РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.02.2021Справа № 910/14839/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Гулевець О.В. за участю секретаря судового засідання Капішон В.В., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІОНІТІ"

до Приватного підприємства "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ"

про стягнення 10 500, 00 грн.

за участю представників:

від позивача: Гордієнко Н.Г.

від відповідача: Мазепа Д.Г.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ІОНІТІ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного підприємства "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ" про стягнення заборгованості зі сплати штрафних санкцій у сумі 10 500, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором про надання послуг з розміщення обладнання від 28.02.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.10.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/14839/20, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

12.10.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшла для відома копія клопотання про об`єднання справ в одне провадження, подане Приватним підприємством "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ" у справі №910/13511/20 (суддя Ярмак О.М.).

22.10.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідачем заявлено клопотання про витребування оригіналу договору про надання послуг з розміщення обладнання від 28.02.2020 та клопотання про встановлення додаткового строку для подачі висновку експерта.

29.10.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2020 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ІОНІТІ" та Приватного підприємства "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ" про встановлення строку на подання доказів задоволено, клопотання Приватного підприємства "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ" про витребування доказів задоволено та призначено судове засідання у справі на 02.12.2020, зобов`язано позивача надати суду оригінал договору про надання послуг з розміщення обладнання від 28.02.2020 для огляду у судовому засіданні.

19.11.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, зі змісту яких вбачається, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що відповідачу не було відомо про існування договору про надання послуг з розміщення обладнання від 28.02.2019 та звертає увагу на подання позивачем до суду саме дублікату договору. Також, відповідач вважає, що позивач самостійно відключив станції, що підтверджується повідомленнями позивача у соціальній мережі Facebook.

01.12.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 09.12.2020 у зв`язку із перебуванням 02.12.2020 судді Гулевець О.В. у відпустці, призначено розгляд справи №910/14839/20 на 22.12.2020.

21.12.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшли письмові пояснення, в яких позивач зазначає, що саме відповідач порушив умови договору щодо незабезпечення функціонування обладнання позивача, посилаючись на копії актів обстеження обладнання від 16.09.2020 та від 26.11.2020, заяву свідка ОСОБА_1 , копію довідки ТОВ «Зарядні мережі» від 26.11.2020 про відключення обладнання позивача. Також, позивач повідомляє, що заперечення відповідача щодо факту укладання договору не можуть бути взяті до уваги під час розгляду справи, оскільки жодним компетентним органом не розглядається питання про недійсність спірного договору.

21.12.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про зменшення розміру судових витрат відповідача.

22.12.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні, 22.12.2020, суд оголосив про відкладення розгляду справи на 27.01.2021 у зв`язку з неявкою представника позивача.

16.01.2021 та 27.01.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

27.01.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні, 27.01.2021, суд задовольнив клопотання позивача та відповідача про відкладення розгляду справи, оголосив про відкладення розгляду справи на 16.02.2021.

15.02.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшли письмові пояснення, в яких позивач зазначив про відмінність понять «відключення обладнання в системі AUTOENTERPRISE» та «відключення обладнання від електричного живлення або заміни його складових частин». Також, позивач звернув увагу, що з повідомлень, розміщених у соціальній мережі Facebook, вбачається про відключення обладнання позивача не з його волі, а внаслідок протиправних дій інших осіб.

Представник позивача в судовому засіданні 16.02.2021 позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 16.02.2021 заперечив проти позовних вимог та просив суд відмовити у позові.

У судовому засіданні 16.02.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

28.02.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ІОНІТІ" (замовник, позивач) та Приватним підприємством "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ" (виконавець, відповідач) укладений договір №б/н про надання послуг з розміщення обладнання (надалі - договір) предметом якого є надання виконавцем послуг позивачу з розміщення зарядних пристроїв постійного та/або змінного струму для зарядження електромобілів, визначених в окремих актах приймання-передачі до договору, за адресами та на умовах, які визначаються в окремих актах приймання-передачі до цього договору.

Відповідно до п. 1.2. договору місце розміщення обладнання визначається сторонами в акті приймання-передачі стосовно відповідного обладнання. Місцем виконання цього договору є місце розміщення обладнання.

Згідно із п. 1.3. договору обладнання замовника належить йому на праві власності або користування. Замовник має право здійснювати управління обладнанням.

У відповідності до пунктів 2.1.6., 2.1.7 договору відповідач зобов`язався забезпечити підключення обладнання до електричної мережі та забезпечити безперебійне електричне живлення обладнання замовника.

За змістом п. 3.1. договору за надані за договором послуги замовник щомісячно виплачує виконавцеві винагороду у розмірі 30,00 грн., в тому числі ПДВ 5,00 грн, а також 1,14 грн (у тому числі 0,19 коп ПДВ) за кожен спожитий кВт електроенергії за місяць, яку споживала кожна окрема одиниця обладнання замовника, якщо обсяг споживання цією одиницею за місяць не перевищив 2000 кВт*год.

Пунктом 3.2. договору визначено, що винагорода виконавцю та компенсація вартості витрат фактично використаної електричної енергії, спожитої внаслідок роботи обладнання (у розмірі, визначеному у договорі №248/04Т, укладеному виконавцем з Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕСТ ПЕТРОЛ МАРКЕТ»), здійснюється шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця, виключно після виставлення виконавцем відповідних рахунків.

Винагорода виконавцю та компенсація вартості витрат фактично використаної електричної енергії, спожитої внаслідок роботи обладнання, виплачується протягом 10-ти банківських днів після виставлення виконавцем відповідних рахунків на банківський рахунок виконавця, вказаний у таких рахунках (п. 3.3. договору).

У пунктах 4.1. та 4.2. договору визначено, що замовник зауважує, що обладнання, визначене в п. 1.1. договору є обладнання без встановлених опцій для прийнятті готівкових коштів. Обладнання замовника має цільове призначення та використовується для обслуговування клієнтів замовника.

Сторонами погоджено, що у випадку будь-якого порушення виконавцем умов даного договору, що призвело до неможливості використання замовником для ведення своєї господарської діяльності обладнання або окремих зарядних пристроїв для заряджання електромобілів, визначених в акті (актах) приймання-передачі до цього договору (у тому числі, але не виключно, внаслідок припинення постачання електроенергії, пошкодження обладнання, створення перешкод для вільного доступу користувачів замовника до обладнання, неможливості підключення обладнання до операційної та облікової системи замовника, відключення обладнання від електричної мережі) за кожен день, впродовж якого існувала така неможливість використання, виконавець сплачує замовнику штраф у розмірі, що вираховується за формулою, наведеною у договорі (п. 5.4. договору).

Відповідно до п. 6.1. договору, цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2020 року включно.

28.02.2020 між позивачем та відповідачем підписано акт приймання-передачі до договору про надання послуг з розміщення обладнання від 28.02.2020, у відповідності до якого позивач розміщує, а відповідач надає місце для розміщення зарядного пристрою постійного струму для зарядження електромобілів (DC): WOG на Севастопольській площі, місце розміщення - м. Київ, Севастопольська площа, 5.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором в частині відключення обладнання без згоди позивача, що призвело до неможливості використання обладнання, на підтвердження чого позивач надав акт обстеження обладнання від 16.09.2020.

Оскільки відповідачем було порушено умови договору, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Приватного підприємства "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ" штрафу у розмірі 10 500,00 грн, нарахованого на підставі п. 5.4. договору, за період, протягом якого неможливо було використання обладнання, з 16.09.2020 по 22.09.2020.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.02.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ІОНІТІ" та Приватним підприємством "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ" укладено договір про надання послуг з розміщення обладнання та акт приймання-передачі до договору про надання послуг з розміщення обладнання.

Зазначений договір та акт приймання-передачі підписані зі сторони позивача директором ТОВ "ІОНІТІ" - ОСОБА_1 та відповідача - уповноваженим представником ПП "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ" Войтович В.А. на підставі довіреності від 01.12.2019.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилався на те, що останнім не укладався договір про надання послуг з розміщення обладнання, посилаючись на те, що довіреність від 01.12.2019, видана на представника Войтович В.А., передбачала укладання договорів та додаткових угод виключно за умови погодження договорів із директором Приватного підприємства "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ" у письмовій формі або шляхом повідомлення на електронну пошту. Однак, за доводами відповідача, укладання договору про надання послуг з розміщення обладнання не було погоджено з директором відповідача.

На підтвердження своїх заперечень, відповідач надав копію довіреності від 01.12.2019, зі змісту якої вбачається, що Приватне підприємство "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ" в особі Директора Ніконова Дмитра Анатолійовича, який діє на підставі Статуту, уповноважує Войтовича Вадима Анатолійовича бути представником підприємства, зокрема, перед фізичними та юридичними особами з питань, що пов`язані з укладанням та підписанням договорів оренди для розміщення зарядних пристроїв для електромобілів від імені та в інтересах підприємства, додаткових угод до них та додатків до таких договорів від імені та в інтересах підприємства, виключно за умови погодження таких договорів, угод тощо із директором підприємства у письмовій формі та/або шляхом повідомлення на електронну пошту. Довіреність видана без права передоручення і дійсна до 31.12.2020.

Також, в матеріалах справи наявні копія довіреності від 01.12.2019 (надана позивачем), відповідно до змісту якої Приватне підприємство "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ" в особі Директора Ніконова Дмитра Анатолійовича, який діє на підставі Статуту, уповноважує Войтовича Вадима Анатолійовича бути представником підприємства, зокрема, перед фізичними та юридичними особами з питань, що пов`язані з укладанням та підписанням договорів, додаткових угод та додатків до договорів від імені підприємства. Войтовичу В.А. надано право від імені відповідача укладати договори (угоди, контракти), додаткові угоди та додатки до договорів, розписуватись від імені підприємства, а також виконувати всі інші дії, необхідні для виконання довіреності. Довіреність видана без права передоручення і дійсна до 31.12.2020.

Таким чином матеріали справи містять дві копії довіреності від 01.12.2019 різного змісту.

Поряд з тим, судом встановлено, що копія довіреності від 01.12.2019 (надана позивачем), засвідчена 26.10.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А., зареєстрована в реєстрі за №2416. Окрім того, на копії довіреності від 01.12.2019 міститься копія відмітки, а саме посвідчувальний напис про засвідчення вірності копії з оригіналу документа, вчиненого 17.02.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А., зареєстрована в реєстрі за №238.

Згідно зі статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В практиці Європейського суду з прав людини також трапляються рішення, в яких суд посилається на баланс вірогідностей задля оцінки обставин у справі. Так, зокрема, у рішенні від 23.08.2016 р. (заява № 59166/12) Дж. К. та Інші проти Швеції (J.K. AND OTHERS v. SWEDEN) Європейський суд з прав людини наголошує, що «У країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Отже, з огляду на наявність відмітки про здійснення посвідчувального напису нотаріуса та реєстрацій в реєстрі за №238 на копії довіреності від 01.12.2019, яка надана до матеріалів справи позивачем, у даному випадку суд зазначає, що вірогідним є факт того, що Приватне підприємство "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ" уповноважило Войтовича В.А. бути представником від імені відповідача та надано право укладати договори (угоди, контракти), додаткові угоди та додатки до договорів, розписуватись від імені підприємства, без додаткової умови щодо укладання правочинів за погодженням з директором підприємства у письмовій формі.

Окрім того, судом взято до уваги, що на спірному договорі про надання послуг з розміщення обладнання від 28.01.2020, акті приймання-передачі від 28.02.2020, а також на довіреності окрім підпису директора міститься відбиток печатки ПП "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ.

Частинами 1 та 4 статті 58-1 Господарського кодексу визначено, що суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим. Виготовлення, продаж та/або придбання печаток здійснюється без одержання будь-яких документів дозвільного характеру.

Відповідно до розділу 3 Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 червня 2015 року N 1000/5 право на застосування гербових печаток (для установ, які мають право використовувати державну символіку) або печаток установи із зазначенням найменування установи та ідентифікаційного коду (далі - печатка установи) закріплюється у положенні (статуті) установи і зумовлюється її правовим статусом.

Розпорядчим документом керівника установи визначаються порядок використання, місце зберігання печатки установи і посадові особи, відповідальні за її зберігання, а також перелік посадових осіб, підписи яких скріплюються печаткою установи.

Облік усіх печаток та штампів, що застосовуються в установі, ведеться у журналі за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Видача печаток, штампів посадовим особам здійснюється під підпис у відповідному журналі. Печатки зберігаються у шафах (сейфах), що надійно замикаються і опечатуються.

Встановивши наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах та, враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, суди мають дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа.

З`ясування відповідних питань і оцінка пов`язаних з ними доказів має істотне значення для вирішення такого спору, оскільки це дозволило б з максимально можливим за цих обставин ступенем достовірності ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних господарських операцій.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 910/6216/17 та від 05 грудня 2018 року у справі № 915/878/16.

Водночас, суд відзначає, що відповідачем не надано належних доказів в підтвердження протиправного використання печатки іншою особою або належних доказів втрати, викрадення печатки Приватного підприємства "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ".

Окрім того, позивачем не надано ні пояснень, ні доказів щодо визнання договору про надання послуг з розміщення обладнання від 28.01.2020 недійсним.

Доводи відповідача про внесення до єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження за №0002794 та про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 358 Кримінального кодексу України, судом не приймаються до уваги, оскільки доказів завершення кримінального провадження №0002794 та встановлення, у межах такого кримінального провадження, факту підробки документів, відповідачем не надано.

З огляду на встановлені обставини, суд прийшов до висновку, що відповідачем не спростовано факту укладення між позивачем та відповідачем договору про надання послуг з розміщення обладнання від 28.01.2020.

Твердження відповідача про те, що наданий позивачем дублікат договору жодним чином не посвідчений сторонами, суд відхиляє, враховуючи наступне.

Дублікат є особливим видом копії документа - повторно оформлений службовий документ для використання замість втраченого чи пошкодженого оригіналу, що має таку саму юридичну силу. Дублікат виготовляється на такому самому бланку, що й оригінал, та містить інформацію, аналогічну інформації в оригіналі. На ньому проставляються відбиток печатки установи і підписи посадових осіб, які мають право підпису цих документів на момент оформлення дубліката. На дублікаті проставляється у правому верхньому куті відмітка «Дублікат» (п. 13 розділу 10 Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 червня 2015 року N 1000/5).

Отже, наданий позивачем дублікат договору про надання послуг з розміщення обладнання від 28.01.2020 відповідає вимогам до оформлення дублікатів документів зазначених вище.

Заперечення відповідача щодо відкликання довіреності від 01.12.2019 суд не приймає до уваги, оскільки відповідачем було направлено Войтовичу В.А. листа про скасування довіреності від 01.12.2019 - 27.03.2020, що підтверджується копією опису вкладення в цінний лист, водночас, спірний договір про надання послуг з розміщення обладнання та акт приймання-передачі укладено - 28.01.2020, тобто до направлення зазначеного листа.

На підтвердження укладання спірного договору позивачем надано заяву свідка Войтовича В.А. , нотаріально завірена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №2666. У заяві свідок Войтович В.А. повідомляє, що на підставі довіреності від 01.12.2019 ним було укладено договір від імені ПП «АВТОЕНТЕРПРАЙЗ» про надання послуг з розміщення обладнання позивача. За поясненнями Войтовича В.А. вказана довіреність не містила будь-яких обмежень щодо укладання договорів та необхідність погодження їх з директором відповідача.

Враховуючи встановлені вище обставини та з огляду на наявні в матеріалах справи докази, доводи відповідача щодо не укладання та фальсифікації договору про надання послуг з розміщення обладнання від 28.01.2020 є необґрунтованими.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України

Як підтверджено матеріалами справи, позивач розмістив, а відповідач надав місце для розміщення зарядного пристрою постійного струму для зарядження електромобілів (DC): WOG на Севастопольській площі, місце розміщення - м. Київ, Севастопольська площа, 5, що підтверджується актом приймання-передачі до договору про надання послуг з розміщення обладнання від 28.02.2020.

У пунктах 2.1.6., 2.1.7, 2.1.11 договору сторонами визначено, що відповідач зобов`язався забезпечити підключення обладнання до електричної мережі та безперебійне електричне живлення обладнання замовника; у будь-яких без виключень випадках отримувати письмовий дозвіл замовника на відключення обладнання від електричної мережі.

Втім, позивачем надано акт обстеження обладнання, складеного 16.09.2020 у складі директора ТОВ "ІОНІТІ" ОСОБА_1 та монтажника електричного устаткування Ступака О.В., в якому встановлено неможливість використання зарядного пристрою постійного струму для зарядження електромобілів (DC): WOG на Севастопольській площі, розташованого за адресою: м. Київ, Севастопольська площа, 5, у зв`язку з відключенням.

У довідці ТОВ «ЗАРЯДНІ МЕРЕЖІ» №20 від 16.10.2020, яка видана позивачу, повідомило, що з 16.09.2020 до дати видачі цієї довідки зарядний пристрій ТОВ "ІОНІТІ" постійного струму для зарядження електромобілів (DC): WOG на Севастопольській площі, розташований за адресою: м. Київ, Севастопольська площа, 5 в білінговій системі EcoFactor, що адмініструється ТОВ «ЗАРЯДНІ МЕРЕЖІ», обліковуються як відключений з не відомих причин.

За доводами позивача, останнім не надавалось відповідачу згоди на відключення обладнання, більш того, позивач розраховав на безперебійну можливість використання обладнання у господарській діяльності.

В обґрунтування своїх заперечень на позов, відповідач зазначив, що на сторінці позивача в соціальній мережі Facebook 04.05.2020 та 06.05.2020 було розміщено оголошення про початок відключення позивачем зарядних станцій.

На підтвердження фіксування змісту повідомлень позивачем в соціальній мережі Facebook, відповідачем було надано в матеріали справи експертний висновок за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет №304/2020-ЕВ від 20.10.2020, складений Дочірнім підприємством «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів та адрес», а також висновок комп`ютерно-технічної експертизи інформації, оприлюдненої у глобальній комп`ютерній мережі Інтернет №576/10/2020 складений 19.10.2020 експертом Усковим К.Ю. ТОВ «Експертно-дослідна служба України».

За приписами ч. ч. 1-3 ст. 99 ГПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права та обов`язки, що і експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

За приписами ст. 104 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

У перевірці й оцінці експертного висновку господарським судам слід з`ясовувати: чи було додержано вимоги законодавства при проведенні судової експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком судової експертизи.

Оцінюючи висновок за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет №304/2020-ЕВ від 20.10.2020, складений Дочірнім підприємством «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів та адрес» та висновок комп`ютерно-технічної експертизи інформації, оприлюдненої у глобальній комп`ютерній мережі Інтернет №576/10/2020 від 19.10.2020, суд не приймає вказані висновки як належні та допустимі докази, оскільки відсутні будь-які посилання під час здійснення дослідження на обставини у даній справі, зокрема на договір про надання послуг з розміщення обладнання від 28.02.2020, що ставить під сумнів дійсність та обґрунтованість висновків експертів.

Окрім того, суд відзначає, що у наведених повідомленнях, які розміщені в соціальній мережі Facebook відсутні будь-які посилання на місце розташування обладнання та на договір про надання послуг з розміщення обладнання від 28.02.2020, більш того, вказані повідомлення, розміщені у період, який не входить спірного періоду, що визначений у позові позивачем (16.09.2020 - 22.09.2020).

Враховуючи приписи ст. 99, 104 ГПК України, здійснивши оцінку наданих відповідачем висновків, у сукупності із іншими доказами у справі № 910/14839/20 за правилами, встановленими ст. 86 ГПК України, судом не приймаються у якості належних та допустимих доказів у справі в розумінні ст. 76, 77 ГПК України.

Таким чином, відповідно до умов договору, відповідач повинен був забезпечити безперебійне електричне живлення обладнання позивача, а у випадку необхідності відключення обладнання отримати письмовий дозвіл позивача.

Як підтверджено наданими позивачем до матеріалів справи копіями актів обстеження обладнання від 16.09.2020 та від 26.11.2020, довідкою ТОВ «ЗАРЯДНІ МЕРЕЖІ» №20, заявою свідка директора ТОВ Товариства з обмеженою відповідальністю "ІОНІТІ" ОСОБА_1 від 27.11.2020, відповідачем було порушено умови договору щодо не забезпечення електричним живлення обладнання позивача, що розташоване за адресою: м. Київ, Севастопольська площа, 5.

Відповідачем доводів позивача належними та достатніми доказами не спростовано. Факт порушення відповідачем умов договору підтверджений матеріалами справи.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи викладене вище, оскільки матеріалами справи підтверджується невиконання відповідачем зобов`язань за договором, доказів протилежного відповідачем не надано, у зв`язку із чим, у відповідача виникає обов`язок щодо сплатити на користь позивача штрафу на підставі п. 5.4. договору.

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

За змістом з ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Відповідальність у вигляді штрафу за порушення зобов`язань передбачена у п. 5.4. договору, відповідно до якого сторони погодили, що у випадку будь-якого порушення виконавцем умов даного договору, що призвело до неможливості використання замовником для ведення своєї господарської діяльності обладнання або окремих зарядних пристроїв для заряджання електромобілів, визначених в акті (актах) приймання-передачі до цього договору (у тому числі, але не виключно, внаслідок припинення постачання електроенергії, пошкодження обладнання, створення перешкод для вільного доступу користувачів замовника до обладнання, неможливості підключення обладнання до операційної та облікової системи замовника, відключення обладнання від електричної мережі) за кожен день, впродовж якого існувала така неможливість використання, виконавець сплачує замовнику штраф у розмірі, що вираховується за формулою, наведеною у договорі.

За розрахунком позивача, сума нарахованого позивачем штрафу становить 10 500,00 грн за кожен день, впродовж якого існувала така неможливість використання, а саме у період з 16.09.2020 по 22.09.2020.

Розрахунок штрафу здійснено позивачем арифметично правильно, відповідно до умов договору.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Зазначену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі 467/1346/15-ц.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 2 ст. 233 ГК України встановлено, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Проаналізувавши матеріали справи, судом встановлено, що в розділі 3 договору сторонами передбачений відповідний порядок розрахунків. Так, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження сплати позивачем винагороди за фактичне використання електричної енергії на підстав договору від 28.02.2020 до встановлення факту неможливості використання обладнання та складання акту від 16.09.2020, водночас судом враховано, що в матеріалах справи також відсутні докази виставлення відповідачем рахунків на оплату позивачу.

Також, докази на підтвердження понесених позивачем збитків чи додаткових витрат через не виконання відповідачем умов договору в матеріалах справи також відсутні. Будь-яких вимог позивачем відповідачу пред`явлено не було.

З урахуванням наведеного, суд оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню.

Аналогічний висновок щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладений також у постановах Верховного Суду від 30.05.2019 у справі 916/2268/18, від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18.

Тому, користуючись правом, наданим вищезазначеними положеннями чинного законодавства, оскільки, матеріалами справи не підтверджено здійснення позивачем сплати винагороди за фактичне використання електричної енергії внаслідок роботи обладнання, суд вважає за можливе зменшити розмір штрафу до 5 250,00 грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню штраф у розмірі 5 250,00 грн.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ІОНІТІ" до Приватного підприємства "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ".

Оскільки судом зменшено розмір неустойки, витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору у розмірі 2 102,00 грн. покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ" (61054, Харківська обл., місто Харків, ВУЛИЦЯ АКАДЕМІКА ПАВЛОВА, будинок 271 А, офіс 2, ідентифікаційний код 40119580) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ІОНІТІ" (01133, місто Київ, ВУЛИЦЯ ЄВГЕНІЯ КОНОВАЛЬЦЯ, будинок 36 Д, офіс 6, ідентифікаційний код 42153109) заборгованість зі сплати штрафних санкцій у розмірі 5 250,00 грн та судовий збір у розмірі 2102,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано: 22.02.2021.

Суддя О.В. Гулевець