ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року

м. Київ

Справа № 924/30/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Мачульський Г. М., Могил С. К.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький

на рішення Господарського суду Хмельницької області від 16.06.2020 і постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.09.2020 у справі

за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький,

до Старокостянтинівської міської ради

про визнання недійсними рішень.

У судовому засіданні взяв участь представник позивача - Даньков А. Д.

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень

1.1. У січні 2020 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницький (далі - КЕВ м. Хмельницький) звернувся до Господарського суду Хмельницької області з позовом до Старокостянтинівської міської ради (з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 26.05.2020) про:

- визнання недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради № 17 п.1/VІІ від 21.12.2018 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель" стосовно земельної ділянки розташованої по вул. Заїкіна, 95 площею 600000 м.кв.;

- визнання недійсним рішення Старокостянтинівської міської ради № 18 п.1/VІІ від 21.12.2018 "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки" розташованої по вул. Заїкіна, 95;

- визнання недійсним рішення прийнятого на 33-й сесії сьомого скликання Старокостянтинівської міської ради 22.02.2018 №-15 п.1/33/VII "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки", кадастровий номер земельної ділянки :15:004:0001, розташованої у м. Старокостянтинів, вул. Заїкіна, 95.

1.2. В обґрунтування позовних вимог КЕВ м. Хмельницький зазначає, що земельна ділянка по вул. Героїв Небесної Сотні, 17 та 21 загальною площею 30 (10га та 20га) входить у межі військового містечка № 9 Старокостянтинівського гарнізону; земельна ділянка по вул. Заїкіна, 95 площею 60 га входить до меж військового містечка № 22 Старокостянтинівського гарнізону та належать до земель оборони Старокостянтинівського гарнізону. Підтвердженням чого є наявність у КЕВ м. Хмельницький державного акта на право користування землею, серії Б № 041671 від 1980 року на підставі рішення Старокостянтинівського РВК від 10.09.1980 № 109 у складі земель загальною площею 408,0000 га, яким охоплюється військове містечко № 9 та Державного акта Б № 041646 від 1979 року на підставі рішення Старокостянтинівського РВК від 17.01.1979 № 10 у складі земель загальною площею 2725,0000 га, які охоплюють військове містечко № 22.

24.11.2017 Старокостянтинівською міською радою притято рішення № 30 "Надати територіальній громаді м. Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міської ради дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель із земель житлової забудови, які не надані у власність та користування (запасу), розташованих по вул. Героїв Небесної Сотні, 21 земельної ділянки орієнтовно площею 200000 м2 (20 га); по вул. Героїв Небесної Сотні, 17 земельної ділянки орієнтовно площею 100000 м2 (10 га); по вул. Заїкіна, 95 земельної ділянки орієнтовно площею 600000 м2 (60 га) з подальшим наданням цих земельних ділянок у власність (користування)". Проте, зазначене рішення скасовано у судовому порядку рішенням Господарського суду Хмельницької області від 22.11.2018 у справі № 924/174/18, яке набрало законної сили.

Проте, 21.12.2018 Старокостянтинівською міською радою прийнято рішення № 17 п.1/VІІ "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель", на підставі якого Старокостянтинівською міською радою зареєстровано на праві комунальної власності земельну ділянку площею 60 га по вул. Заїкіна, 95 (присвоєний кадастровий номер :15:004:0001) та рішення № 18 п.1/VII "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки розташованої по вул. Заїкіна, 95 (кадастровий номер :15:004:0001)".

У подальшому, зазначену земельну ділянку розподілено на 380 окремих земельних ділянок, на які присвоєно кадастрові номери, а саме: із :015:004:0001 по :015:004:0088, з :015:004:0091 по :015:004:0181, з :015:005:0001 по :015:005:0201 площею по 0,04 га - 01 га, що становить собою площу 37,5085 га, земельна ділянка з кадастровим номером :015:004:0089 площею 9,0884 га та земельна ділянка з кадастровим номером :015:004:090 площею 13,4031 га.

Земельна ділянка, що була предметом судового розгляду у справі № 924/174/18, а саме площею 60 га по вул. Заїкіна, 95, всупереч скасуванню рішення про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель були відчужені на користь Старокостянтинівської міської ради та розподілені на окремі земельні ділянки із присвоєними кадастровими номерами.

Таким чином, в силу таких протиправних дій, КЕВ м. Хмельницький несе збитки та втрачає на підставі протиправних дій державне майно, яке жодним чином не передавалось у відання органів місцевого самоврядування.

На 33 сесії 7 скликання, яка відбулася 22.02.2019 Старокостянтинівською міською радою прийнято рішення № 15 п.1/33/VІІ "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки". На підставі затвердженої документації Старокостянтинівською міською радою здійснено реєстрацію права комунальної власності на поділені земельні ділянки, яким присвоєно кадастрові номери.

КЕВ м. Хмельницький вважає, що рішення "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки" №15 п.1/33/VІІ порушує право, оскільки на підставі зазначего рішення Старокостянтинівська міська рада здійснила реєстрацію права власності на земельні ділянки. А тому, позивач вважає, що зазначене рішення має бути скасоване в судовому порядку як таке, що порушує права позивача.

На думку позивача Старокостянтинівська міська рада своїми незаконними діями порушує положення статті 141, частини 1 статті 153, статті 155 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та не наділена повноваженнями розпоряджатися землями державної власності, в тому числі землями оборони, які мають особливий правовий режим.

1.3. Старокостянтинівська міська рада у поданому до місцевого господарського суду відзиві на позов проти позову заперечувала та просила суд відмовити у його задоволенні зауважуючи про таке.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 22.12.1998 № 342-XIV, затверджено межі міста Старокостянтинова Хмельницької області загальною площею 3542,1 гектара, а також включено у вказану площу 1221,0 гектара земель Старокостянтинівської міської ради, 606,4 гектара земель Веснянської, 256,7 гектара земель Григорівської, 18,0 гектара земель Пашковецької, 90,0 гектара земель Сахновецької сільрад Старокостянтинівського району. Виходячи із наданих прав та повноважень, та керуючись статтею 35 Закону України "Про землеустрій", Старокостянтинівською міською радою, яка є колегіальним представницьким органом місцевого самоврядування були здійснені відповідні заходи та прийняті рішення з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

30.11.2018 Старокостянтинівською міською радою отримано Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ - 018 в якому зазначено, що земельна ділянка за адресою вул. Заїкіна, 95, м. Старокостянтинів, земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам відносяться до комунальної форми власності.

Приймаючи спірні рішення, міськрада не здійснювала розпорядження землями Міністерства оборони України, а діяла в порядку і в межах встановлених повноважень.

Міськрада зауважила, що посилання позивача на державний акт на право користування землею серії Б № 041671, яким охоплюється військове містечко № 9 та державний акт серії Б № 041646 від 1979, який охоплює військове містечко № 22, як на документальне підтвердження приналежності земель, зазначених у рішенні міської ради, до відання Міністерства оборони України рішення суду у справі № 924/174/18 є безпідставними, оскільки предметом розгляду у справі № 924/174/18 не було визнання права власності чи встановлення будь-яких юридичних фактів, а лише скасування рішення Старокостянтинівської міської ради про проведення інвентаризації земель на підвідомчій території. Також, при розгляді справи № 924/174/18 не перевірялося та не встановлювалось питання правонаступництва позивача від "Хмельницької КЕЧ району розміщеної в м. Старокостянтинові Української РС" яка є землекористувачем згідно державного акта Б №041671.

Відповідач також наголошував, що позивачем не надано документів, які засвідчили наявність встановлених меж земельної ділянки в натурі на території, що відповідають площі Державного акта не забезпечивши вимог законодавства щодо її цільового використання та відведення, не зареєструвавши своє право у встановленому законом порядку, фактично втратив право на постійне користування землею, яке йому було надане у 1979 році.

Відповідно до земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі. Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та господарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад депутатів трудящих (ст. 20 Земельного кодексу Української РСР (в редакції станом на 1978 рік).

Однак, Державний акт на право постійного користування не був належним чином зареєстрований в Книзі записів державних актів на право користування землею, оскільки в самому акті відсутній відповідний номер реєстрації, як це передбачено встановленою формою.

Відповідно до статті 125 ЗК України від 2001 (у редакції, чинній станом на 28.12.2010) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У рішеннях господарського суду у справах № 924/174/18, № 924/692/19 на які посилається позивач предметом спору були рішення органу місцевого самоврядування про проведення інвентаризації земель, а не спір про право на землю. У межах розгляду зазначених справ, судами не досліджувалися питання правонаступництва, належності правовстановлюючих документів і підстави виникнення та дії права позивача на постійне користування на земельні ділянки в м. Старокостянтинів.

Зважаючи на викладене відповідач вважає, що право власності на земельну ділянку чи право постійного користування земельною ділянкою повинні бути підтверджені не тільки відповідними державними актами, виданими компетентними органами та згідно визначеної форми, а її державною реєстрацією таких документів у встановленому порядку.

2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 16.06.2020 у справі № 924/30/20 (суддя Вибодовський О. Д.), залишеним без змін постановлю Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.09.2020 (Філіпова Т. Л. - головуючий, судді Василишин А. Р., Бучинська Г. Б.) у позові відмовлено.

2.2. Під час розгляду спору у цій справі суди попередніх інстанцій установили, що в процесі розгляду справи позивачем не надано судам належних, допустимих та достатніх доказів у розумінні статей 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) на підтвердження своїх вимог. Позивачем не доведено наявність в нього суб`єктивного права, яке підлягає захисту, оскільки представлені ним суду докази не надають можливість достовірно ідентифікувати земельну ділянку. Зокрема, суду не надано достовірних доказів на підтвердження факту, що відомості про земельну ділянку, які зазначені у копії Державного акта 1979 року, виданого Хмельницькій КЕЧ району в місті Старокостянтинів Української РСР, внесені до державного земельного кадастру з присвоєнням відповідних кадастрових номерів; позивачем не доведено факт його правонаступництва від Хмельницької КЕЧ району в місті Старокостянтинів Української РСР з передачею позивачу відповідних майнових прав у встановленому законом порядку; не доведено невідповідність прийнятих Старокостянтинівської міською радою спірних рішень актам цивільного законодавства.

Отже, надавши оцінку доказам у їхній сукупності, суди дійшли висновку, що позивачем не доведено наявності порушеного права, пов`язаного з прийняттям відповідачем оскаржуваних рішень, а отже у позові слід відмовити.

3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечення на неї

3.1. Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Хмельницької області від 16.06.2020 і постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.09.2020 у справі № 924/30/20, КЕВ звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить рішення та постанову скасувати, а справу № 924/30/20 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

3.2. За змістом касаційної скарги її подано на підставі положень пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Зокрема, скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосував положення норм матеріального та процесуального права, без урахування висновку щодо застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у справі № 924/174/18 (постанова від 11.09.2019) та у справі № 924/1473/15 (постанова від 25.06.2019).

Також, на думку скаржника, суди попередніх інстанцій помилково визначили факт того, що КЕВ м. Хмельницький не довів правонаступництво від Хмельницької КЕЧ, оскільки у цьому разі жодного правонаступництва не відбулося. КЕВ м. Хмельницький є Хмельницькою КЕЧ, тобто це одна установа. КЕВ м. Хмельницький є зміненою назвою Хмельницької КЕЧ району із тим самим кодом . Жодної реорганізації не відбулося, згідно директиви Міністерства оборони України від 2005 року, яка наявна в матеріалах справи, Хмельницьку КЕЧ району було переформовано в КЕВ м. Хмельницький із тим самим кодом.

Крім цього, скаржник звертає увагу на те, що із оскаржуваних судових рішень убачається неоднаковий підхід до вирішення спору судами, неоднакове застосування норм права до аналогічних правовідносин, які прослідковуються між цією справою № 924/30/20 та справою № 924/692/16.

3.3. У відзиві на касаційну скаргу міськрада наголошує, що правовідносини у справі № 924/30/20 та справах № 924/174/18, № 924/1473/15 не є подібними, а тому касаційне провадження підлягає закриттю на підставі положень пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України. Також, міськрада зазначає, що оскаржувані рішення та постанова ухвалені без порушення норм матеріального та процесуального права та просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

3.4. 09.02.2020 до Касаційного господарського суду надійшло клопотання міськради про відкладення розгляду справи № 924/30/20 у зв`язку з хворобою близького родича представника міськради та з метою усунення небезпеки зараження інших осіб.

3.5. Колегія суддів відхиляє клопотання міськради про відкладення розгляду справи № 924/30/20, оскільки участь представників сторін у судовому засіданні не було визнано обов`язковою згідно з ухвалою Верховного Суду від 13.01.2021, а також з урахуванням того, що згідно з положеннями статті 306 ГПК України строк розгляду касаційної скарги у цьому разі становить 60 днів із дня постановлення ухвали про відкриття касаційного провадження у справі.

4. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду

4.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

4.2. Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, 24.11.2017 Старокостянтинівською міською радою прийнято рішення № 30 "Надати територіальній громаді м. Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міської ради дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель із земель житлової забудови, які не надані у власність та користування (запасу), розташованих по вул. Героїв Небесної Сотні, 21 земельної ділянки орієнтовно площею 200000 м2(20 га); по вул. Героїв Небесної Сотні, 17 земельної ділянки орієнтовно площею 100000 м2(10 га); по вул. Заїкіна, 95 земельної ділянки орієнтовно площею 600000 м2(60 га) з подальшим наданням цих земельних ділянок у власність (користування).

30.11.2018 Старокостянтинівською міською радою отримано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ - 018, згідно якого земельна ділянка за адресою вул. Заїкіна, 95, м. Старокостянтинів, земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам, відносяться до комунальної форми власності.

21.12.2018 Старокостянтинівською міською радою прийнято рішення № 17 п.1/VІІ "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель". На підставі вказаного рішення Старокостянтинівською міською радою зареєстровано на праві комунальної власності земельну ділянку площею 60 га по вул. Заїкіна, 95 (присвоєний кадастровий номер :15:004:0001).

21.12.2018 Старокостянтинівською міською радою прийнято рішення № 18 п.1/VII "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки розташованої по вул. Заїкіна, 95 (кадастровий номер :15:004:0001)".

Зазначену земельну ділянку розподілено на 380 окремих земельних ділянок, на які присвоєно кадастрові номери, а саме: із :015:004:0001 по :015:004:0088, з :015:004:0091 по :015:004:0181, з :015:005:0001 по :015:005:0201 площею по 0,04 га - 01 га, що становить собою площу 37,5085 га, земельна ділянка з кадастровим номером :015:004:0089 площею 9,0884 га та земельна ділянка з кадастровим номером :015:004:090 площею 13,4031 га.

Позивач звертає увагу на те, що земельна ділянка, що була предметом судового розгляду у справі № 924/174/18, а саме площею 60 га по вул. Заїкіна, 95, всупереч скасуванню рішення про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, була відчужена на користь Старокостянтинівської міської ради та розподілена на окремі земельні ділянки із присвоєнням кадастрових номерів.

На 33 сесії 7 скликання, яка відбулася 22.02.2019 Старокостянтинівською міською радою прийнято рішення № 15 п.1/33/VІІ "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки". На підставі затвердженої документації Старокостянтинівською міською радою здійснено реєстрацію права комунальної власності на поділені земельні ділянки, яким присвоєно кадастрові номери.

КЕВ м. Хмельницький вважає, що рішення "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки" № 15 п.1/33/VІІ порушує його право, оскільки на підставі цього рішення Старокостянтинівська міська рада здійснила реєстрацію права власності на земельні ділянки. А тому позивач вважає, що це рішення має бути скасованим в судовому порядку як таке, що порушує права позивача.

На думку позивача Старокостянтинівська міська рада своїми незаконними діями порушує положення статті 141, частини 1 статті 153, статті 155 ЗК України та не наділена повноваженнями розпоряджатися землями державної власності, в тому числі землями оборони, які мають особливий правовий режим.

4.3. Частиною 1 статті 300 ГПК України визначено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду (пункт 1).

У поданій касаційній скарзі КЕВ, обґрунтовуючи наявність підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, зазначило, що висновок місцевого господарського суду та суду апеляційної інстанції зроблено без урахування висновків щодо застосування норми права (статті 77 ЗК України) у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 924/174/18, у якій визначено правовий статус спірної земельної ділянки, як землі оборони.

Зі змісту пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України вбачається, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

У постанові від 11.09.2019 у справі № 924/174/18, на яку посилається КЕВ у касаційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду розглядаючи спір між тими самими сторонами, а саме вимоги КЕВ м. Хмельницького про визнання незаконним та скасування рішення 23 сесії міськради від 24.11.2017 № 30 в частині пунктів 5, 6, 7 (із змінами і доповненнями, внесеними пунктами 9/29/VII, 10/29/VII, 11/29/VII рішення цієї ж міськради від 11.07.2018 № 34), яким територіальній громаді м. Старокостянтинів в особі міськради надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель із земель житлової забудови, які не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, стосовно земельних ділянок, розташованих у м. Старокостянтинів: по вул. Героїв Небесної Сотні, 17, орієнтовною площею 100 000 кв. м (10 га); по вул. Героїв Небесної Сотні, 21, орієнтовною площею 200 000 кв. м (20 га); по вул. Заїкіна, 95, орієнтовною площею 600 000 кв. м (60 га), встановила таке:

- виконавчим комітетом міськради позивачеві видані Державні акти на право постійного користування серії Б № 041671, 041646 від 1980 та 1979 років, згідно з якими позивачу належать земельні ділянки, які охоплюють військові містечка № 9, 22 в межах міста Старокостянтинів;

- з акта обстеження земельної ділянки від 18.10.2017, складеного відповідачем і який передував оспорюваному рішенню, вбачається невикористання позивачем земель оборони, тому рекомендувала провести їх інвентаризацію відповідно до статті 35 Закону України "Про землеустрій";

- істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оборони, закріпленими за структурними одиницями Збройних Сил України, та подальшої передачі їх у власність або користування третім особами є отримання згоди на це МО України, яка у даному випадку відсутня;

- відповідач, за відсутності дотримання встановленого законодавством порядку визначив характер земельних ділянок як землі житлової забудови;

- проведення інвентаризації землі при наявній у відповідача інформації про належність її до земель оборони свідчить про протиправність оскаржуваних рішень;

- позивач не може бути позбавлений законного права користування земельною ділянкою на тій підставі, що земельна ділянка не використовується або використовується нераціонально з огляду на її правовий статус.

Ураховуючи правовий режим спірних земельних ділянок оборонного значення, Велика Палата Верховного Суду у справі № 924/174/18 дійшла висновку, що оскаржуване рішення 23 сесії міськради від 24.11.2017 № 30 в частині пунктів 5, 6, 7 (із змінами і доповненнями, внесеними пунктами 9/29/VII, 10/29/VII, 11/29/VII рішення цієї ж міськради від 11.07.2018 № 34), яким територіальній громаді м. Старокостянтинів в особі міськради надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель із земель житлової забудови, які не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, стосовно земельних ділянок, розташованих у м. Старокостянтинів: по вул. Героїв Небесної Сотні, 17, орієнтовною площею 100 000 кв. м (10 га); по вул. Героїв Небесної Сотні, 21, орієнтовною площею 200 000 кв. м (20 га); по вул. Заїкіна, 95, орієнтовною площею 600 000 кв. м (60 га), порушує охоронювані законом права позивача на користування ними та спрямоване на подальше вилучення і передачу у власність іншим особам.

Проте, як свідчить зміст оскаржуваних рішення та постанови у справі № 924/30/20, суди попередніх інстанцій під час вирішення питання щодо правового статус спірної земельної ділянки, послалися на те, що з копії Державного акта на право користування землею 1979 року №041671, наданого позивачем, вбачається, що він виданий на ім`я Хмельницької КЕЧ району, розміщеної в місті Старокостянтинові Хмельницької області Української РС республіки. Даний акт належним чином не засвідчений в Старокостянтинівський міській раді народних депутатів, оскільки не був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право користування землею, про що свідчить відсутність відповідного номеру реєстрації, як це було передбачено встановленою формою Ради Міністрів СРСР. З наданої копії Державного акта неможливо достовірно встановити, що земельні ділянки, яким присвоєно кадастрові номери в результаті поділу земельної ділянки на виконання оспорюваних рішень Старокостянтинівської міської ради, входять до складу земель, зазначених у державному акті, оскільки вказаний акт не містить необхідних координат прив`язки земельної ділянки до місцевості.

Викладене свідчить, що суди попередніх інстанцій залишили без належної оцінки та дослідження обставини, встановлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25.06.2019 у справі № 924/174/18, щодо визначення правового статусу земельної ділянки розташованої по вул. Заїкіна, 95 площею 600000 м.кв, щодо якої виник спір у цій справі та на які позивач посилався в обґрунтування позовних вимог, а відтак, висновки судів про відмову у задоволенні позову є передчасними, а ухвалені у справі судові рішення не можна вважати законними та обґрунтованими.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що Відповідно до положень 4, 5 статті 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Факти, передбачені наведеною нормою, мають для суду преюдиціальний характер.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, позаяк їх вже встановлено у рішенні, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву законність судового акта, який вступив в законну силу.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Отже, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

У постанові від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, на яку посилається КЕВ у касаційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, щодо особливості правового режиму земель оборони, зазначивши, що особливості правового режиму земель оборони визначені статтею 77 ЗК України, за частинами першою та другою якої землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України; землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності.

Статтею 326 ЦК України передбачено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

За статтею 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" управління об`єктами державної власності - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. Відповідно до статті 317 ЦК України право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить власнику цього майна. Статтею 319 ЦК України визначено, що лише власник має право вчиняти стосовно свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а статтею 321 цього Кодексу передбачено принцип непорушності права власності.

Також, відповідно до приписів частини другої статті 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" Міноборони є уповноваженим державою органом управління військовим майном, в тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування. Частиною першою статті 10 Закону України "Про оборону України" передбачено, що Міноборони як центральний орган виконавчої влади забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань.

Частиною першою статті 2 Закону України "Про використання земель оборони" передбачено, що військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України. Військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України (стаття 4 вказаного Закону).

Отже, аналіз висновків, зроблених в оскаржуваних судових рішеннях у справі № 924/30/20, яка розглядається, свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 924/174/18, від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, у зв`язку з чим підтвердилась підстава касаційного оскарження рішення та постанови, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України.

Відповідно до імперативних положень статті 300 ГПК України, Верховний Суд обмежений у праві встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а його повноваження обмежуються виключно перевіркою правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи.

5. Висновки Верховного Суду

5.1. За змістом статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

5.2. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

5.3. Ураховуючи наведене, зважаючи на межі повноважень суду касаційної інстанції, який не здійснює дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінки, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права, ухвалені у справі рішення та постанову судів попередніх інстанцій необхідно скасувати, а касаційну скаргу - задовольнити.

6. Розподіл судових витрат

6.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК України).

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький задовольнити.

Рішення Господарського суду Хмельницької області від 16.06.2020 і постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.09.2020 у справі № 924/30/20 скасувати.

Справу № 924/30/20 передати на новий розгляд до Господарського суду Хмельницької області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді Г. М. Мачульський

С. К. Могил