Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2021 р. м. Рівне

Справа № 918/1198/20

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Політики Н.А., за участі секретаря судового засідання Костюкович Ю.С.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СПІКО"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Делвіс"

про стягнення заборгованості в сумі 71 272 грн 47 коп.,

у судове засідання учасники справи не з`явилися.

Відповідно до частини 3 статті 222 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) при розгляді судової справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У грудні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "СПІКО" (далі - ТзОВ "СПІКО", позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Делвіс" (далі - ТзОВ "Делвіс", відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 71 272 грн 47 коп., з яких: 33 000 грн 00 коп. - основний борг, 21 581 грн 67 коп. - пеня, 16 690 грн 80 коп. - 15% річних та інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не в повному обсязі виконано свої зобов`язання з оплати поставленого позивачем, згідно договору дистрибуції від 21 вересня 2018 року № 48, товару, у зв`язку з чим у ТзОВ "Делвіс" виникла заборгованість перед ТзОВ "Спіко" у розмірі 33 000 грн 00 коп. Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача за період з 26.10.2018 р. по 11.12.2020 р. пені у розмірі 21 581 грн 67 коп., інфляційних витрат та 15% річних у розмірі 16 690 грн 80 коп.

Також ТзОВ "Спіко" наведено попередній (орієнтовний) розрахунок витрат, згідно яких позивач вказує, що поніс та очікує понести витрати, пов`язані із розглядом даної справи у загальному розмірі 12 102 грн 00 коп., які складаються із суми сплаченого судового збору за подання даного позову у розмірі 2 1021 грн 00 коп. та витрат на правничу допомогу у розмір 10 000 грн 00 коп.

Ухвалою суду від 28 грудня 2020 року позовну заяву ТзОВ "СПІКО" від 21 грудня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання для розгляду справи призначено на 25 січня 2021 року.

Ухвалою суду від 29 грудня 2020 року виправлено описку, допущену в ухвалі Господарського суду Рівненської області від 28 грудня 2020 року у даній справі.

Ухвалою суду від 25 січня 2021 року розгляд справи відкладено на 15 лютого 2021 року.

У судове засідання 15 лютого 2021 року позивач не з`явився, однак 25.01.2021 р. від представника останнього на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача. Також в даному клопотанні представник позивача зазначив, що позовні вимоги не змінилися та відповідають тим, що зазначені в позовній заяві від 18 грудня 2020 року.

Відповідач у судове засідання 15 лютого 2021 року також не з`явився, про дату, час і місце даного засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення відповідного поштового відправлення № 737 (а.с. 75).

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України).

Згідно з ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, а неявка останнього не перешкоджає розгляду цієї справи та вирішенню спору по суті, то за висновками суду справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 ГПК України.

Враховуючи клопотання представника позивача та належне повідомлення відповідача про судове засідання, призначене на 15.02.2021 р., суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності останніх.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 вказаної статті).

У судовому засіданні 15 лютого 2021 року судом було прийнято рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

21 вересня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "СПІКО" (далі - Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Делвіс" (далі - Дистрибутор) укладено договір дистрибуції № 48 (далі - Договір, а.с. 11-16), за умовами п. 1.1. якого Постачальник зобов`язався передати у власність Дистрибутора товар, для його подальшого розповсюдження на умовах, визначених у цьому Договорі, а Дистрибутор зобов`язався на умовах цього Договору приймати такий товар у кількості, асортименті та по цінам відповідно до погоджених Постачальником Заявок Дистрибутора на постачання товару, сплатити його вартість та здійснювати його продаж та розповсюдження.

У пункті 3.2. Договору сторони погодили, що право власності на товар, що поставляється, переходить від Постачальника до Дистрибутора в момент фактичної поставки товару. Датою поставки товару (тобто момент фактичної передачі товару) є дата підписання матеріально-відповідальною особою Дистрибутора товарно-транспортної та видаткової накладної (при цьому Дистрибутор надає Постачальнику Довіреність за передбаченою додатком № 1 до даного Договору формою разом із зразками печаток або штампів, що посвідчують підписи матеріально-відповідальних осіб Дистрибутора, які приймають товар разом з переліком таких осіб).

Загальна сума Договору складає суму вартості партій поставленого протягом дії даного Договору товару, зазначених в видаткових накладних. Ціна товару узгоджується в прайс-листі сторонами, та ціна може будь-який час змінюватись Постачальником в залежності від показників, що обумовлюють ціна товару. Ціна та асортимент товару зазначається в видаткових накладних на поставку товару. (п.п. 6.1., 6.2. Договору).

Сторонами у п. 6.3. Договору визначено, що Дистрибутор зобов`язаний здійснювати оплату за поставлений товар в гривнях безготівковим розрахунком на рахунок Постачальника на умовах відстрочення платежу в кількості 30 календарних днів з моменту відвантаження Постачальником товару.

Пунктом 7.1. Договору встановлено, що він набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2018 року включно.

Відповідно до п. 7.3. Договору припинення дії даного Договору, в тому числі дострокове, не звільняє сторони від виконання взятих на себе за Договором зобов`язань, які виникли до моменту припинення дії Договору.

За несвоєчасну оплату поставленої партії товару, Дистрибутор відповідає шляхом сплати Постачальнику пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від не перерахованої суми за кожну розпочату добу прострочення платежу (п. 8.2. Договору).

Крім того сторони погодили, що у разі порушення строків оплати поставленої партії товару більше ніж на 14 календарних днів, Дистрибутор зобов`язується сплатити на користь Постачальника крім пені, передбаченої п. 8.2. Договору, також 15% річних від простроченої суми відповідно до ст. 692 ЦК України. У цьому випадку Дистрибутор зобов`язався відшкодувати Постачальнику усі збитки, в тому числі втрачену вигоду (п. 8.2.1. Договору).

В пункті 8.3. Договору сторони відповідно до ст. 259 Цивільного кодексу України домовилися про збільшення строку позовної давності за несвоєчасне виконання Дистрибутором грошових зобов`язань за даним Договором до трьох років, та відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України домовилися про те, що нарахування штрафних санкцій за несвоєчасну оплату поставленої партії товару, припиняється через три роки від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками цих юридичних осіб.

На виконання умов Договору позивачем було відвантажено відповідачу товар на загальну суму 92 244 грн 9 6коп., що підтверджується видатковою накладною від 25 вересня 2018 року № 206 (а.с. 27).

Як зафіксовано в акті звірки взаємних розрахунків за вересень 2018 року, який підписано позивачем та відповідачем без заперечень та скріплено їх печатками, станом на 30 вересня 2018 року розмір заборгованості відповідача перед позивачем за поставлений згідно Договору товар складає 92 244 грн 96 коп. (а.с. 26).

За твердження позивача станом на 22 жовтня 2020 року відповідачем оплачено поставлений товар на загальну суму 59 244 грн 96 коп.

Спір у справі виник у зв`язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем зобов`язання по оплаті поставленого товару, у зв`язку з чим позивач вказує на існування у ТзОВ "Делвіс" заборгованості у розмірі 33 000 грн 00 коп. та за несвоєчасне виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання позивачем нараховано пеню за період з 26.10.2018 р. по 11.12.2020 р. у розмірі 21 581 грн 67 коп., інфляційних витрат та 15% річних у розмірі 16 690 грн 80 коп., інфляційні втрати у розмірі 4 794 грн 39 коп. та 15% річних у розмірі 11 896 грн 41 коп.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання, в тому числі Глави 54 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Вказаний Договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 165, 173, 174, 175 Господарського кодексу України (далі - ГК України), ст. ст. 11, 202, 662, 692, 712 ЦК України, і згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 173 ГК України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Наявною у матеріалах справи видатковою накладною від 25 вересня 2018 року № 206, яка підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печатками цих юридичних осіб, підтверджується виконання позивачем своїх зобов`язань за Договором з поставки товару відповідачу загальною вартістю 92 244 грн 96 коп.

Крім того в підписаному уповноваженими представниками сторін та скріпленому печатками сторін акті звірки взаємних розрахунків ТзОВ "Спіко" та ТзОВ "Делвіс" було зафіксовано наявність у відповідача станом на 30 вересня 2018 року заборгованості перед позивачем за поставлений у період з 1 вересня 2018 року по 30 вересня 2018 року згідно Договору товар, яка складає 92 244 грн 96 коп.

Умовами Договору погоджено, що підписання дистрибутором видаткової накладної свідчить про те, що дистрибутор згоден з ціною на товар, вказаною у накладній, перевірив кількість, асортимент товару та погоджується на прийняття всього товару як належно поставленого згідно цього Договору з дотриманням строків його постачання.

Зважаючи на те, що відповідач не скористався своїм правом на спростування викладених позивачем обставин, суд приходить до висновку, що ТзОВ "Спіко" належним чином виконано свої зобов`язання з поставки відповідачу товару за Договором.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У п. 6.3. Договору визначено, що дистрибутор здійснює оплату за отриманий товар в гривнях безготівковим розрахунком на рахунок постачальника на умовах відстрочення платежу в кількості 31 календарного дня з моменту відвантаження постачальником товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було оплачено поставлений товар частково, а саме, на загальну суму 59 244 грн 96 коп., що підтверджується платіжними дорученнями від 07.11.2018 р. № 2509 на суму 32 244 грн 96 коп., від 07.12.2018 р. № 2547 на суму 4 000 грн 00 коп., від 14.12.2018 р. № 2553 на суму 5 000 грн 00 коп., від 04.01.2019 р. № 2578 на суму 4 000 грн 00 коп., від 30.01.2019 р. № 2582 на суму 2 000 грн 00 коп., від 15.02.2019 р. № 2599 на суму 1 000 грн 00 коп., від 13.03.2019 р. № 2620 на суму 5 000 грн 00 коп., від 29.03.2019 р. № 2637 на суму 2 000 грн 00 коп., від 05.04.2019 р. № 2647 на суму 2 000 грн 00 коп., від 06.06.2019 р. № 2586 на суму 2 000 грн 00 коп. (а.с 36-45).

З урахуванням п. 6.3 Договору та положень ч. 1 ст. 530 ЦК України, суд приходить до висновку, що відповідач є таким, що прострочив виконання свого зобов`язання з оплати поставленого позивачем товару. При цьому, відповідач зобов`язаний був оплатити поставлений йому 25 вересня 2018 року товар до 25 жовтня 2018 року.

Відповідно до статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов та не спростував твердження позивача про наявність у нього заборгованості з оплати поставленого за Договором товару та її обсяги, у зв`язку з чим суд, керуючись приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України, приходить до висновку, що покупець взятих на себе зобов`язань за Договором в повному обсязі не виконав, вартість переданого йому товару у визначений Договором строк не сплатив, у зв`язку з чим у ТзОВ "Делвіс" виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 33 000 грн 00 коп.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання, не наведено.

Частинами 1 та 2 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України).

Аналогічні приписи закріплені у ч. 1 ст. 74 ГПК України.

Доказів сплати коштів у сумі 33 000 грн 00 коп. станом на дату розгляду справи в суді відповідачем суду не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність у ТзОВ "Делвіс" заборгованості за Договором у розмірі 33 000 грн 00 коп., у зв`язку з чим позовні вимоги ТзОВ "Спіко" в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Делвіс" основного боргу в сумі 33 000 грн 00 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача за період з 26.10.2018 р. по 11.12.2020 р. пені у розмірі 21 581 грн 67 коп., інфляційних витрат та 15% річних у розмірі 16 690 грн 80 коп., з яких: 4 794 грн 39 коп. - інфляційні втрати, 11 896 грн 41 коп. - 15% річних.

Судом встановлено, що відповідач свого грошового зобов`язання у визначений строк не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 ЦК України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 ЦК України), а відтак є підстави для застосування встановленої законом або договором відповідальності.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно ч. 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов`язання мало бути виконано.

У пункті 8.2. Договору сторонами було погоджено, що дистрибутор відповідає за несвоєчасну оплату поставленої партії товару шляхом сплати постачальнику пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від неперерахованої суми за кожну розпочату добу прострочення платежу.

В пункті 8.3. Договору сторони відповідно до ст. 259 Цивільного кодексу України домовилися про збільшення строку позовної давності за несвоєчасне виконання Дистрибутором грошових зобов`язань за даним Договором до трьох років, та відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України домовилися про те, що нарахування штрафних санкцій за несвоєчасну оплату поставленої партії товару, припиняється через три роки від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

З наведеного пункту Договору вбачається, що сторонами було визначено розмір, порядок нарахування пені та строк такого нарахування, а відтак приписи ч. 6 ст. 232 ГК України, якими встановлено обмеження періоду нарахування штрафних санкцій піврічним терміном, у даному випадку не підлягають застосуванню.

Здійснивши власний розрахунок пені за допомогою Системи комплексного інформаційного забезпечення ЛІГА:ЗАКОН ENTERPRISE встановив, що обґрунтований розмір пені становить 21 503 грн 33 коп., при заявленому - 21 581 грн 67 коп. Відтак суд дійшов до висновку про те, що стягненню з відповідача підлягає сума пені, яка за розрахунком суду складає 21 503 грн 33 коп.

За таких обставин, вимога позивача до відповідача про стягнення пені в сумі 21 581 грн 67 коп. підлягає частковому задоволенню в розмірі 21 503 грн 33 коп. У решті позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 78 грн 34 коп. слід відмовити.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сторонами у п. 8.2 Договору визначено, що за порушення строків оплати поставленої партії товару більше ніж на 14 календарних днів, з покупця стягується 15% річних від простроченої суми (тобто, було визначено інший розмір процентів, ніж визначений частиною 2 статті 625 ЦК України).

В свою чергу, суд, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за допомогою Системи комплексного інформаційного забезпечення ЛІГА:ЗАКОН ENTERPRISE встановив, що обґрунтований розмір даних компенсаційних виплат становить 4 171 грн 00 коп., при заявленому - 4 794 грн 39 коп. Відтак суд дійшов до висновку про те, що стягненню з відповідача підлягають інфляційні втрати, які за розрахунком суду складають 4 171 грн 00 коп.

За таких обставин, вимога позивача до відповідача про стягнення інфляційних втрат в сумі 4 794 грн 39 коп. підлягає частковому задоволенню в розмірі 4 171 грн 00 коп. У решті позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 623 грн 39 коп. слід відмовити.

Крім того суд, здійснивши власний розрахунок відсотків річних за допомогою Системи комплексного інформаційного забезпечення ЛІГА:ЗАКОН ENTERPRISE встановив, що розмір обґрунтованих відсотків річних становить 11 833 грн 47 коп., при заявленому 11 896 грн 41 коп. Відтак суд дійшов до висновку про те, що стягненню з відповідача підлягають відсотки річних, які за розрахунком суду складають 11 833 грн 47 коп.

За таких обставин, вимога позивача до відповідача про стягнення п`ятнадцяти відсотків річних в сумі 11 896 грн 41 коп. підлягає частковому задоволенню в розмірі 11 833 грн 47 коп. У решті позовних вимог в частині стягнення 15% річних в сумі 62 грн 94 коп. слід відмовити.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, в повній мірі дослідивши матеріали справи, врахувавши наведені правові норми та перевіривши суми заявлених до стягнення пені, відсотків річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "СПІКО" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Делвіс" є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та такими, що підлягають частковому задоволенню в сумі 33 000 грн 00 коп. - основного боргу, 21 503 грн 33 коп. - пені, 4 171 грн 00 коп. - інфляційних втрат та 11 833 грн 47 коп. - 15% річних. У решті позовних вимог в частині стягнення 78 грн 34 коп. пені, 623 грн 39 коп. інфляційних втрат та 15% річних в сумі 62 грн 94 коп. відмовити.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 ГПК України, оплата судових витрат покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 2 079 грн 45 коп.

При зверненні до суду із позовом позивачем також заявлено до стягнення з відповідача витрат на правничу (адвокатську) допомогу в розмірі 10 000 грн 00 коп.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 126 ГПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, 1 жовтня 2018 року між Адвокатським об`єднанням "Адвокатська фірма "Наше право" (далі - Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Спіко" (далі - Клієнт) був укладений Договір про надання правової (адвокатської) допомоги, за змістом якого Клієнт доручає, а Виконавець зобов`язується за винагороду та на замовлення Клієнта протягом дії цього Договору про надання правової (адвокатської) допомоги (послуги) ДК 021/2015-79110000-8 послуги з юридичного консультування та юридичного представництва; надавати Клієнту будь-яку правову адвокатську) допомогу, що є законною та передбаченою законодавством України.

Відповідно до п. 2.1. Договору про надання правової (адвокатської) допомоги від 1 жовтня 2018 року Клієнт зобов`язується сплачувати Виконавцю винагороду за надання правової (адвокатської) допомоги у відповідності до умов цього Договору.

Згідно п. 2.3. Договору про надання правової (адвокатської) допомоги від 1 жовтня 2018 року за результатом наданих послуг сторони підписують Акт приймання-передачі послуг, в якому вказують період, вид та вартість наданих послуг.

Відповідно до п. 2.4. Договору про надання правової (адвокатської) допомоги від 1 жовтня 2018 року оплата винагороди здійснюється Клієнтом протягом трьох банківських днів після підписання сторонами відповідного Акту приймання-передачі виконаних послуг, або попередньою оплатою.

Договір діє протягом чотирьох років від дати його підписання сторонами (п. 4.1. Договору про надання правової (адвокатської) допомоги від 1 жовтня 2018 року).

18 червня 2019 року між Адвокатським об`єднанням "Адвокатська фірма "Наше право" (далі - Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Спіко" (далі - Клієнт) був укладений Додаток № 2 до Договору про надання правової (адвокатської) допомоги від 1 червня 2018 року.

Відповідно до п. 1. вищезазначеного додатку Виконавець надає Клієнту наступну правову (адвокатську) допомогу:

складання та подання позовної заяви до Господарського суду Рівненської області про стягнення грошової заборгованості, у т.ч. пені, інфляційних та 15 (п`ятнадцяти) відсотків річних за договором дистрибуції № 48 від 21 вересня 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спіко" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Делвіс", а також участь у судовому процесі з направленням уповноваженого представника (адвоката).

Згідно п. 2. вищезазначеного додатку за надання у п. 1. правової (адвокатської) допомоги Клієнт сплачує Виконавцю винагороду у наступному розмірі: 10 000 грн 00 коп. без ПДВ.

Винагорода сплачується Клієнтом у безготівковій формі на банківський рахунок Виконавця (п. 3 вищезазначеного додатку).

Вказаний договір та Додаток до договору підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками.

Частиною 3 статті 126 ГПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження отриманої правничої допомоги, позивач надав суду платіжне доручення від 25.06.2019 р. № 8741 на суму 10 000 грн 00 коп. про сплату позивачем отриманих послуг від Адвокатського об`єднання "Адвокатська фірма "Наше право" та Акт наданих послуг згідно Договору про надання правової (адвокатської) допомоги від 1 жовтня 2018 року та додатку № 2 від 18 червня 2019 року.

Згідно Акту наданих послуг згідно Договору про надання правової (адвокатської) допомоги від 1 жовтня 2018 року та додатку № 2 від 18 червня 2019 року Виконавець надав Клієнту наступну правову (адвокатську) допомогу (послуги): складання та подання позовної заяви до Господарського суду Рівненської області про стягнення грошової заборгованості, у т.ч. пені, інфляційних та 15 (п`ятнадцяти) відсотків річних за договором дистрибуції № 48 від 21 вересня 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спіко" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Делвіс" на загальну суму 10 000 грн 00 коп.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 ГПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Відповідач заперечень стосовно заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу не подав, клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу не заявив.

З урахуванням наведеного, оскільки позовні вимоги у даній справі задоволені частково, суд дійшов висновку про те, що з відповідача підлягають стягненню витрати позивача на оплату правничої допомоги пропорційно розміру задоволених вимог, а саме в сумі 9 892 грн 71 коп.

Керуючись ст. ст. 73-79, 91, 123, 126, 129, 178, 202, 222, 233, 236-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Делвіс" (35306, Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Колоденка, провулок Свободи, буд. 3У, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СПІКО" (13313, Житомирська обл., Бердичівський р-н, с. Мирне, вул. Володарського, буд. 151а, ) 33 000 (тридцять три тисячі) грн 00 коп. - основного боргу, 21 503 (двадцять одну тисячу п`ятсот три) грн 33 коп. - пені, 16 004 (шістнадцять тисяч чотири) грн 47 коп. - 15% річних та інфляційних втрат, 2 079 (дві тисячі сімдесят дев`ять) грн 45 коп. - витрат по оплаті судового збору та 9 892 (дев`ять тисяч вісімсот дев`яносто дві) грн 71 коп. - витрат на правничу (адвокатську) допомогу.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Спіко" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Делвіс" пені в сумі 78 грн 34 коп., інфляційних втрат в сумі 623 грн 39 коп. та 15% річних в сумі 62 грн 94 коп. - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У той же час згідно підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних Положень ГПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини 5 статті 240 ГПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 22 лютого 2021 року.

Суддя Політика Н.А.

Віддруковано 4 примірники:

1 - до справи;

2-3 - позивачу (13313, Житомирська обл., Бердичівський р-н, с. Мирне, вул. Володарського, буд. 151а;

01033, м. Київ. вул. Саксаганського, 61/17, оф. 5);

4 - відповідачу (35306, Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Колоденка, провулок Свободи, буд. 3У).