РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.02.2021Справа № 910/15237/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Полякової К.В., за участі секретаря судового засідання Саруханян Д.С., розглянувши за правилами загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "Львівська вугільна компанія"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Економконсалтинг"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Авіс Фінанс"

про визнання правочину недійсним

за участі представників:

від позивача: Венгаренко Т.А., адвокат,

від відповідача: не з`явився,

від третьої особи: не з`явився,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Львівська вугільна компанія" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Економконсалтинг" про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги (цесії) від 14.06.2018 № 0604, укладеного між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авіс Фінанс".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Авіс Фінанс» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Протокольною ухвалою суду від 12.11.2020 відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів у зв`язку з його необґрунтованістю в частині наявності обставини, які можуть підтвердити або спростувати відповідні докази.

У судовому засіданні 11.02.2021 суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки відповідачем не доведено неможливості участі у справі іншого представника, зокрема, адвоката Гордієнко Н.П., який також приймав участь у судовому засіданні в даній справі.

У відзиві на позовну заяву відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, зауваживши на тому, що оспорюваний договір не має ознак договору факторингу, а відтак підстави для визнання його недійсним відсутні. Відповідач наголосив, що законодавством не обмежено можливість відступлення фінансовою установою, якою є відповідач, прав вимоги на підставі статті 512 ЦК України будь-якій нефінансовій установі. При цьому, спірний договір не передбачає стягнення додаткової плати, оскільки ціна відступлення грошової вимоги дорівнює ціні придбання такого права відповідачем у ПАТ «Альфа-Банк». Одночасно відповідач наголошує на тому, що позивачем не доведено наявності його порушеного укладенням оспорюваного правочину між відповідачем та третьою особою.

У доповненнях підстав позову позивач зазначив, що відповідач не міг набути прав кредитора за кредитним договором, оскільки останній не є фінансовою установою. Крім того, в постанові Західного апеляційного господарського суду від 21.11.2019 у справі № 914/2441/15 встановлені обставини щодо невідповідності відповідача вимогам, що ставляться до сторони договору факторингу, що тягне за собою недійсність такого договору. Також апеляційним судом встановлено, що за відсутності доказів оплати за укладеним між відповідачем та третьою особою договором факторингу, остання не могла передати відповідачу таке право вимоги.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

14.06.2018 між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіс Фінанс» укладено договір факторингу № 04/18-Ф, за умовами якого ПАТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «Авіс Фінанс» своє право грошової вимоги до ПАТ «Львівська вугільна компанія» за договором про відкриття кредитної лінії від 16.01.2008 № 07-МВ/08.

Відповідно до пунктів 1.1.1-1.1.4 додатку № 1 до договору факторингу від 14.06.2018 № 04/18-Ф право вимоги повернення заборгованості за основною сумою кредиту відповідно до основного договору в сумі 10 750 296,11 грн.; право вимоги сплати процентів за користування кредитом у розмірі, встановленому основним договором, нарахованих та несплачених на дату підписання договору в сумі 22047177,72 грн.; право вимоги сплати процентів за користування кредитом та комісій, що будуть нараховані в майбутньому на підставі основного договору; інші, крім зазначених вище, права грошової вимоги, строк платежу за якими настав (наявна вимога), а також права вимоги, які виникнуть у майбутньому (майбутня вимога) на підставі основного договору.

Також, 14.06.2018 між ТОВ «Авіс Фінанс» (первісний кредитор) та ТОВ «Компанія «Економконсалтинг» (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) № 0604, за умовами пункту 2.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, новий кредитор зобов`язується сплатити грошові кошти первісному кредитору, а первісний кредитор зобов`язується відступити новому кредиторові свої права грошової вимоги до боржника за основним договором в розмірі та на умовах, передбачених цим договором.

Додатком 1 до договору від 14.06.2018 № 0604 визначено, що новому кредитору відступаються права грошової вимоги за договором про відкриття кредитної лінії від 16.01.2008 № 07-МВ/08, а саме: право вимоги повернення заборгованості за основною сумою кредиту відповідно до основного договору в сумі 10 750 296,11 грн.; право вимоги сплати процентів за користування кредитом у розмірі, встановленому основним договором, нарахованих та несплачених на дату підписання договору в сумі 22047177,72 грн.; право вимоги сплати процентів за користування кредитом та комісій, що будуть нараховані в майбутньому на підставі основного договору; інші, крім зазначених вище, права грошової вимоги, строк платежу за якими настав (наявна вимога), а також права вимоги, які виникнуть у майбутньому (майбутня вимога) на підставі основного договору.

Відповідно до пункту 2.3 договору права грошової вимоги вважаються відступленими новому кредитору в день отримання первісним кредитором в повному обсязі грошових коштів, передбачених п. 3.2. цього договору, додаткового оформлення відступлення прав грошової вимоги не вимагається. Після переходу прав грошової вимоги до нового кредитора останній стає кредитором по відношенню до боржника та набуває відповідні права грошової вимоги. Таке відступлення не потребує вчинення будь-яких додаткових дій з боку нового кредитора чи первісного кредитора або підписання будь-яких документів.

Як передбачено пунктом 3.1 договору загальна сума прав грошової вимоги, що відступаються відповідно до умов даного договору, становить 32 797 473,83 грн. Ціна відступлення прав грошової вимоги складає 5 775 000 грн. без ПДВ.

Згідно з пунктом 3.2 договору новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору ціну відступлення прав грошової вимоги, шляхом перерахування в день підписання цього договору на рахунок первісного кредитора, зазначений в п. 12.1 цього Договору.

До вказаного договору від 14.06.2018 № 0604 сторонами підписано та скріплено печатками акт прийому-передачі оригіналів документів.

На виконання умов договору від 14.06.2018 № 0604 ТОВ «Компанія «Економконсалтинг» сплачено на рахунок ТОВ «Авіс Фінанс» грошові кошти в розмірі 5775000 грн. відповідно до платіжного доручення від 14.06.2018 № 1.

У той же час, ухвалою Господарського суду Львівської області від 25.08.2015 у справі № 914/2441/15, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 25.07.2016, порушено провадження у справі про банкрутство ПАТ «Львівська вугільна компанія».

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 21.11.2019 у справі № 914/2441/15, зокрема, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні заяви ТОВ «Компанія «Економконсалтинг» про заміну кредитора ПАТ «Альфа-Банк» правонаступником - ТОВ «Компанія «Економконсалтинг» на підставі договору відступлення права вимоги (цесії) від 14.06.2018 № 0604.

Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

У статті 350 Господарського кодексу України факторинг визначений як передання чи зобов`язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони.

За положеннями статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Із частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України, статті 350 Господарського кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з частиною першою статті 1084 Цивільного кодексу України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Як встановлено судом, відповідно до умов оспорюваного договору первісний кредитор ТОВ «Авіс Фінанс» уступило грошову вимогу до ПАТ «Львівська вугільна компанія» за договором про відкриття кредитної лінії від 16.01.2008 № 07-МВ/08 в обмін на грошові кошти, які новий кредитор ТОВ «Компанія «Економконсалтинг» сплатило останньому, тобто за умовами договору про відступлення права вимоги фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Суд наголошує, що сума прав грошової вимоги, відступленої відповідно до умов даного договору, становить 32 797 473,83 грн., у той час як ціна відступлення прав грошової вимоги складає 5 775 000 грн.

Уклавши договір відступлення права вимоги за кредитним договором третя особа - ТОВ "Авіс Фінанс" таким чином отримало фінансування у розмірі 5 775 000 грн., а відповідач набув право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги.

Така різниця виразилася в отриманні відповідачем від первісного кредитора права грошової вимоги первісного кредитора до боржника, строк платежу за яким настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому щодо погашення (сплати) заборгованості, а також права вимоги, які виникнуть у майбутньому (майбутня вимога) на підставі основного договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 161/13889/17.

За наведених обставин, укладений між відповідачем та ТОВ "Авіс Фінанс" оспорюваний договір за своєю юридичною природою є договором факторингу.

При цьому, назва договору, як договору про відступлення права вимоги, сама по собі не змінює правової природи договору, як договору факторингу.

Одночасно, з укладенням оспорюваного договору відбулася заміна первісного кредитора - ТОВ "Авіс Фінанс", яке є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на відповідача, який не включений до фінансових установ у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та не може надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу.

Наведені обставини позбавляють позивача усіх прав, які надані клієнтам банку як споживачам фінансових послуг, та які можуть бути захищені у судовому порядку, що спростовує твердження відповідача про відсутність порушеного права позивача в межах даного позову.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16.

З урахуванням викладеного, на підставі спірного договору відступлення права вимоги (цесії) від 14.06.2018 № 0604 ТОВ "Авіс Фінанс" отримало фінансування у розмірі 5 775 000 грн, а відповідач, у свою чергу, набув право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги, що свідчить про те, що оспорюваний договір за своєю юридичною природою є договором факторингу. При цьому, оскільки відповідач не включений до фінансових установ у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідач не може надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу, у зв`язку з чим оскаржуваний договір підлягає визнанню недійсним.

За змістом частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З урахуванням всіх встановлених обставин у їх сукупності суд дійшов висновку про доведеність позивачем обставин, з якими чинне законодавство пов`язує недійсність правочинів, у зв`язку з чим пред`явлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судові витрати, які складаються із суми сплаченого судового збору, покладаються відповідно до статті 129 ГПК України на відповідача.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 236-241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Львівська вугільна компанія" задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір відступлення прав вимоги (цесії) від 14.06.2018 № 0604, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Економконсалтинг» (01030, м. Київ, вул. Леонтовича, 7; ідентифікаційний код 42230413) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіс Фінанс» (07400, Київська обл., м. Бровари, вул. О. Онікієнка, 8А; ідентифікаційний код 41159052).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Економконсалтинг» (01030, м. Київ, вул. Леонтовича, 7; ідентифікаційний код 42230413) на користь Публічного акціонерного товариства «Львівська вугільна компанія» (80086, Львівська обл., Сокальський р-н, с. Сілець; ідентифікаційний код 35879807) 2102 (дві тисячі сто дві) грн. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва (пункт 17.5 частини 1 Перехідних положень ГПК України) протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено: 23.02.2021 року.

Суддя К.В. Полякова