ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року Справа № 926/1883/19

Господарський суд Чернівецької області у складі судді Дутки В.В., при секретарі судового засідання Боднарчуку В.В., розглянувши матеріали справи

за позовом сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна", с.Репужинці Заставнівського району Чернівецької області

до фізичної особи-підприємця Грунтея Віталія Петровича, с.Репужинці Заставнівського району Чернівецької області

про стягнення збитків у вигляді неодержаного доходу (упущену вигоду) в сумі 143834,93 грн

за участю представників:

від позивача - не з`явився

від відповідача - Лопух С.В., ордер серії ЧЦ №44302 від 27.08.2019

ВСТАНОВИВ:

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Україна" звернулося з позовом до фізичної особи-підприємця Грунтея Віталія Петровича про стягнення збитків у вигляді неодержаного доходу (упущену вигоду) в сумі 143834,93 грн.

Позов мотивується тим, що фізична особа-підприємець Грунтей В.П. незаконно використовує земельну ділянку, яка належить позивачу на підставі договору оренди землі №175 укладеного 02.08.2013 із власником земельної ділянки ОСОБА_1 , відтак, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Ухвалою від 09.08.2019 відкрито провадження у справі з правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 10.09.2019 зупинено провадження у справі у справі №926/1883/19 до набрання законної сили рішенням у справі №716/1647/19 за позовом ОСОБА_1 та Грунтея В.П. до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" про визнання договору оренди землі №175 від 02.08.2013 недійсним.

Ухвалою від 22.12.2020 поновлено провадження у справі, призначено підготовче засідання на 20.01.2021.

18.01.2021 року через відділ діловодства Господарського суду Чернівецької області від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження, в якій відповідач просить суд закрити провадження у справі №926/1883/19 на підставі п.2 ч.1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою від 20.01.2021 відмовлено відповідачу у задоволенні клопотання про закриття провадження.

Ухвалою від 20.01.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 08.02.2021.

У судовому засіданні 08.02.2021 оголошувалась перерва до 16.02.2021.

Ухвалою від 16.02.2021 відкладено розгляд справи на 22.02.2021.

Представник позивача в судове засідання 22.02.2021 не з`явився.

Представник відповідача в судовому засіданні 22.02.2021 просив відмовити у задоволенні позову.

Неявка представника позивача в засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце слухання справи.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне.

02.08.2013 року між ОСОБА_1 (Орендодавець) та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Україна» (Орендар) укладений договір оренди землі №175.

Згідно п.п. 1, 2 Договору, орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення кадастровий номер :03:001:0206, загальною площею 2,93 га.

Договір укладено на 5 років та передбачена автоматична пролонгація на той самий термін і на тих самих умовах (п.8 Договору).

Право оренди земельної ділянки кадастровий номер :03:001:0206, загальною площею 2,93 га. зареєстровано за СТОВ «Україна» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі договору оренди землі №175 від 02.08.2013, з строком дії до 22.09.2019.

Земельна ділянка передана власником земельної ділянки ОСОБА_1 у користування СТОВ «Україна» за актом приймання-передачі земельної ділянки від 02.08.2013.

Межі земельної ділянки кадастровий номер :03:001:0206, загальною площею 2,93 га. закріплені межовими знаками довгострокового зберігання та передані на зберігання ОСОБА_1 , що підтверджується Актом прийому-передачі межових знаків на зберігання від 17.02.2014.

У відповідності до умов Договору оренди землі Позивач сплачував орендодавцю, ОСОБА_1 орендну плату в тому числі за 2017 та 2018 роки.

Дані обставини підтверджуються Відомістю на видачу зерна орендної плати за 2017 рік та Відомістю на виплату орендної плати за 2018 рік.

Земельна ділянка ОСОБА_1 в розмірі 2,93 га включена в розрахунок для нарахування фіксованого сільськогосподарського податку СТОВ «Україна» в тому числі в 2018-2019 роках, що підтверджується даними бухгалтерського обліку СТОВ «Україна».

Отже, Позивач стверджує, що на законних підставах користується земельної ділянкою ОСОБА_1 .

В 2018 році працівниками СТОВ «Україна» виявлено факт незаконного самовільного обробітку земельної ділянки громадянином Грунтей Віталієм Петровичем , право оренди якої належить Позивачу на підставі Договору оренди землі, а саме наявність посівів сої. Вказаний факт було зафіксовано в акті обстеження земельних ділянок від 15 квітня 2018 року.

У зв`язку із самовільним обробітком Відповідачем орендованої ділянки, Позивач 06.09.2018 року звернувся з заявою до Заставнівського відділення поліції Кіцманського відділу поліції ГУ НП в Чернівецькій області, в якій просив прийняти визначені законодавством заходи щодо незаконних дій відповідача.

Постановою старшого слідчого Заставнівського відділення поліції Кіцманського відділу поліції ГУ НП в Чернівецькій області старшого лейтенанта поліції Ониськіва Р.А. від 16.06.2019 р. кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях Грунтей В.П. складу кримінального правопорушення.

Разом з тим при перевірці встановлено, що земельна ділянка протягом 2018-2019 років, в порушення умов Договору оренди землі, обробляється Відповідачем, який з 2016 року став новим власником земельної ділянки на підставі договору міни.

В 2016 році на підставі договору міни, НВТ № 386077, №386078, серія та номер: № 1798, виданого 20.06.2016 Бурдейним Юрієм Івановичем приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу, у Грунтея Віталія Петровича виникло право приватної власності на вказану орендовану земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0206. Відповідачу достовірно було відомо, що набута ним у власність земельна ділянка знаходиться в оренді Позивача строком до 22.09.2019 р.

Під час розгляду заяви СТОВ «Україна», Відповідач визнав факт обробітку своєї земельної ділянки кадастровий номер :03:001:0206, загальною площею 2,93 га, що зафіксовано у відповідному поясненні від 06.09.2018 р., яке Відповідач надав працівникам поліції.

З протоколу огляду місця події від 06.08.2018 р., який складено слідчим Заставнівського ВП Кіцманського ВП ГУ НП в Чернівецькій області Чоканом В.І. на підставі заяви директора СТОВ «Україна» ОСОБА_3 , на території Репуженецької сільської ради встановлено, що на вказаній орендованій Позивачем земельній ділянці Відповідачем самовільно проводились осінньо-польові роботи (земельна ділянка була засіяна Відповідачем).

Земельна ділянка кадастровий номер :03:001:0206, загальною площею 2,93 га використовується Відповідачем всупереч умовам укладеного з ОСОБА_1 . Договору оренди землі.

Відповідач своїми діями перешкоджає законному праву Позивача на оплатне користування вказаною земельною ділянкою протягом 2018-2019 років та отримання вигоди.

Відповідач, як новий власник земельної ділянки, щодо якої між ОСОБА_1 та СТОВ «Україна» укладено договір оренди землі № 175 від 02.08.2013 р., одночасно з отриманням права власності на вказану земельну ділянку отримав також права та обов`язки попереднього власника за вказаним чинним договором оренди.

Згідно ч.1 ст. 148-1 Земельного кодексу України встановлено, що до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 32 Закону України від 06.10.98 р. № 161-XIV «Про оренду землі» встановлено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи- орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Умовами п.40 Договору про оренду землі передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи- орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Внаслідок протиправних дій Відповідача, які полягають у перешкоджанні СТОВ «Україна» вирощуванню сої на вказаній орендованій земельній ділянці, площею 2,93 га в 2018-2019 роках, СТОВ «Україна» заподіяно збитки у вигляді неодержаного доходу (упущена вигода), які на підставі ст.224, ст.225 Господарського кодексу України, ст. 22, ст.1166 Цивільного кодексу України, ст. 156, ст.157 Земельного кодексу України має право стягнути на свою користь.

Згідно висновку № 42 судово-економічної експертизи від 05.08.2019 р., яка проведена на замовлення СТОВ «Україна», встановлено, що сума прибутку, яку могло б отримати СТОВ «Україна» від обробітку земельної ділянки площею 2,93 га, що знаходиться в оренді відповідно до Договору оренди землі №175 від 02.08.2013 р., за 2018-2019 роки, становить 143 834, 93 грн.

Таким чином, предметом спору є вимога про стягнення з відповідача збитків в сумі 143 834, 93 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.

Під збитками в розумінні частини другої статті 224 Господарського кодексу України розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно ст.225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною;

неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною;

матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Законом щодо окремих видів господарських зобов`язань може бути встановлено обмежену відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язань. При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків. Виходячи з конкретних обставин, суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ціни на день винесення рішення суду.

Для застосування такої відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

При цьому саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 910/6657/16, від 07.02.2018 у справі № 917/1651/16, а також у постановах Верховного Суду України від 09.11.2016 у справі № 3-1071гс16, від 28.01.2015 у справі N 3-210гс14.

Як вбачається з позовної заяви, причинний зв`язок між протиправними діями відповідача і шкідливими наслідками протиправності такої поведінки, які спричинили відповідні збитки, позивач обґрунтовує, посилаючи на наступні обставини:

1. Позивач на законних підставах користується земельною ділянкою площею 2,93 га згідно Договору оренди землі від 02.08.2013 №175.

2. Земельна ділянка протягом 2018-2019 років в порушення умов Договору оренди землі, обробляється відповідачем, який з 2016 року є власником земельної ділянки на підставі договору міни.

3. Земельна ділянка площею 2,93 га використовується відповідачем всупереч умовам Договору оренди землі.

4. Внаслідок протиправних дій відповідача, які полягають у перешкоджанні позивачу вирощуванню сої на вказаній земельній ділянці в 2018-2019 роках, позивачу заподіяну збитки у вигляді неодержаного доходу (упущена вигода).

Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

Таким чином, позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань та заподіяними збитками. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань для підприємства. Тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.

Позов обґрунтований порушенням права позивача на користування земельною ділянкою площею 2,93 га згідно Договору оренди землі від 02.08.2013 №175. Натомість зазначена земельна обробляється відповідачем з 2016 року, що завдало збитків позивачу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, Грунтей В.П. та ОСОБА_1 звернулися до Заставнівського районного суду Чернівецької області з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» про визнання недійсним договору оренди землі №175 від 02.08.2013, укладеного між ОСОБА_1 та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Україна».

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29.09.2020 у справі №716/1647/19, яке набрало законної сили, у задоволенні позову відмовлено. При цьому судом було встановлено, що позивачі звернулися до суду з вимогою про визнання недійсним договору оренди, посилаючись на те, що цей договір позивач ОСОБА_1 не підписувала, умови його не погоджувала. Для з`ясування цих обставин у справі ухвалою суду від 11.12.2019 призначалася почеркознавча експертиза. Згідно з висновком експерта №121-К від 30.03.2020 підписи в графах «Орендодавець» у двох примірниках договору оренди землі №175 від 02.08.2013 виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою. Оскільки під час судового розгляду встановлено, що спірний договір не укладався, то в задоволенні позову про визнання недійсним договору оренди землі №175 від 02.08.2013, укладеного між ОСОБА_1 та СТОВ «Україна» слід відмовити.

Відповідно до частини 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Судове рішення у справі № 716/1647/19 не може бути поставлене під сумнів, а тому обставини щодо не укладення договору оренди землі №175 від 02.08.2013, встановлені рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29.09.2020 у справі №716/1647/19, яке набрало законної сили.

Таким чином, доводи позивача про те, що він на законних підставах користується земельною ділянкою площею 2,93 га згідно Договору оренди землі від 02.08.2013 №175 спростовуються обставинами встановленими рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29.09.2020 у справі №716/1647/19.

Натомість, вищезгаданим судовим рішенням також встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №190038 від 21.07.2007 земельна ділянка площею 2,9263 га (кадастровий номер :03:001:0206) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Репужинецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області належала ОСОБА_1 .

Право власності на земельну ділянку площею 0,0100 га (кадастровий номер :02:001:0052) для ведення особистого селянського господарства було зареєстровано за Грунтей Віталієм Петровичем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 14747678, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 15, що підтверджується інформаційною довідкою від 03.06.2016 за №60554274.

Між позивачами Грунтей В.П. та ОСОБА_1 20.06.2016 укладено договір обміну земельними ділянками, згідно якого земельна ділянка площею 0,0100 га передана у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, а земельна ділянка площею 2,9263 га передана у власність Грунтей В.П. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Таким чином, доводи позивача про перешкоджання відповідачем законному праву позивача на користування земельною ділянкою (кадастровий номер :03:001:0206, площею 2,93 га (2,9263 га згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №190038 від 21.07.2007) та отримання вигоди спростовуються фактичними обставинами справи.

На позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами належними та допустимими доказами, поданими у відповідності до приписів чинного процесуального законодавства.

Суд звертає увагу позивача, що відповідно до положень ч. 4 ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Враховуючи наведене, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позов не є обґрунтованим, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено правомірності та законності позовних вимог, зокрема, не доведено що, відповідачем вчинялися дії, які мали причинно-наслідковий зв`язок з заявленими до стягнення збитками у розмірі 143834,93 грн.

Згідно із ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232-233, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 23.02.2021.

Суддя В.В.Дутка