Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2021Справа № 910/10875/20

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К. І., при секретарі судового засідання Дьогтяр О. О., розглянувши у загальному позовному провадженні господарську справу

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМО"

до Державної організації Комбінат "Прогрес" Державного агентства резерву України

про визнання недійсним одностороннього правочину

за участю представників:

від позивача: Петрик С. А.

від відповідача: Новицький М. З.

В С Т А Н О В И В:

До Господарського суду міста Києва з позовом звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "ІМО" (далі - ТОВ "ІМО", позивач) до Державної організації Комбінат "Прогрес" Державного агентства резерву України (далі - ДО Комбінат "Прогрес", відповідач) про визнання недійсним одностороннього правочину щодо дострокового припинення договору зберігання № 20 від 01.01.2020 р., оформленого наказом № 79 від 03.07.2020 р.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач безпідставно, у односторонньому порядку, наказом № 79 від 03.07.2020 р. достроково припинив дію договору зберігання № 20 від 01.01.2020 р., укладеного між ТОВ "ІМО" та ДО Комбінат "Прогрес", у той час, як позивач належно виконує свої зобов`язання за цим договором та згоди на його розірвання не надавав.

У позові ТОВ "ІМО" просить суд визнати недійсним односторонній правочин ДО Комбінат "Прогрес" про дострокове припинення договору зберігання № 20 від 01.01.2020 р., оформлений наказом № 79 від 03.07.2020 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2020 р. вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, сторонам надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки.

Також ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2020 р. була розглянута заява ТОВ "ІМО" про забезпечення позову, у задоволенні якої судом було відмовлено з підстав, викладених у вказаній ухвалі.

У строк, визначений законом, відповідач відзиву на позов не надав, а вже після закриття підготовчого провадження заявив клопотання про поновлення строку для подачі відзиву, проте, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 07.12.2020 р., зазначене клопотання разом із відзивом було залишене судом без розгляду на підставі ст. 207 ГПК України у зв`язку із пропуском визначеного законом процесуального строку для їх подання.

Також під час розгляду справи по суті відповідачем було подане клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових пояснень разом із доказами. Розглянувши вказане клопотання, суд ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 18.01.2021 р., задовольнив його частково, заслухав додаткові пояснення представника відповідача у судовому засіданні, а докази, додані до письмових пояснень, залишив без розгляду з підстав, визначених ч. 2 ст. 207 ГПК України.

Під час розгляду справи по суті представник позивача свої вимоги підтримав та обґрунтував, просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти заявлених до нього вимог заперечив, вказав на дотримання порядку розірвання договору зберігання в односторонньому порядку, та наявність підстав для цього, визначених договором, а саме - надання позивачем (поклажодавцем), без згоди ДО Комбінат "Прогрес", послуг зі зберігання іншим особам на території відповідача. Просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, розглянувши заяви учасників справи по суті позову, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Установлено, що 01.01.2020 р. між ДО Комбінат "Прогрес" (зберігач) та ТОВ "ІМО" (поклажодавець) був укладений договір зберігання № 20 (далі - договір зберігання). Відповідно до умов цього договору зберігач зобов`язується прийняти в майбутньому товар поклажодавця і повернути його після закінчення терміну дії договору, а поклажодавець зобов`язується попередньо і щомісячно сплачувати зберігачу кошти на умовах цього договору (п. 1.1).

Зберігання товару здійснюється на складських приміщеннях, на відкритому майданчику, у холодильних камерах зберігача (п. 1.2 договору зберігання). Послуги надаються за адресою: 03126, м. Київ, бульвар В. Гавела, 24 (п. 1.4 договору зберігання).

За зберігання товару поклажодавець здійснює щомісячно 100 % передоплату до 5 числа кожного місяця, за який здійснюється оплата на підставі пред`явленого зберігачем до оплати рахунку (п. 2.1 договору зберігання). Зберігач має право раз на місяць за відсутності поклажодавця перевіряти в приміщеннях, де зберігається товар, їх технічний стан та дотримання пожежної безпеки (п. 4.1.6 договору зберігання).

Договір набирає чинності з 01.01.2020 р. по 31.12.2020 р., а в частині розрахунків - до повного виконання взятих на себе зобов`язань (п. 9.1). Зміни в цей договір можуть бути внесені за взаємною згодою сторін, що оформлюються додатковою угодою до цього договору (п. 9.2).

Додатками до договору зберігання сторонами було погоджено обсяг об`єктів та площу, на яких має бути розміщений товар позивача, а також вартість послуг зберігача.

Відповідно до ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання (ст. 937 ЦК України).

Згідно зі ст. 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Зберігач зобов`язаний виконувати свої обов`язки за договором зберігання особисто. Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання (ст. 943, 946 ЦК України).

Судом встановлено, що на виконання умов вказаного договору позивач передав на зберігання відповідачу товарно-матеріальні цінності на складах та в приміщеннях, що належать останньому.

Також матеріалами справи підтверджено, що 16.07.2020 р. позивачем (поклажодавцем) був отриманий лист відповідача - ДО Комбінат "Прогрес", у якому зберігач повідомив ТОВ "ІМО" про припинення дії договору зберігання № 20 від 01.01.2020 р. Разом з цим листом, відповідач направив позивачу два примірники додаткової угоди (додаток) № 10 від 03.07.2020 р., у якій було зазначено, що дія договору припиняється з 16.07.2020 р. Один підписаний примірник додаткової угоди відповідач просив позивача повернути протягом 10 календарних днів, а також попередив, що у разі його непідписання факт припинення дії договору є визнаним поклажодавцем згідно з п. 9.5 договору.

Позивач, зі свого боку, вказаної додаткової угоди не підписав та надав відповідь від 17.07.2020 на пропозицію ДО Комбінат "Прогрес", у якій повідомив зберігача про свою незгоду із припиненням договору, посилаючись на порушення умов та порядку розірвання договору (п. 9.4) та ст. 188 ГК України.

Як зазначає ТОВ "ІМО", у подальшому йому стало відомо про наказ відповідача (голови комісії з реорганізації (перетворення) - в. о. генерального директора ДО Комбінат "Прогрес" Самусенка О. О.) № 79 від 03.07.2020 р., яким вирішено з 16.07.2020 р. припинити дію договору зберігання № 20 від 01.01.2020 р. (п. 1), бухгалтерії провести звірку та остаточні розрахунки з ТОВ "ІМО" станом на 15.07.2020 р., начальникам дільниць № 1 та № 2 в рамках своїх повноважень організувати та сприяти звільненню займаних ТОВ "ІМО" площ (п. 3), начальнику ВВО забезпечити відповідний контроль за дотриманням пропускного режиму (п. 4).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вважає, що цей наказ є одностороннім правочином, який був вчинений відповідачем з порушенням умов договору та закону, а тому він має бути визнаний недійсним відповідно до ст. 203, 215 ЦК України.

Зі свого боку, представник відповідача пояснив, що підставою для розірвання договору зберігання (передбаченою цим договором) стало неналежне виконання ТОВ "ІМО" взятих на себе зобов`язань за договором, що полягало у наданні поклажодавцем послуг зі зберігання товарно-матеріальних цінностей на території складських приміщень іншим особам, без згоди ДО Комбінат "Прогрес", що заборонялось умовами договору зберігання.

Суд, перевіривши вказані доводи обох сторін, виходив з наступного.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені положеннями статті 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У той же час, недодержання особою при вчиненні правочину (в т.ч. одностороннього) наведених вимог є правовою підставою для визнання його недійсним в силу приписів статті 215 ЦК України у судовому порядку.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

У даному випадку, одностороннім правочином, яким незаконно достроково припинено дію договору зберігання № 20 від 01.01.2020 р., ТОВ "ІМО" визначило наказ ДО Комбінат "Прогрес" № 79 від 03.07.2020 р.

Проте, суд не погоджується з такими доводами позивача, оскільки вважає, що наказ відповідача не є одностороннім правочином, який потягнув розірвання (припинення) договору і може бути визнаний недійсним, виходячи з наступного.

Частиною 5 статті 202 ЦК України визначено, що до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Згідно зі статтею 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором.

Виходячи з наведеного, оформлене у визначеному відповідним договором порядку волевиявлення однієї із сторін на дострокове припинення його дії за своїми наслідками є одностороннім правочином про розірвання відповідного договору, а відтак, при його вчиненні мають бути дотриманні встановлені законодавством вимоги, необхідні для чинності такого правочину

У пункті 9.4 договору зберігання сторони погодили порядок дострокового розірвання цього договору при наявності достатніх причин, а саме: несвоєчасне, неналежне виконання поклажодавцем всіх взятих на себе зобов`язань згідно умов цього договору; неперерахування поклажодавцем в установлений договором термін платежів, на підставі нормативного акту вищестоящих органів влади, управління чи технічних або інших причин; в разі надходження товарів і матеріалів Держрезерву на дану площу; на письмову вимогу поклажодавця про повернення товару. При цьому, сторона-ініціатор розірвання договору, зобов`язується офіційно повідомити про це іншу сторону, але не менше, ніж за 10 календарних днів до настання такої дати.

Відповідно до п. 9.5 договору дострокове його припинення оформлюється відповідною додатковою угодою до договору в двох екземплярах, які мають однакову юридичну силу. У разі неповернення поклажодавцем підписаного додатку протягом 10 календарних днів з дня направлення додатку зберігачем, факт припинення дії договору вважається визнаним поклажодавцем та підтверджено відсутність будь-яких претензій один до одного (п. 9.5 договору). Отже, умови договору зберігання не передбачають будь-яких заперечень або відмови поклажодавця від підписання угоди про припинення договору зберігання.

Як вже встановив суд, 16.07.2020 р. до ТОВ "ІМО" надійшла додаткова угода № 10 від 03.07.2020 р. про припинення договору зберігання № 20 від 01.01.2020 р., підписана ДО Комбінат "Прогрес", і оскільки ця угода не була повернута у 10-ти денний термін відповідачу підписаною позивачем, договір зберігання фактично припинився та є розірваним відповідно до п. 9.5 цього договору. Вказані обставини сторонами не заперечуються, зокрема, й позивачем в частині припинення дії договору зберігання.

На підставі викладеного, враховуючи умови договору та положення ст. 943 ЦК України (щодо письмової форми договору зберігання, за яким річ приймається на зберігання в майбутньому), суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах правочином, який свідчить про розірвання договору, є письмово оформлена додаткова угода про припинення дії договору (за наявності достатніх підстав), яка має бути направлена у визначений домовленістю сторін строк (при цьому неважливо - підписана вона чи ні).

За таких обставин розпорядчий документ голови комісії з реорганізації (перетворення) - в. о. генерального директора ДО Комбінат "Прогрес" Самусенка О. О. - наказ № 79 від 03.07.2020 р. не є правочином у розумінні цивільного законодавства України, а є внутрішнім документом підприємства, який прийнято особою, що здійснює керівництво підприємством та має право у межах своєї компетенції видавати накази щодо його діяльності, організовувати і контролювати їх виконання (п. 7.7 Статуту ДО Комбінат "Прогрес", затвердженого наказом Державного агентства резерву України № 288 від 21.12.2016 р.).

Для правової кваліфікації дій учасників цивільного обороту, спрямованих на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, в якості правочинів, суттєве значення має встановлення підстав вчинення таких дій, тобто сукупності юридично значимих причин-обставин, безпосереднім об`єктивним наслідком яких стали такі дії. Саме правова підстава тієї чи іншої дії надає останній якостей цивільно-правового правочину і дозволяє належним чином кваліфікувати правочин за видом та вірно визначити норму матеріального права, яка регулює цей правочин.

Як випливає з аналізу глави 16 ЦК України, законодавець визначає договір і дії, що вчиняються на виконання зобов`язання за цим договором, у нерозривній єдності, а правила про форму правочину та про його недійсність - стосуються підстав виникнення зобов`язання. Вказана позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22.05.2018 у справі № 910/8087/17.

Наведене в сукупності дає підстави суду для висновку про те, що видання відповідачем внутрішнього наказу № 79 від 03.07.2020 р. про припинення дії договору не є підставою виникнення зобов`язань, а є виконанням посадовою особою відповідача функцій щодо управління діяльністю підприємства в частині, зокрема, що стосується укладення чи припинення дії господарських угод. Тому сам факт видачі такого наказу не є правочином в розумінні ст. 202 ЦК України, оскільки є лише рішенням (дією), що засвідчує факт волевиявлення сторони на припинення дії зобов`язання.

Таким чином, суд вважає доводи позивача про те, що наказом ДО Комбінат "Прогрес" № 79 від 03.07.2020 р. був оформлений односторонній правочин про припинення договору зберігання, безпідставними. При цьому суд виходить з того, що неможливо визнати недійсною дію (рішення), яка не містить елементів правочину, і до такої дії (рішення) неможливо застосовувати правові наслідки недійсності правочину, а саме - ст. 203, 215 ЦК України

За таких обставин вимога про визнання недійсним наказу відповідача № 79 від 03.07.2020 р. про припинення дії договору не відповідає способам захисту, встановленим ст. 16 ЦК України. При цьому додаткова угода № 10 від 03.07.2020 р. про припинення договору зберігання № 20 від 01.01.2020 р., яка є правочином, оформленим у визначеному відповідним договором порядку, позивачем не оскаржується.

За змістом статті 1 ГПК України, статей 15, 16 ЦК України та статті 20 ГК України застосування судом будь-якого способу судового захисту вимагає наявності такої сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права (інтересу) відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес і закріплення законом.

Невірно обраний спосіб захисту є підставою для відмови у позові, при цьому суд не розглядає доводи сторін по суті позовних вимог, не перевіряє на відповідність вимогам закону, не підтверджує їх і не спростовує, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду із застосуванням належного способу захисту.

Отже, на підставі викладеного суд відмовляє ТОВ "ІМО" у задоволенні позову про визнання наказу № 79 від 03.07.2020 р. недійсним.

Відповідно до ст. 129 ГПК України у разі відмови у задоволенні позову витрати по сплаті судового збору, у тому числі за розгляд позову, заяву про забезпечення позову, а також витрати ТОВ "ІМО" на правничу допомогу, покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 73-79, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМО" до Державної організації Комбінат "Прогрес" Державного агентства Резерву України про визнання недійсним одностороннього правочину.

Рішення ухвалене в нарадчій кімнаті та проголошені його вступна та резолютивна частини в судовому засіданні 4 лютого 2021 року.

Повний текст рішення складений 22 лютого 2021 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головіна К. І.