РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

11.02.2021Справа № 910/12738/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Шкорупеєва А.Д., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Київської міської ради

до 1. Державного реєстратора Комунального підприємства "Результат" Синявського Володимира Володимировича

2. Релігійної громади Української православної церкви на честь Святої Великомучениці Анастасії Узорішительниці у Шевченківському районі м. Києві

про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності

за участю представників:
від позивача: Гончаров О.В.

від відповідача 1: не з`явився

від відповідача 2: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Київська міська рада звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного реєстратора Комунального підприємства "Результат" Синявського Володимира Володимировича, Релігійної громади Української православної церкви на честь Святої Великомучениці Анастасії Узорішительниці у Шевченківському районі м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення Державного реєстратора Комунального підприємства "Результат" Синявського В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.08.2018 №42481372 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 000, що знаходиться на земельній ділянці по вул. Добровольчих батальйонів, 49А у Печерському районі м. Києва.

Позовні вимоги мотивовані тим, що держаний реєстратор протиправно здійснив реєстрацію неіснуючого нерухомого майна.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.09.2020 дану позовну заяву залишено без руху.

11.09.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 22.10.2020, витребувано у Державного реєстратора Комунального підприємства "Результат" Синявського Володимира Володимировича засвідчену копію матеріалів реєстраційної справи, яка включає документи, на підставі яких було прийнято рішення та проведено державну реєстрацію права власності від 10.08.2018 №42481372 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 000, що знаходиться на земельній ділянці по вул. Добровольчих батальйонів, 49А у Печерському районі м. Києва.

Судове засідання у справі №910/12738/20, призначене на 22.10.2020, знято з розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.11.2020 продовжено підготовче провадження у справі №910/12738/20 на 30 днів, підготовче засідання у справі призначено на 24.11.2020.

Протокольною ухвалою від 24.11.2020 підготовче засідання у справі відкладено на 03.12.2020.

26.11.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів, у якому позивач зазначає, що у зв`язку з тим, що відповідачем 1 не виконанні вимоги ухвал суду та не надано витребувані судом матеріали реєстраційної справи, є необхідність витребувати зазначенні документи у Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.12.2020 клопотання Київської міської ради про витребування доказів задоволено, витребувано у Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) засвідчену у встановленому законодавством порядку копію реєстраційної справи, яка включає документи, на підставі яких прийнято рішення та проведено державну реєстрацію права власності від 10.08.2018 №42481372 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 000, що знаходиться на земельній ділянці по вул. Добровольчих батальйонів, 49А у Печерському районі м. Києва, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення реєстраційних дій, підготовче засідання у справі №910/12738/20 відкладено на 24.12.2020.

22.12.2020 через канцелярію суду від Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшли витребувані судом документи.

Протокольною ухвалою від 24.12.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 28.01.2021.

Ухвалою від 24.12.2020 повідомлено позивача та відповідачів про час та місце розгляду справи по суті.

19.01.2021 через канцелярію суду від Київської міської ради надійшли письмові пояснення по справі.

Представники відповідачів у судове засідання 28.01.2021 не з`явилися.

Протокольною ухвалою від 28.01.2021 відкладено судове засідання на 11.02.2021.

Ухвалою від 28.01.2021 повідомлено позивача та відповідачів про час та місце розгляду справи по суті.

Представник відповідач-1 у судове засідання 11.02.2021 не з`явився. Відповідач-1 про причини неявки у судове засідання свого представника не повідомив, відзиву на позов, а також витребуваних судом документів не надав.

Представник відповідач-2 у судове засідання 11.02.2021 не з`явився. Відповідач-2 про причини неявки у судове засідання свого представника не повідомив, відзиву на позов не подав.

З метою повідомлення відповідачів про розгляд справи по суті ухвали суду від 24.12.2020 та від 28.01.2021 направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу відповідачів, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно із ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

У відповідності до ч.7 ст.120 Господарського процесуального кодексу України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Зі змісту пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, день невдалої спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвали.

Ухвали суду від 24.12.2020 та від 28.01.2021 відповідачу-1 та відповідачу-2 не вручені та повернуті на адресу суду поштовим відділенням зв`язку.

Отже, у відповідності до пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, відповідачі були належним чином повідомлені про розгляд справи.

Згідно із ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З урахуванням наведеного, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи по суті без участі представників відповідачів.

У судовому засіданні 11.02.2021 представник позивача надав пояснення по суті позову, позовні вимоги підтримав.

У судовому засіданні 11.02.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач зазначає, що з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що державним реєстратором Комунального підприємства "Результат" Синявським Володимиром Володимировичем (відповідач-1) прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.08.2018 №42481372, яким за Релігійною громадою Української православної церкви на честь Святої Великомучениці Анастасії Узорішительниці у Шевченківському районі м. Києві (відповідач-2, Релігійна громада) на підставі довідки, серія та номер: 0986, видана 02.08.2018, видавник ТОВ "Благобудконсалт"; технічного паспорту, серія та номер: 0986/08-18, виданий 02.08.2018, видавник ТОВ "Благобудконсалт" зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомого майна на вул. Добровольчих батальйонів, 49а у Печерському районі м. Києва (далі - Земельна ділянка), а саме: церкву, загальною площею 90,3 кв.м. 1991 року побудови (далі - майно).

Наведене також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №196720342 від 17.01.2020.

Однак, Київська міська рада зазначає, що жодних рішень щодо передачі земельної ділянки під будівництво ні Релігійній громаді, ні іншим особам у власність чи користування не приймала.

Позивач вказує, що Релігійна громада звернулась до Київської міської ради з клопотанням про відведення їй Земельної ділянки для будівництва церкви (кадастрова справа від 20.12.2019 №310146681), до якого додано довідку від 02.08.2018 № 0986 та технічний паспорт від 02.08.2018 № 0986/08-18. З технічного паспорту на громадський будинок "Церква" від 02.08.2018 №0986/08-18, наданого Релігійною громадою до клопотання про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки вбачається, що об`єкт нерухомого майна побудовано у 1991 році.

Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в Порядку здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель у м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 25.09.2003 № 16/890 (в редакції рішення Київської міської ради від 10.03.2016 № 144/144) проведено обстеження земельної ділянки площею 0,03 га (обліковий код 82:185:0703) на вул. Добровольчих батальйонів, 49а у Печерському районі м. Києва, за результатами якого складено акт від 24.02.2020 № 20-0143/06. Згідно із актом під час обстеження встановлено, що вказана земельна ділянка огороджена, як будівельний майданчик та в її межах ведеться реконструкція об`єкту інженерної інфраструктури (дощової каналізації).

Листом Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вих.№057/3868 від 02.04.2020 повідомлено, що станом на час надання інформації, документи, що дають право на виконання підготовчих, будівельних робіт та засвідчують готовність до експлуатації об`єкта будівництва за адресою: м.Київ, Печерський район, вул. Добровольчих батальйонів, 49а, не видавались та не реєструвались.

Враховуючи зазначене, Державним реєстратором в порушення норм Закону не здійснено перевірку інформації щодо права власності на майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно або проігноровано відсутність такої інформації, а також не здійснено перевірку в Державному земельному кадастрі щодо Земельної ділянки

Посилаючись на те, що державним реєстратором Комунального підприємства "Результат" Синявським В.В. в порушення норм Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"не здійснено перевірку інформації щодо права власності на майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та в Державному земельному кадастрі щодо земельної ділянки по вул. Добровольчих батальйонів, 49А у Печерському районі м. Києва, позивач вважає, що рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42481372 від 10.08.2018 є протиправним та таким, що порушує норми законодавства з питань вчинення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та підлягає скасуванню.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до приписів статті 328 ЦК України право власності набувається з підстав, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Приписами ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч.2 ст.182 ЦК України державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.4 ст.334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав регулюються Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у чинній станом на момент прийняття рішення про державну реєстрацію права власності відповідача-2 на спірне майно) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Також статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що заявником є власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло, перейшло чи припинилося речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав.

Згідно п.1 ч.1 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності підлягає державній реєстрації.

Згідно із ч.1, 2 ст.5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Відповідно до ч.5 ст.12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі.

Приписами ч.4 ст.18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із матеріалами справи державним реєстратором Комунального підприємства "Результат" Синявським Володимиром Володимировичем (відповідачем-1) прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.08.2018 №42481372, яким за Релігійною громадою Української православної церкви на честь Святої Великомучениці Анастасії Узорішительниці у Шевченківському районі м. Києві (відповідачем-2) зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомого майна на вул. Добровольчих батальйонів, 49а у Печерському районі м. Києва, а саме: церкву, загальною площею 90,3 кв.м. 1991 року побудови (далі - майно).

Згідно із ч.1 ст.22 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підстава виникнення права власності довідка, серія та номер: 0986, видана 02.08.2018, видавник ТОВ "Благобудконсалт"; технічний паспорт, серія та номер: 0986/08-18, виданий 02.08.2018, видавник ТОВ "Благобудконсалт".

Наведене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №133921761 від 10.08.2018, Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №196720342 від 17.01.2020, матеріалами реєстраційної справи №000.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" підставою для державної реєстрації права власності та інших речових прав є свідоцтво про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката.

Згідно із п.3 ч.3 ст.10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.

Згідно із матеріалів реєстраційної справи №000 державним реєстратором в порушення вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" проведено реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за відсутності передбачених п.6 ч.1 ст.27 Закону документів, не здійснено перевірку інформації щодо права власності на майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не направлено відповідні запити органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав.

Також листом Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вих.№057/3868 від 02.04.2020 повідомлено, що станом на час надання інформації, документи, що дають право на виконання підготовчих, будівельних робіт та засвідчують готовність до експлуатації об`єкта будівництва за адресою: м.Київ, Печерський район, вул. Добровольчих батальйонів, 49а, не видавались та не реєструвались.

Водночас у відповідності до ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" загальними засадами державної реєстрації прав, зокрема є гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Аналіз норм Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" дає підстави вважати, що до повноважень державного реєстратора входить дослідження документів на предмет їх відповідності вимогам законодавства, визначення факту виникнення в заявника речового права на нерухоме майно або ж його обтяження, а також встановлення відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно.

Законодавець поклав на відповідних посадових осіб обов`язок під час реєстрації перевіряти відсутність суперечностей зареєстрованих прав і тих, що подаються до реєстрації. Приймаючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідна посадова особа здійснює дії по аналізу поданих документів та приймає відповідне рішення про здійснення такої реєстрації або про відмову у здійсненні такої реєстрації, яке є обов`язковим для заявника.

Здійснюючи такі дії при перевірці поданих документів, співставлення зареєстрованих та заявлених до реєстрації прав - запобігає порушенню прав та законних інтересів власників від порушень внаслідок реєстраційних дій.

Однак, наявні в матеріалах справи докази вказують на те, що відповідач-1 таких дій з перевірки документів та наявність правових підстав для реєстрації за відповідачем-2 права власності на об`єкт нерухомого майна на вул. Добровольчих батальйонів, 49а у Печерському районі м. Києва не здійснив. Доказів протилежного відповідачем-1 суду не надано.

Водночас Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в Порядку здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель у м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 25.09.2003 № 16/890 (в редакції рішення Київської міської ради від 10.03.2016 № 144/144) проведено обстеження земельної ділянки площею 0,03 га (обліковий код 82:185:0703) на вул. Добровольчих батальйонів, 49а у Печерському районі м. Києва, за результатами якого складено акт від 24.02.2020 № 20-0143/06.

Згідно із актом під час обстеження встановлено, що вказана земельна ділянка огороджена, як будівельний майданчик та в її межах ведеться реконструкція об`єкту інженерної інфраструктури (дощової каналізації). У відповідності до відомостей, зазначених у акті, складеного за результатами обстеження земельної ділянки площею 0,03 га (обліковий код 82:185:0703) на вул. Добровольчих батальйонів, 49а у Печерському районі м. Києва об`єкт нерухомого майна (церква, загальною площею 90,3 кв.м.) на зазначеній земельній ділянці відсутня.

Статтею 375 Цивільного кодексу України встановлено, що лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Відповідно до частини 4 статті 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Приписами ч.5 ст.26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" вказаної статті передбачено, що проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 4-1) проведення контрольного геодезичного знімання закінчених будівництвом об`єктів (крім об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1)) та здійснення їх технічної інвентаризації (крім об`єктів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування); 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

За доводами позивача, жодних рішень щодо передачі земельної ділянки у власність, користування чи під будівництво ні Релігійній громаді, ні іншим особам, Київська міська рада не приймала.

Згідно із матеріалами справи, Релігійна громада звернулась до Київської міської ради з клопотанням про відведення їй Земельної ділянки для будівництва церкви (кадастрова справа від 20.12.2019 №310146681), до якого додано довідку від 02.08.2018 №0986 та технічний паспорт від 02.08.2018 № 0986/08-18. З технічного паспорту на громадський будинок "Церква" від 02.08.2018 №0986/08-18, наданого Релігійною громадою до клопотання про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки вбачається, що об`єкт нерухомого майна побудовано у 1991 році.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

За змістом ч.1 ст.12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до ч.2 ст.116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно ч.2 ст.123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч.3 ст.123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Доказів прийняття Київською міською радою рішень стосовно надання дозволу на передачу спірної земельної ділянки у користування чи оренду відповідачу-2 матеріали справи не містять.

Суд зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.04.2018 у справі №914/1874/18.

Згідно з частинами 1, 2 статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом.
Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (частина 4 статті 79-1 вказаного Кодексу).

Відповідно до частини 5 статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Згідно із положень статті 16 Закон України "Про Державний земельний кадастр" та пункту 26 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 (далі - Порядок), кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Згідно з пунктом 29 Порядку кадастровий номер земельної ділянки є індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Однак, згідно із матеріалами справи, відомості щодо державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі відсутні, кадастровий номер не присвоювався.

З урахуванням зазначеного, земельна ділянка не може вважатися сформованим об`єктом цивільних прав у розумінні положень ст. 79-1 Земельного кодексу України.

У контексті наведеного та надаючи оцінку порушеним правам позивача, за захистом яких останній звернувся до суду із даним позовом про визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 000, що знаходиться на земельній ділянці по вул. Добровольчих батальйонів, 49А у Печерському районі м. Києва, суд зазначає наступне.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України).

Згідно ч.4 ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч.1 ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ч.1 статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

У постанові у Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №372/2180/15-ц зазначено, що з огляду на положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання принципу "пропорційності" при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах "Рисовський проти України" (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

З підстав наведеного суд дійшов висновків про те, що у даній справі з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача-2 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №372/2180/15-ц.

Згідно ч.1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про право власності на об`єкт нерухомого майна на вул. Добровольчих батальйонів, 49а у Печерському районі м. Києва має на меті захист прав позивача на земельну ділянку за вказаною адресою.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями ст.20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Пунктами 4) та 10) ч.2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

У ст.4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Суд звертає увагу на те, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (Близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц).

Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній із 16.01.2020), відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

З огляду наведену норму Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", з урахуванням встановлених судом обставин щодо прийняття державним реєстратором Комунального підприємства "Результат" Синявського В.В. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.08.2018 №42481372 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 000, що знаходиться на земельній ділянці по вул. Добровольчих батальйонів, 49А у Печерському районі м. Києва з порушенням норм чинного законодавства, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора.

Приписами ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вище наведене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Київської міської ради.

При цьому, судом враховано, що спір про скасування рішення, запису щодо скасування права власності на об`єкт нерухомого майна має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав на цей об`єкт. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено відповідний запис у Реєстрі. Участь державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру. Під час вирішення такого спору з`ясуванню підлягають обставини щодо підстав набуття юридичною особою права власності на об`єкт нерухомого майна, у зв`язку із чим ці вимоги є приватноправовими та підлягають розгляду за правилами Господарського процесуального кодексу України (п.25, 26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 у справі №911/1580/18).

Отже, належним відповідачем у справі про скасування рішення щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно є саме особа, права на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки оскарження рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно безпосередньо пов`язане із захистом позивачем свого цивільного права у спорі щодо такого нерухомого майна з особою, яка не заперечує законності дій державного реєстратора з реєстрації за нею прав на дане майно.

Враховуючи наведене, у відповідності до ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд справи покладається на відповідача 2.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора Комунального підприємства "Результат" Синявського В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.08.2018 №42481372 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 000, що знаходиться на земельній ділянці по вул. Добровольчих батальйонів, 49А у Печерському районі м. Києва.

Стягнути з Релігійної громади Української православної церкви на честь Святої Великомучениці Анастасії Узорішительниці у Шевченківському районі м. Києві (04107, місто Київ, ВУЛИЦЯ БАГГОВУТІВСЬКА, будинок 30, квартира 5, ідентифікаційний код 38061300) на користь Київської міської ради (01044, місто Київ, ВУЛИЦЯ ХРЕЩАТИК, будинок 36, ідентифікаційний код 22883141) витрати зі сплати судового збору у сумі 2102,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 22.02.2021.

Суддя С. О. Турчин