РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.02.2021Справа № 910/6651/20
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

при секретарі судового засідання - Жалобі С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали

позовної заяви ВЕСПЕР ЛЮДМИЛИ ЛЕОНІДІВНИ

до відповідача 1: ПОДІЛЬСЬКОЇ РАЙОННОЇ В МІСТІ КИЄВІ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ

відповідача 2: ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "ПРЕСТЕХСИНТЕЗ"

відповідача 3: КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ "КИЇВСЬКЕ МІСЬКЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ"

відповідача 4: ПРИВАТНОГО НОТАРІУСА КИЇВСЬКОГО НОТАРІАЛЬНОГО ОКРУГУ ЮР-КАПІНОС АНДРІЯ ЄВГЕНОВИЧА

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Фізична особа-підприємець Михальченко Віктор Михайлович

про визнання недійсними договору та реєстраційного посвідчення,

за участю представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача 1: не з`явився;

від відповідача 2: не з`явився;

від відповідача 3: не з`явився;

від відповідача 4: не з`явився;

від третьої особи: Науменко О.Г.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ВЕСПЕР ЛЮДМИЛА ЛЕОНІДІВНА звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача 1 - ПОДІЛЬСЬКОЇ РАЙОННОЇ В МІСТІ КИЄВІ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ, відповідача 2 - ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "ПРЕСТЕХСИНТЕЗ, відповідача 3 - КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ "КИЇВСЬКЕ МІСЬКЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ", відповідача 4 -ПРИВАТНОГО НОТАРІУСА КИЇВСЬКОГО НОТАРІАЛЬНОГО ОКРУГУ ЮР-КАПІНОС АНДРІЯ ЄВГЕНОВИЧА про визнання недійсними договору купівлі - продажу №5538 від 27.12.2006 та реєстраційного посвідчення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Договір купівлі-продажу від 27 грудня 2006 року № 5538, а також вчинені на його підставі правочини підлягають визнанню недійсними за ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України з огляду на недотримання при укладенні договору вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст. ст. 170, 369, 382 ЦК України та інших законів України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.05.2020 року вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків у десять днів з дня вручення цієї ухвали.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.06.2020 (після усунення недоліків позовної заяви) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 06.07.2020.

02.07.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від представника Веспер Людмили Леонідівни надійшло клопотання про приєднання документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 відкладено підготовче засідання у даній справі на 10.08.2020.

08.07.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос Андрія Євгеновича надійшла заява про розгляд справи без участі та за відсутності учасника.

13.07.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Подільської районної в місті Києві державна адміністрації надійшов відзив на позовну заяву.

15.07.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Веспер Людмили Леонідівни надійшли письмові пояснення.

17.07.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Фізичної особи-підприємця Михальченко Віктора Михайловича надійшла заява про залишення позову без руху та заява про ознайомлення.

31.07.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос Андрія Євгеновича надійшла заява про розгляд справи без участі та за відсутності учасника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.08.2020 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, відкладено підготовче засідання у даній справі на 26.08.2020.

26.08.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Веспер Людмили Леонідівни надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.08.2020 відкладено підготовче засідання у даній справі на 09.09.2020, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Фізичну особу-підприємця Михальченка Віктора Михайловича.

31.08.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос Андрій Євгенович надійшла заява про розгляд справи без участі представника.

08.09.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Фізичної особи-підприємця Михальченко Віктор Михайловича надійшли пояснення.

09.09.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Престехсинтез" надійшов відзив на позовну заяву.

09.09.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Веспер Людмили Леонідівни надійшли документи на виконання вимог ухвали.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2020 відкладено підготовче засідання у даній справі на 21.10.2020.

28.09.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Веспер Людмили Леонідівни надійшла супровідна записка.

16.10.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос Андрій Євгенович надійшов відзив.

16.10.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Престехсинтез" надійшла заява про застосування строків позовної давності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 відкладено підготовче засідання у даній справі на 16.11.2020 та частково задоволено подане представником позивача клопотання та витребувано у - КП КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ "КИЇВСЬКЕ МІСЬКЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ"- належним чином завірену копію реєстраційного посвідчення про право власності на нежилі приміщення з номера 1 по номера 1 по номер 5 (група приміщень 25) літера А загальною площею 60,80 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , видане Товариству з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Престехсинтез» Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна.

09.11.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Веспер Людмили Леонідівни надійшли пояснення.

13.11.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Веспер Людмили Леонідівни надійшли заперечення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.11.2020 відкладено підготовче засідання у даній справі на 25.11.2020 та повторно витребувано у - КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ "КИЇВСЬКЕ МІСЬКЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ"- належним чином завірену копію реєстраційного посвідчення про право власності на нежилі приміщення з номера 1 по номера 1 по номер 5 (група приміщень 25) літера А загальною площею 60,80 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , видане Товариству з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Престехсинтез» Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна.

25.11.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від Веспер Людмили Леонідівни надійшли заперечення на заяву про застосування позовної давності, які Суд залишив без розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.11.2020 відкладено підготовче засідання у даній справі на 14.12.2020.

26.11.2020 через відділ автоматизованого документообігу суду від КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ "КИЇВСЬКЕ МІСЬКЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ" надійшла відповідь на запит, яку Суд залучив до матеріалів справи.

У підготовче засідання 14.12.2020 представники відповідачів-2,3,4 не з`явились.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.02.2021.

У судове засідання 10.02.2021 представник позивача не з`явився. Через відділ автоматизованого документообігу суду подав заяву про розгляд справи без участі позивача.

У судове засідання 10.02.2021 представники відповідачів також не з`явилися. Про дату, час та місце судового засідання були повідомленні належним чином. Від відповідача-1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Розглянувши подане відповідачем-1 клопотання про відкладення розгляду справи, суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні, враховуючи недостатню обґрунтованість його мотивів, а також зважаючи на сплив процесуального строку для розгляду справи по суті, визначений частиною 2 ст. 195 ГПК України.

Представник третьої особи у судовому засіданні 10.02.2021 заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у позові повністю, в тому числі через недоведеність позивачем факту порушення власних прав спірними правочинами.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Звертаючись до Господарського суду міста Києва з позовом до чотирьох відповідачів: ПОДІЛЬСЬКОЇ РАЙОННОЇ В МІСТІ КИЄВІ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ, ТОВ "НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "ПРЕСТЕХСИНТЕЗ", КП КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ "КИЇВСЬКЕ МІСЬКЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ", ПРИВАТНОГО НОТАРІУСА КИЇВСЬКОГО НОТАРІАЛЬНОГО ОКРУГУ ЮР-КАПІНОС АНДРІЯ ЄВГЕНОВИЧА, позивач посилається на наступні обставини.

05 листопада 2004 року між Комунальним підприємством „Оренда" (Орендодавець) і Товариством з обмеженою відповідальністю „Науково-виробниче підприємство „Престехсинтез" (Покупець) було укладено договір № 170 оренди нерухомого майна (нежилих будівель, споруд, приміщень) комунальної власності територіальної громади Подільського району міста Києва згідно умов якого (розділ 1) Орендодавець передав, а Орендар прийняв приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, напівпідвал площею 76,5 кв. м. для розміщення магазину.

До складу переданого в оренду майна були включені допоміжні приміщення загального користування - бойлерна і водомірний вузол будинку.

Пунктом 3.3. Договору було передбачено, що Орендар має право виступати замовником на виготовлення проектно-кошторисної документації та проведення необхідного ремонту за письмовим дозволом Орендодавця.

Згідно пункту 4.3. Договору Орендар не мав права без дозволу Орендодавця «переобладнувати об`єкт оренди, зводити на горі нові будинки, прибудови, надбудови тощо». Роботи по переобладнанню об`єкта оренди могли проводитись тільки з дозволу Орендодавця та при погодженні з балансоутримувачем проектно-кошторисної документації.

Позивач вказує, що не маючи необхідних дозволів і погоджень Орендар здійснив перепланування допоміжних приміщень звузивши їхню площу шляхом встановлення перегородок. При цьому не отримано згоди на перепланування усіх співвласників будинку та не проведено приймання даних робіт за актом уповноваженою комісією.

Наслідком таких дій стало порушення доступу співвласників до допоміжних приміщень багатоквартирних будинків загального користування та можливості експлуатації загальнобудинкового обладнання.

Також позивач зазначає, що 27 грудня 2006 року між Відділом приватизації комунального майна Подільського району м. Києва (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Науково-виробниче підприємство „Престехсинтез" (Покупець) було укладено договір купівлі продажу згідно умов якого (пункт 1.1.) Продавець продав, а Покупець купив нежилі приміщення з № 1 по № 5 (групи приміщень № 25) літ. А загальною площею 60,80 кв. м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Покупець зобов`язувався прийняти дані приміщення, сплатити ціну відповідно до умов, що вказані в цьому договорі, та провести державну реєстрацію цього договору.

Вказаний Договір посвідчено Юр-Капіносом Андрієм Євгеновичем, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та зареєстровано в реєстрі за № 5538, а також проведено його реєстрацію у Подільській районній в м. Києві раді (реєстраційний номер 644).

Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомого майна видано реєстраційне посвідчення на право власності на дані приміщення ТОВ НВП «Престехсинтез».

Позивач зауважує, що фактично відповідачем-2 було придбано ті самі площі, а саме підвал будинку, що орендувались за договором від 05.11 2004 № 170, за винятком невідгородженої частини приміщення, де знаходилися бойлерна та водомірний вузол будинку, а також вхід до бойлерної.

Позивач також звертає увагу, що 19 лютого 2007 року було укладено і приватним нотаріусом Київського міського Нотаріального округу Бочкарьовою Наталією Михайлівною посвідчено та зареєстровано за номером 426 ще один договір купівлі-продажу нежилих приміщень з № 1 по № 5 (групи щриміщень № 25) літ. А загальною площею 60,80 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Продавцем за цим договором виступав відповідач-2, а Покупцем - Михальченко Віктор Михайлович .

22 лютого 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації на об`єкти нерухомого майна видано Михальченку Віктору Михайловичу реєстраційне посвідчення № НОМЕР_1 на право власності на придбане ним майно, про що записано в реєстрову книгу № 36-П-19 за реєстровим номером 3604-П.

В подальшому, 01 березня 2013 року між фізичною особою-підприємцем Михальченком Віктором Михайловичем (Орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Веспер Людмилою Леонідівною (Орендар) було укладено договір оренди нежилих приміщень № 1 відповідно до якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв в оренду нежиле приміщення загальною площею 60,80 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 для використання під магазин-кафе.

З 19 листопада 2019 року діяльність фізичної особи-підприємця Веспер Л.Л. припинено.

Позивач наполягає на тому, що Договір купівлі-продажу від 27 грудня 2006 року № 5538, а також вчинені на його підставі подальші правочини підлягають визнанню недійсними, посилаючись на наступні власні доводи.

- відсутність правових підстав для викупу об`єкта, оскільки нежилі приміщення загальною площею 60,80 кв. м. по АДРЕСА_1 на аукціоні, за конкурсом не продавались, до переліку, що підлягають приватизації у 2006 році не включені;

- приватизацію здійснено не уповноваженим на те суб`єктом, оскільки, на думку позивача, зазначення в розділі 14 договору купівлі-продажу від 27.12.2006 № 5538, а також у реєстраційному посвідченні як Продавця Територіальної громади Подільського району м. Києва слід розглядати як доказ невідповідності цих документів закону;

- здійснено викуп приміщень, які не підлягали приватизації, оскільки, за доводами позивача, вона отримала в за плату в оренду приміщення, які належали їй самій як орендарю на праві спільної сумісної власності;

- не дотримано вимог закону про обов`язкову публікацію переліку об`єкта, що підлягають приватизації шляхом викупу;

- недотримання строків викупу;

- відсутні докази здійснення необхідних проплат;

- порушено строк передачі майна;

- інші сумніви позивача щодо добросовісного оформлення окремих етапів правочину, а також впевненість в тому, що 01.03.2013 третя особа передавала позивачу в орендне користування приміщення, знаючи про порушення закону при викупі.

Заперечуючи проти позовних вимог, представники відповідачів наполягали на тому, що зі змісту позовної заяви не вбачається, які саме права позивача порушено укладенням спірного правочину, які саме інтереси підлягають захисту і яку саме шкоду завдано позивачу оспорюваним Договором купівлі-продажу.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 628 зазначеного Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Водночас за змістом частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній до 01.01.2011) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України (чинна редакція) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Законодавець для суб`єктів господарювання у ст. 180 ГК України визначив істотні умови господарського договору. Так, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

У даному випадку суд вважає, що сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору купівлі-продажу. Договор не заперечений сторонами, не визнаний недійсним за рішенням суду, не розірваний в установленому порядку чи за згодою сторін на момент судового розгляду.

При цьому, судом приймаються доводи відповідача-4 про те, що нотаріальне посвідчення оспорюваного Договору було здійснено нотаріусом відповідно до порядку нотаріального посвідчення договорів про відчуження нерухомого майна та в спосіб, що визначався Законом України «Про нотаріат».

Так, відповідно до ст.39 Закону України «Про нотаріат» в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину, порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. Згідно із ст.54 Закону України «Про нотаріат» в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину, нотаріуси та посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін.

Відповідач-4 вказує, що на підтвердження права власності на відчужуване майно Продавець надав нотаріусу оригінал правовстановлюючого документа, а саме - Свідоцтво про право власності серія ЯЯЯ № 567555, видане 26.04.2006 року Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 26.04.2006 р. №670-В та зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 04.10.2006 року за реєстровим №3604-П, про що здійснено запис у реєстрову книгу за № 36п-190.

Відповідач-4 також відзначає, що продавець за Договором власноручно підтвердив, що на момент укладення оспорюваного Договору нежилі приміщення нікому іншому не продані, не подаровані, не відчужені іншим способом, не заставлені, під забороною (арештом), податковою заставою, іпотекою не перебувають, в оренду (найом), суборенду не здані, прав щодо них у третіх осіб немає, будь-які обтяження (обмеження) щодо неї відсутні (п. 8 оспорюваного Договору).

Так, на підтвердження цього факту нотаріусом перевірено відсутність заборони відчуження або арешту квартири за даними Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, згідно яких будь-яка інформація щодо наявності заборони, арешту, іншого обтяження на квартиру на момент посвідчення оспорюваного договору була відсутня.

Крім того, відсутність інформації про наявні податкові застави за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна була підтверджена відповідним Витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави від 27.12.2006 року.

Відповідач-4 також підтвердив, що нотаріусом, у відповідності до вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, було оглянуто та повернуто Продавцю - Відділу приватизації комунального майна Подільського району м. Києва оригінали усіх правовстановлюючих документів, необхідних для вчинення правочину. Крім того, встановлено особу учасників (сторін), які особисто звернулися за вчиненням нотаріальної дії та обсяг їхньої цивільної дієздатності.

Враховуючи викладене, судом приймаються доводи відповідача-4 про те, що приватний нотаріус вчинив усі необхідні дії при посвідченні оспорюваного договору, у зв`язку із чим посилання позивача на порушення нотаріусом вимог закону при посвідченні оспорюваного правочину є необґрунтованими та безпідставними.

Положеннями статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В частині 1 статті 216 ЦК України зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За загальним правилом статті 217 Цивільного кодексу України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання.

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Як встановлено судом, позивач, вважаючи порушеними свої права, звернувся з позовом у цій справі про визнання недійсним правочину, стороною яких він не є.

Тобто у цій справі позов про визнання недійсними договору купівлі-продажу подала особа, яка не була стороною цього договору.

Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 наголосила, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Крім того Верховний Суд звертав увагу, що як порушення розуміється такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Суд зазначає, що у даному випадку позивачем жодними належними, допустимими та достовірними доказами не доведено фактів порушення власних прав та інтересів укладенням відповідачем-1 та відповідачем-2 договору купівлі-продажу нерухомого майна, частина якого тільки через 6 років була передана в оренду позивачу. Відсутність порушеного права та законних інтересів є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові та виключає перевірку правочину на його відповідність вимогам законодавства (аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).

В цій частині судом приймаються обґрунтовані доводи представника третьої особи про те, що позивач не є стороною правочину, а також не є зацікавленою стороною, права якої були порушені на час вчинення правочину станом на 2006 рік. У період на час здійснення оспорюваного правочину у 2006 році, та аж до 2013 року, позивач не підтвердила жодного правового зв`язку ані з учасниками даного спору, ані безпосередньо з будівлею, розташованою за адресою АДРЕСА_1. Таким чином, суд погоджується з доводами стосовно того, що положення спірного договору (так само як і дії відповідачів) не порушували та не могли порушити прав позивача, оскільки останній не мав жодних правових зв`язків з означеним майном станом на момент укладення спірного правочину, внаслідок чого позовні вимоги не підлягають задоволенню.

При цьому правомірними є доводи про те, що посилання на наявність цивільно-правових відносин між позивачем та третьою особою належить виключно до господарської діяльності суб`єктів підприємницької діяльності та не може слугувати критерієм «зацікавленої особи» у справі про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2.

Позовні вимоги про визнання недійсним реєстраційного посвідчення про право власності на нежилі приміщення не підлягають задоволенню, оскільки є похідними у розумінні частини 1 статті 173 ГПК України.

Щодо заявлених відповідачами заяв про застосування строку позовної давності, суд зауважує наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц.

З огляду на наведене, оскільки підстави для задоволення позовних вимог відсутні, позовна давність до заявлених вимог не застосовується.

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

При цьому, суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами належними та допустимими доказами, поданими у відповідності до приписів чинного процесуального законодавства.

Суд звертає увагу позивача, що відповідно до положень ч. 4 ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Суд зазначає, що позивач, заявляючи позов та обираючи спосіб захисту повинен дбати про те, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У відповідності до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Наведена норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права

Відтак, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

За приписами ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду спору має бути встановлено не лише наявність підстав на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Враховуючи наведене, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позов не є достатньо обґрунтованим, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено правомірності та законності позовних вимог, так само як і фактів порушення власних прав та інтересів відповідачами у справі.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 18.02.2021.

Суддя І.В. Приходько