ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"18" лютого 2021 р. м. Рівне Справа № 918/104/21

Суддя Господарського суду Рівненської області Бережнюк В.В., розглянувши матеріали заяви "Benderschi trade S.R.I." (Румунія) про видачу судового наказу про стягнення з боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджі біо груп лімітед" (Україна) в сумі 4 576,00 євро заборгованості за Контрактом №4 від 17.08.2020 р.

Без повідомлення заявника і боржника.

ВСТАНОВИВ:

"Benderschi trade S.R.I." (Румунія) звернулося до Господарського суду Рівненської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджі біо груп лімітед" (Україна) в сумі 4 576,00 євро заборгованості за Контрактом №4 від 17.08.2020 р.

Розглянувши подану заяву про видачу судового наказу та додані до неї документи, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу, з огляду на наступне.

Згідно з положеннями статті 147 ГПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими законом для виконання судових рішень.

Відповідно до статті 150 ГПК України, заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником.

До заяви про видачу судового наказу додаються, зокрема, копія договору укладеного у письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості (п.3 ч.3 ст.150 ГПК України).

Під час перегляду заяви та поданих до неї документів судом встановлено, що між сторонами "Benderschi trade S.R.I." (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Енерджі біо груп лімітед" (Продавець) укладено Контракт №4 від 17 серпня 2020 року. Згідно розділу 8 Контракту сторони погодили, що всі спори, які виникнуть між Продавцем та Покупцем по даному контракту, якщо вони не врегульовані переговорами між сторонами, вирішуються Міжнародним комерційним арбітражним судом при Торгово-промисловій палаті України, згідно з регламентом даного судового органу, рішення якого є обов`язковим для обох сторін.

Господарським процесуальним кодексом України встановлено, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України Про міжнародне приватне право, Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 1 ст. 3 ГПК України).

Згідно з статтею 365 Господарського процесуального кодексу України іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Частиною першою статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності.

Відповідно до статті 366 Господарського процесуального кодексу України підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно роз`яснення Президії Вищого господарського суду України від 31.05.2002 р. № 04-5/608 "Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій", правовідносини, пов`язані з усіма видами зовнішньоекономічної діяльності в Україні, регулюються положеннями Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", а питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який впливає на виникнення, зміну або припинення правовідносин, мав чи має місце на території іноземної держави), у тому числі й питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, вирішуються згідно із Законом України "Про міжнародне приватне право".

Відповідно до приписів статті 1 Закону України Про міжнародне приватне право приватноправові відносини - це відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи; іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Статтею 2 Закону України Про міжнародне приватне право до питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, цей Закон застосовується, зокрема, щодо підсудності судам України справ з іноземним елементом.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України Про міжнародне приватне право, право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України.

Згідно з приписами частини першої статті 75 вказаного Закону, підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у ст.76 цього Закону.

Як унормовано пунктом 1 частини першої статті 76 Закону України Про міжнародне приватне право, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом якщо, зокрема, сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у ст. 77 цього Закону.

Статтею 77 Закону України Про міжнародне приватне право визначені випадки виключної підсудності справ з іноземним елементом судам України.

Спір у поданій заяві не відноситься до випадків виключної підсудності, наведених в цій статті.

Статтею 78 вказаного Закону передбачено, що компетенція інших органів України щодо розгляду справ з іноземним елементом визначається законами України з урахуванням ст.ст. 75 - 77 цього Закону.

Відповідно до частини 2 статті першої Закону України Про міжнародний комерційний арбітраж, до міжнародного комерційного арбітражу можуть за угодою сторін передаватися: спори з договірних та інших цивільно-правових відносин, що виникають при здійсненні зовнішньоторговельних та інших видів міжнародних економічних зв`язків, якщо комерційне підприємство хоча б однієї із сторін знаходиться за кордоном, а також спори підприємств з іноземними інвестиціями і міжнародних об`єднань та організацій, створених на території України, між собою, спори між їх учасниками, а так само їх спори з іншими суб`єктами права України.

Згідно з приписами ст. 2 вказаного Закону, арбітраж - це будь-який арбітраж (третейський суд) незалежно від того, чи утворюється він спеціально для розгляду окремої справи, чи здійснюється постійно діючою арбітражною установою, зокрема Міжнародним комерційним арбітражним судом або Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України.

Згідно зі статтею 2 Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень (Нью-Йорк, 10.06.1958, ратифікована Українською ССР 10.08.1960) кожна договірна Держава визнає письмову угоду, відповідно до якої сторони зобов`язуються передавати в арбітраж всі або деякі спори, які виникли чи можуть виникнути між ними в зв`язку з будь-яким конкретним договором. Термін письмова угода включає арбітражне застереження в договорі або арбітражну угоду, підписані сторонами. Суд договірної Держави, якщо до нього надходить позов з питання, за яким сторони уклали угоду, що передбачається цією статтею, повинен, направити сторони до арбітражу, якщо не буде встановлено, що згадана угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

У пункті 5 Роз`яснення Вищого господарського суду України №04-5/608 від 31.05.2002 Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій зазначено, що господарським судам слід враховувати, що сторони зовнішньоекономічного договору мають право передбачити у ньому або шляхом укладення окремої угоди (арбітражна умова, арбітражне застереження) передачу спорів, що виникають з такого договору, на вирішення третейського суду (постійно діючого або створеного для вирішення конкретного спору - ad hoc). Ця домовленість повинна чітко визначати, який саме орган вирішення спорів обрали сторони: Міжнародний комерційний арбітражний суд, Морську арбітражну комісію при Торгово-промисловій палаті України або інший третейський суд в Україні чи за кордоном.

Суд зазначає, що сторони скористались своїм правом та підсудність даного спору обумовили у розділі 8 Контракту, де погодили, що всі спори, які виникнуть між Продавцем та Покупцем по даному контракту, якщо вони не врегульовані переговорами між сторонами, вирішуються Міжнародним комерційним арбітражним судом при Торгово-промисловій палаті України, згідно з регламентом даного судового органу, рішення якого є обов`язковим для обох сторін.

Як вже вказувалось, відповідно до ст. 7 Закону України Про міжнародний комерційний арбітраж, арбітражна угода - це угода сторін про передачу в арбітраж усіх або визначених спорів, що виникли або можуть виникнути між ними у зв`язку з конкретними правовідносинами, незалежно від того, мають вони договірний характер чи ні.

Відповідно до п.2 ст. І Європейської конвенції 1961 р., арбітражна угода включає арбітражне застереження у письмовій угоді або окрему арбітражну угоду про передачу спорів на розгляд арбітражу. Відповідно до п. 2 ст. II Нью-Йоркської конвенції 1958 арбітражна угода включає арбітражне застереження в договорі або арбітражну угоду, підписану сторонами, чи таку, що міститься в обміні листами чи телеграмами.

Міжнародний комерційний арбітраж є механізмом, який дозволяє врегулювати спори, що виникають між учасниками міжнародного комерційного обігу. У світі не існує якогось загального суду, який дозволив би розглядати ці спори. Більше того, не існує загального права, яке б регулювало ті чи інші міжнародні комерційні відносини. І тим більше не існує загального для всіх процесуального регламенту, який дозволив би здійснювати правосуддя.

Сама природа міжнародних комерційних відносин, яка базується на рівності сторін, договірних засадах таких відносин та власне на свободі договору, спричинила виникнення системи міжнародних комерційних арбітражів, які, на відміну від системи державних та міждержавних судових установ, базуються на волі сторін, договірних засадах.

Міжнародні комерційні арбітражі, на відміну від державних судів, формуються на договірній основі, сторони можуть обирати арбітрів (арбітра), який взагалі може бути не юристом, а спеціалістом в тому чи іншому господарському напрямку, сторони взагалі можуть виключити спір з-під дії права і вирішити його по справедливості (exaequo et bono).

Під арбітражним застереженням розуміють арбітражну угоду, яка безпосередньо міститься в умовах контракту, є його невід`ємною частиною і розповсюджує свою дію тільки на спори відносно цього контракту. Вона робиться під час укладання контракту, сторони заздалегідь знають, що спори за цим контрактом будуть розглядатись певним міжнародним комерційним арбітражем.

Така автономність арбітражної угоди дає можливість сторонам спірних правовідносин мати гарантії того, що спір буде розглянуто у будь-якому випадку саме арбітражем, оскільки наявність арбітражного застереження робить неможливим звернення до державних судових установ.

Однією з ознак арбітражної угоди є те, що вона продовжує існувати навіть після того, як закінчується дія основного договору, в якому вона міститься і її не можна розірвати в односторонньому порядку. Віденська конвенція про міжнародну купівлю-продажу товарів 1980 року прямо вказує, що розірвання договору не торкається будь-яких положень контракту, що стосуються порядку вирішення спорів. (п. 1 ст. 81 Віденської конвенції 1980 р.). У Арбітражному регламенті ЮНСІТРАЛ міститься положення, що арбітражне застереження, яке є частиною договору і передбачає арбітражне впровадження відповідно до цього регламенту, має розглядатись як угода, незалежна від інших умов договору, а визнання арбітражним судом недійсності договору не тягне за собою недійсності арбітражного застереження (частина 2. ст.21 Арбітражного регламенту ЮНСІТРАЛ).

Згідно роз`яснення Президії Вищого господарського суду України від 31.05.2002 р. № 04-5/608 "Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій", якщо відповідну умову включено до цивільно-правової угоди, то на неї поширюються загальні умови виконання зобов`язань, у тому числі щодо недопустимості односторонньої відмови від їх виконання.

Згідно роз`яснення Президії Вищого господарського суду України від 31.05.2002 р. № 04-5/608 "Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій", у разі непідвідомчості справи у спорі за участю іноземного підприємства чи організації господарський суд має відмовити у прийнятті позовної заяви на підставі пункту 1 частини першої статті 62 ГПК. З цієї ж підстави господарський суд повинен відмовити у прийнятті позовної заяви, якщо у пророгаційній угоді сторонами неправильно викладено назву суду або зазначено суд, існування якого не передбачено Законом України "Про судоустрій України" ( 3018-14 ).

Отже, оскільки підсудність даного спору погоджено сторонами у розділі 8 Контракту, за яким всі спори, які виникнуть між Продавцем та Покупцем по даному контракту, якщо вони не врегульовані переговорами між сторонами, вирішуються Міжнародним комерційним арбітражним судом при Торгово-промисловій палаті України, згідно з регламентом даного судового органу, рішення якого є обов`язковим для обох сторін, - відтак заяву від "Benderschi trade S.R.I." про видачу судового наказу подано до Господарського суду Рівненської області з порушенням правил підсудності.

Відповідно до п.9 ч.1 ст. 152 ГПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності.

За приписами ч.2 ст. 152 ГПК України, про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

З врахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви "Benderschi trade S.R.I." про видачу судового наказу.

На підставі статей 147, 148, 150, 152-154, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити "Benderschi trade S.R.I." (Румунія) у видачі судового наказу про стягнення з боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджі біо груп лімітед" (Україна) в сумі 4 576,00 євро заборгованості за Контрактом №4 від 17.08.2020 р.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею - 18.02.2021 р.

Ухвала може бути оскаржена до Північно - західного апеляційного господарського суду за правилами ст.ст. 254-259 ГПК України протягом десяти днів з дня її підписання.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Суддя Бережнюк В.В.