РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.02.2021Справа № 910/18917/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., за участю секретаря судового засідання Коверги П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Коростенський щебзавод"

до Сіногідро Корпорейшн Лімітед в особі представництва "Сіногідро Корпорейшн Лімітед"

про стягнення заборгованості та пені за договором постачання в розмірі 14 630 643,30 грн.

Представники сторін:

від позивача: Шатун С.П., довіреність б/н від 12.01.2021;

від відповідача: Омельчук С.О., ордер серія КС № 250843.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з додатковою відповідальністю «Коростенський щебзавод» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами про стягнення з Сіногідро Корпорейшн Лімітед в особі представництва «Сіногідро Корпорейшн Лімітед» заборгованості та пені за договором постачання в розмірі 14 630 643,30 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором поставки № 05-11/18-УБ від 05.11.2018, в частині здійснення розрахунків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 13.01.2021.

30.12.2020 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому останній заперечуючи проти позову зазначив, що всупереч ч.ч. 2, 9 ст. 80 ГПК України позивач, посилаючись у позовній заяві на ряд видаткових накладних у період з листопада 2018 по грудень 2019 не долучив їх копій до позовної заяви, а тому відповідач вважає, що суд при ухваленні рішення не має брати до уваги посилання позивача на видаткові накладні, видані у період з листопада 2018 по грудень 2019. Крім того, позивач посилається на акти звірки складені станом на 31.10.2019, 30.11.2019 та 31.12.2019, які підписані з боку відповідача Юе Сінь, однак, наданий позивачем витяг з ЄДРПОУ не підтверджує повноважень Юе Сінь, оскільки містить відомості станом на 26.03.2018.

У судове засідання 13.01.2021 представник відповідача з`явився, представник позивача не з`явився.

За результатами судового засідання судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого судового засідання на 01.02.2021, яку занесено до протоколу судового засідання.

13.01.2021 представником позивача подано відповідь на відзив, у якій позивач вказав, що твердження відповідача є безпідставними та необґрунтованими, оскільки відповідачем не заперечується факту заборгованості з оплати за товар на загальну суму 13 795 481,16 грн., відповідач має у розпорядженні оригінали усіх підписаних та скріплених печаткою сторін видаткових накладних, на які посилається позивач і він не заперечує даного факту. Відповідачем не надано жодних доказів, які б підтверджували ту обставину, що Юе Сінь, як керівник представництва «Сіногідро Корпорейшин Лімітед», не мав повноважень на підписання актів звірки взаємних розрахунків складених у період жовтень-грудень 2019 року.

У судове засідання 01.02.2021 представник позивача з`явився, представник відповідача не з`явився.

Враховуючи, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, з огляду на відсутність підстав для відкладення підготовчого засідання, судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 15.02.2021, яку занесено до протоколу судового засідання.

У судове засідання 15.02.2021 представники сторін з`явились.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 15.02.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

05 листопада 2018 року між Товариством з додатковою відповідальністю "Коростенський щебзавод" (далі - постачальник, позивач) та Сіногідро Корпорейшн Лімітед в особі представництва "Сіногідро Корпорейшн Лімітед" (далі - покупець, відповідач) укладено Договір поставки № 05-11/18-УБ (далі - Договір), за умовами якого постачальник зобов`язується поставити покупцю на умовах даного Договору щебінь фракції: 5-20; 20-40, 40-70; щебенево-піщану суміш фракції від 0,05 до 70 мм (С6), пісок із відсівів дробленої фракції 0-5 (далі - товар), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар на умовах даного Договору.

Продукція, що поставляється має відповідати ДСТУ Б В.2.7-75-98; ДСТУ Б В.2.7-30-2013 (п. 1.2 Договору).

Відповідно до п. 1.3 Договору загальний об`єм по Договору товару, що постачається складає 20 тисяч тон, фактичний об`єм визначається підписаними сторонами видатковими накладними, показник яких визначається вагами покупця.

Згідно з п. 2.1 Договору ціна товару включає в себе вартість товару, вартість завантаження товару в транспортний засіб, доставка товару до пункту призначення зазначеного в специфікації.

Кількість, асортимент, одиниця виміру та ціна продукції зазначається у специфікаціях, складених постачальником та підтверджується шляхом підписання сторонами на умовах даного Договору. Кожна специфікація є додатком до даного Договору і є його невід`ємною частиною.

Пунктом 2.2 Договору узгоджено, що вартість даного договору є фіксованою та зазначається в специфікаціях.

За умовами п. 2.3 Договору розрахунки здійснюються шляхом перерахування покупцем на банківський рахунок постачальника повної вартості партії товару не пізніше п`яти днів з моменту його поставки.

Відповідно до п. 3.1 Договору передача товару покупцю здійснюється на умовах СРТ склад покупця (правила Інкотермс в редакції 2010), постачальник здійснює доставку товару в призначене покупцем місце: на території Оліївської сільської ради Житомирського району, Житомирської області, кадастровий номер: :06:000:0358.

Покупець зобов`язаний узгодити з постачальником поставку партії товару не пізніше ніж за один день до бажаної дати поставки.

Згідно з п. 3.4 Договору у зв`язку з ритмічним характером поставок товару, постачальник може виписувати зведену видаткову та податкову накладні, але не рідше одного разу в місяць та не пізніше останнього дня місяця.

Пунктом 3.5 Договору узгоджено, що видаткові накладні підписуються покупцем та повертаються постачальнику не пізніше трьох днів з моменту їх отримання. У випадку неповернення підписаної накладної в зазначений строк, така накладна вважається підписаною сторонами в редакції постачальника.

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2019. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо жодна із сторін не заявила про намір його припинити за 30 дні до закінчення строку його дії (п. 4.1 та п. 4.2 Договору).

27 листопада 2018 року сторонами укладено Додаткову угоду № 2 до Договору, відповідно до якої сторони дійшли згоди викласти п. 1.3 Договору в наступній редакції: загальний об`єм по Договору та вартість товару, що постачається, визначається специфікаціями. Фактичний об`єм отриманого товару визначається підписаними сторонами видатковими накладними, показник яких визначається вагами постачальника.

На виконання умов Договору, сторонами узгоджено поставку товару згідно зі Специфікаціями від 05.11.2018, від 27.11.2018, від 03.12.2018, від 17.12.2018, від 17.12.2018, від 22.12.2018, від 25.03.2019, від 01.04.2019, від 01.04.2019.

Як зазначає позивач, ним протягом листопада 2018-грудня 2019 здійснено відповідачу поставку щебенової продукції на загальну суму 146 062 921,01 грн., що підтверджується видатковими накладними, які підписані сторонами та скріплені їх печатками без заперечень та зауважень, однак відповідач, у порушення взятих на себе зобов`язань за Договором, оплату отриманої за Договором щебенової продукції у повному обсязі не здійснив, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 13 795 481,16 грн.

Також у зв`язку з порушенням відповідачем взятих на себе за Договором зобов`язань в частині здійснення розрахунків, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 124 726,30грн., інфляційні втрати в розмірі 211 530,70 грн. та пеню в розмірі 498 905,10 грн.

Відповідач в свою чергу, заперечуючи проти позову, у відзиві на позовну заяву зазначає, що позивач посилаючись на видаткові накладні, видані у період з листопада 2018 року по грудень 2019 року, не долучає їх до позовної заяви.

Відповідач також зазначає, що наданий позивачем витяг з ЄДРПОУ станом на 26.03.2018, не може підвереджувати повноважень на підписання з боку відповідача Юе Сінь Актів звірки у період з жовтня по грудень 2019 року.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Укладений сторонами договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 ст. 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, на виконання умов даного договору та специфікацій, позивач передав відповідачу погоджену щебенево-піщану суміш фракції від 0,05 до 70 мм, щебенево-піщану суміш фракції від 0,05 до 40 мм, щебінь фракції 5-20, щебінь фракції 20-40, пісок з відсівів подрібнення 0-5 на загальну суму 146 062 921,01 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними (том І а.с. 41-190, том ІІ а.с. 1-189, том ІІІ а.с. 1-129), які підписані сторонами договору без зауважень та скріплені їх печатками, оригінали яких були оглянуті в судовому засіданні.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору щодо поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За умовами п. 2.3 Договору розрахунки здійснюються шляхом перерахування покупцем на банківський рахунок постачальника повної вартості партії товару не пізніше п`яти днів з моменту його поставки.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач свого обов`язку з оплати отриманого товару належним чином не виконав, сплативши позивачу 132 270 439,85 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями (том ІV а.с. 1-104), а отже за відповідачем обліковується заборгованість у розмірі 13 795 481,16 грн., що відповідачем не заперечується.

З наявних в матеріалах справи Актів звірки взаємних розрахунків вбачається, що за відповідачем на користь постачальника за Договором станом 31.10.2019 обліковувалась заборгованість в розмірі 28 022 678,59 грн., станом на 30.11.2019 в розмірі 36 666 109,99 грн. та станом на 31.12.2019 обліковувалась заборгованість в розмірі 34 165 015,75 грн.

Верховний Суд у постанові від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18 зазначив, що відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

У постанові Верховного Суду від 10.09.2019 у справі № 916/2403/18 зроблено висновок, що закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків (див. частина перша статті 11 ЦК України). В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено постанові Верховного Суду від 09.11.2018 у справі № 911/3685/17.

Таким чином, акт звіряння може бути доказом на підтвердження обставин, зокрема, наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звіряння розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Підписання акту звіряння, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Посилання ж відповідача на підписання Актів звірки взаємних розрахунків не уповноваженою особою судом відхиляються, оскільки жодного доказу в підтвердження того, що Юе Сінь не був керівником відповідача в означений період, матеріали справи не містять, а відповідачем не надано.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Доказів оплати вартості отриманого товару в розмірі 13 795 481,16 грн., в тому числі в ході розгляду справи, відповідачем до матеріалів справи не надано.

При цьому, судом враховано, що згідно Акту звірки взаєморозрахунків, відповідачем визнано заборгованість у більшому розмірі, аніж заявлено позивачем.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт поставки позивачем відповідачу узгодженого товару та факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати отриманого товару підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 13 795 481,16 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 124 726,30 грн., інфляційні втрати в розмірі 211 530,70 грн. та пеню в розмірі 498 905,10 грн.

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статей 216, 218 ГК України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій в порядку, передбаченому законодавством та договором.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Суд зазначає, що за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено пеню.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання (та одночасно вид відповідальності за неналежне виконання/невиконання зобов`язання) як пеня та механізм її нарахування встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України та частиною шостою статті 232 ГК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п. 2.4 Договору за порушення строк оплати, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період заборгованості, за кожен день затримки оплати.

Водночас, згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. При цьому, умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені судом встановлено, що позивачем нараховується пеня за період з 07.08.2020 по 24.11.2020, натомість остання за датою поставка відбулась 08.12.2019, згідно видаткової накладної № 9132 від 08.12.2019, а отже оплата за означеною видатковою накладною мала бути здійсненна відповідачем, з огляду на п.2.3 Договору - 13.12.2019, а з 14.12.2019 відповідач є таким, що прострочив строки оплати, відповідно шестимісячний строк для нарахування пені - 14.06.2020, а отже здійсненне позивачем нарахування пені з 07.08.2020, не ґрунтується на приписах закону, в зв`язку з чим, вимога про стягнення пені за період з 07.08.2020 по 24.11.2020 задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановлено індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум 3% річних та інфляційних втрат, судом встановлено, що стягненню підлягають 3% річних в розмірі 124 385,49 грн. та інфляційні втрати в розмірі 207 621,99 грн.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Сіногідро Корпорейшн Лімітед в особі представництва "Сіногідро Корпорейшн Лімітед" (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26; ідентифікаційний код: 26612982) на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Коростенський щебзавод" (11502, Житомирська обл., м. Коростень, вул. Каштанова, буд. 3; ідентифікаційний код: 01374567) заборгованість в розмірі 13 795 481 (тринадцять мільйонів сімсот дев`яносто п`ять тисяч чотириста вісімдесят одна) грн. 16 коп., 3 % річних в розмірі 124 385 (сто двадцять чотири тисячі триста вісімдесят п`ять) грн. 49 коп., інфляційні втрати в розмірі 207 621 (двісті сім тисяч шістсот двадцять одна) грн. 99 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 211 912 (двісті одинадцять тисяч дев`ятсот дванадцять) грн. 32 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 24.02.2021

Суддя О.А. Грєхова