнання незаконним і скасування наказу, визнання недійсним договору оренди землі та повернення земельної ділянки - залишити без розгляду.

2. Роз`яснити прокурору, що згідно ч. 4 ст. 226 ГПК України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення обставин, що були підставою для залишення позову без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в порядку та строк встановлені ст.ст. 254-256 ГПК України.

Ухвалу суду складено та підписано 18.02.2021 року.

Суддя О.В. Тацій