ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.02.2021 м. Ужгород Справа № 907/608/20

Суддя Господарського суду Закарпатської області Андрейчук Л.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю Ужгородський механічний завод, м. Ужгород

до відповідача 1 Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, м. Ужгород

до відповідача 2 Ужгородської міської ради, м. Ужгород

про визнання права користування землею та скасування рішення ради

секретар судового засідання Корольчук М.М.

За участю представників сторін:

від позивача - Шерегі В.М., адвокат, ордер АО № 1014611 від 04.09.2020;

від відповідача1 - Данканич А.Е., довіреність №04/32.01-10 від 02.01.2020;

від відповідача 2 - Федьо Т.М., довіреність № 03-22/11 від 03.01.20220.

СУДОВІ ПРОЦЕДУРИ

Позивач звернувся до суду з вимогою визнати за ним, як правонаступником Закритого акціонерного товариства «Ужгородський механічний завод» право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 15,86 га (кадастровий номер :65:001:0076) в м. Ужгород, вул. Гагаріна, 30 на підставі Державного акту ІІ-ЗК №000159, зареєстрованого за № 96 від 28.02.1996. Крім того, просить визнати недійним п. 8 рішення Ужгородської міської ради № 2008 від 04.06.2020 щодо втрати чинності вказаного Державного акту на право постійного користування землею. Позов заявлено з покликанням на ст. ст. 7, 23, 27, 141 Земельного кодексу України.

Попередній розрахунок понесених позивачем судових витрат складає 4204,00 грн сплаченого судового збору та 15000,00 грн витрат на правову допомогу.

Ухвалою суду від 14.09.2020 відкрито провадження у справі, постановлено розглянути спір за правилами загального позовного провадження, встановлено сторонам процесуальні строки для подання заяв по суті спору та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 13.10.2020 залучено до участі у справі відповідача 2 - Ужгородську міську раду, встановлено відповідачу 2 строк для подання відзиву на позов.

Відповідач 1 не скористався наданим йому правом та не подав письмовий відзив на позов у встановлений судом строк.

Від відповідача 2 на електронну адресу суду 09.11.2020 надійшов відзив на позов, який відповідав вимогам ст. 165 ГПК України, відтак прийнятий судом до розгляду та долучений до матеріалів справи.

АРГУМЕНТИ СТОРІН

Позиція Позивача

Спір між сторонами виник внаслідок прийняття Відповідачем-2 рішення №2008 від 04.06.2020 в частині його пункту 8 щодо втрати чинності Державного акту на право постійного користування землею ІІ-ЗК№000159, наданого Позивачу та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею №96 від 28.02.1996.

Позивач вважає, що оскільки він є правонаступником ВАТ «Ужгородський механічний завод» та не подавав заяву про припинення права постійного користування земельною ділянкою, то спірне рішення міської ради є протиправним.

Заперечення відповідача 1

Відповідач 1 відзиву на позов не подав.

Заперечення Відповідача 2

Вважає, що оскільки Позивачем було подано до міської ради лист про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж спірної земельної ділянки із подальшою передачею її в постійне користування або в оренду, то міська рада мала підстави для прийняття рішення про припинення права постійного користування.

Вказує на те, що позивач не є суб`єктом права постійного користування, оскільки Позивач не є підприємством державної або комунальної власності.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

На підставі Державного акту на право постійного користування землею ІІ-ЗК№000159, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею №96 від 28.02.1996, Відкритому акціонерному товариству «Ужгородський механічний завод» було надано право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 15,86 га в м. Ужгород по вул. Гагаріна, 30.

В подальшому, ВАТ «Ужгородський механічний завод» було перетворено у Закрите акціонерне товариство, а згодом, в Товариство з додатковою відповідальністю, про що свідчать копії наявних у матеріалах справи статутів. Товариство з додатковою відповідальністю «Ужгородський механічний завод» є правонаступником всіх прав та обов`язків Відкритого акціонерного товариства та Закритого акціонерного товариства.

Позивач листом №юр-275/17 від 01.12.2017 звернувся до Ужгородської міської ради з клопотанням про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості загальною площею 15,86 га, яка розташована по вул. Гагаріна, 30.

Пунктом 2.1. рішення Ужгородської міської ради від 15.05.2018 за №1086,надано згоду на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з подальшою передачею її в оренду Товариству з додатковою відповідальністю «Ужгородський механічний завод» щодо земельної ділянки площею 15,86 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості по вул. Юрія Гагаріна, 30.

Сертифікованим інженером-землевпорядником Поповичем М.В. розроблено технічну документацію із землеустрою вказаної земельної ділянки, на підставі якої відділом в Ужгородському районі ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області сформована земельна ділянка в Державному земельному кадастрі та видано відповідний витяг на неї з кадастровим номером :65:001:0076.

Позивач звернувся до Ужгородської міської ради з заявою від 14.02.2020 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості загальною площею 15,86 га, кадастровим номером :65:001:0076, яка розташована по вул. Гагаріна, 30 з подальшою передачею у постійне користування.

Пунктом 8 рішення Ужгородської міської ради №2008 від 04.06.2020 визнано таким, що втратив чинність Державний акт ІІ-ЗК №000159, виданий Відкритому акціонерному товариству «Ужгородський механічний завод» та зареєстрований за №96 від 28.02.1996, на право постійного користування земельною ділянкою площею 15,86 га по вул. Гагаріна, 30 в м. Ужгород.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Товариство з додатковою відповідальністю Ужгородський механічний завод як правонаступник прав та обов`язків Відкритого акціонерного товариства «Ужгородський механічний завод» звернувся до суду з позовом, яким просить його скасувати та визнати за товариством право постійного користування земельною ділянкою площею 15,86 га по вул. Гагаріна, 30 в м. Ужгород.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (частина 1 статті 3 Земельного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

За змістом частини 1 статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина 2 статті 116 Земельного кодексу України).

Згідно з приписами частини 1 статті 122 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент видачі державного акта) сільські, селищні, міські ради надають земельні ділянки у постійне користування юридичним особам із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок (частина 1 статті 123 вказаного Кодексу).

Відповідно до частини 1 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (частина 2 статті 95 вказаного Кодексу).

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 вказав, що стаття 92 Земельного кодексу України не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення осіб.

Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні.

Разом із тим, відповідно до статті 141 Земельного кодексу України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

За приписами статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 названого Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди ураховують, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140 - 149 Земельного кодексу України.

Громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом. Така позиція відповідає висновку, викладеному у наведеному рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005.

Наведений правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05.11.2019 у справі № 906/392/18, від 23.06.2020 у справі № 922/989/18.

Відповідно до частин 3, 4 статті 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

При цьому, поданий на ім`я міського голови м. Ужгород лист №юр-275/17 від 01.12.2017 та заява від 14.02.2020 не є по своїй суті заявами про добровільне припинення права користування земельною ділянкою. Суд критично оцінює доводи Відповідача 2 про те, що Позивач звертався з клопотанням саме про передачу земельної ділянки в оренду, оскільки дане речення було прописане від руки та відповідне виправлення не засвідчено печаткою або відповідним підписом уповноваженої особи ТДВ «Ужгородський механічний завод».

Щодо визнання права постійного користування

За змістом статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно приписів ст. 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Відповідно ж до ч. 1 ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частиною 3 ст. 152 Земельного кодексу України визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і в разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовленого загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

У статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 923/364/19, від 16.06.2020 у справі № 904/1221/19.

Прийняття Відповідачем 2 спірного рішення про припинення права постійного користування земельною ділянкою та спонукання Відповідача 1 до укладення договору оренди землі, суд розцінює як невизнання ними права постійного користування Позивачем земельною ділянкою. Тому, з огляду на наведене нормативне обґрунтування, Позивачем було вірно обрано одним зі способів захисту визнання права постійного користування, відтак, його порушене права підлягає захисту судом.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статей 73, 74, 76-80 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В ході судового розгляду, відповідачі не спростували доводів позовної заяви, не надали суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені судом.

Враховуючи вищенаведене та оцінюючи наявні у справі докази в сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача 2, саме на нього суд покладає 4204,00 грн витрат на оплату судового збору.

При зверненні з позовом заявником подано орієнтовний розрахунок судових витрат, які позивач планував понести у зв`язку з розглядом справи, де окрім судового збору зазначено орієнтовний розмір втрат на правничу допомогу - 15000,00 грн. З огляду на відсутність будь-яких доказів, якими би підтверджувався вказаний розмір витрат на професійну правничу допомогу (детальний опис робіт, виконаних адвокатом, акт приймання-передачі наданих послуг тощо), який сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, суд не розподіляє судові витрати в цій частині.

Керуючись статтями 2, 13, 53, 73, 74, 76-80, 129, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати за Товариством з додатковою відповідальністю «Ужгородський механічний завод» (, 88000, Закарпатська обл., м. Ужгород, вул. Гагаріна, 30) право постійного користування земельного ділянкою загальною площею 15,86 га (кадастровий номер :65:001:0076) в м. Ужгород, вул. Гагаріна, 30 на підставі Державного акту ІІ-ЗК №000159, зареєстрованому за №96 від 28.02.1996.

3. Визнати недійним п. 8 рішення Ужгородської міської ради №2008 від 04.06.2020 щодо втрати чинності Державного акту на право постійного користування землею II-3К №000159, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею №96 від 28.02.1996.

4. Стягнути з Ужгородської міської ради (, 88000, Закарпатська обл., м. Ужгород, пл. Поштова, 3) на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Ужгородський механічний завод» (, 88000, Закарпатська обл., м. Ужгород, вул. Гагаріна, 30) 4204,00 грн (чотири тисячі двісті чотири гривні 00 коп.) на відшкодування судового збору.

Рішення набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду у строк, визначений ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядаєтьсяhttp://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення складено 22.02.2021

Суддя Л.В. Андрейчук