РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.02.2021Справа № 910/12846/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 579339,90 грн.

Представники сторін:

від позивача: Заржицька О.В.;

від відповідача: Куць О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

27.08.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна» з вимогами до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 579339,90 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на неправомірне списання залізницею з особового рахунку позивача грошових коштів у загальному розмірі 579339,90 грн, які нараховані за простій вагонів, так як затримка вагонів, за твердженням позивача, сталась з вини залізниці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.08.2020 відкрито провадження у справі №910/12846/20, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 30.09.2020, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

24.09.2020 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказав на те, що затримка вагонів сталась з вини позивача.

У підготовчому засіданні 30.09.2020 судом було постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 21.10.2020.

21.10.2020 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зауважив, що починаючи з 29.10.2019 одержувачем вантажу було ТОВ «Ісіфорвардсервіс», а позивач вже не мав жодного відношення до вантажу.

У підготовчому засіданні 21.10.2020 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про продовження строку проведення підготовчого провадження на 30 днів та відкладення підготовчого засідання на 10.11.2020.

03.11.2020 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, які суд долучив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 10.11.2020 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 25.11.2020.

У підготовчому засіданні 25.11.2020 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 08.12.2020.

08.12.2020 позивачем подані додаткові письмові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 08.12.2020 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 16.12.2020.

У судовому засіданні 16.12.2020 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення судового засідання на 29.12.2020.

Судове засідання, призначене на 29.12.2020, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Спичака О.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2021 судове засідання у справі №910/12846/20 призначено на 16.02.2021.

У судовому засіданні 16.02.2021 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадочї кімнати) про відкладення судового засідання на 24.02.2021.

Представник позивача у судовому засіданні 24.02.2021 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 24.02.2021 надав усні пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 24.02.2021 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

21.05.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дельта Вілмар» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Регіон Козелець» (постачальник) укладено Договір поставки №500003113, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність, а покупець прийняти та оплатити соняшник врожаю 2019 року українського походження на умовах, викладених в цьому договорі.

08.11.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дельта Вілмар» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Регіон Козелець» (постачальник) укладено Договір поставки №500003823, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність, а покупець прийняти та оплатити соняшник врожаю 2019 року українського походження на умовах, викладених в цьому договорі.

01.01.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар СНД», яке змінило своє найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна», (експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дельта Вілмар» (клієнт) укладено Договір №1, відповідно до умов якого експедитор зобов`язується за плату і за рахунок клієнта надавати послуги з організації перевезень вантажів (відшкодування транспортних витрат по поставці сировини) клієнта залізничним транспортом у відповідності з погодженими сторонами цього договору заявками клієнта, а клієнт зобов`язується прийняти і оплатити надані експедитором послуги на умовах цього договору.

13.02.2018 між Акціонерним товариством «Українська залізниця» (перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар СНД», яке змінило своє найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна», (замовник) укладено Договір №09140/ОД-2018 про надання послуг, предметом якого є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезень вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги.

У ст. 2 Договору №09140/ОД-2018 про надання послуг від 13.02.2018 зазначено, що замовник зобов`язаний, зокрема:

- надавати або організовувати надання місячних замовлень на перевезення відповідно до Правил планування перевезень вантажів через АС «Месплан»;

- оплачувати перевізнику послуги, пов`язані з організацією та перевезенням вантажів та інші надані послуги з сум внесеної передоплати за кодом платника;

- самостійно визначати розмір попередньої оплати та періодичність її внесення на підставі діючих тарифів та умов цього договору, при цьому зобов`язаний враховувати обсяг запланованих перевезень, вагонообігу, термін перебування вагону за межами України та інших послуг перевізника;

- відшкодовувати перевізнику витрати, пов`язані із затримками вагонів, контейнерів і вантажів, що виникли на станціях залізниць України, через: неправильне оформлення відправниками перевізних документів; недодання до накладної документів, необхідних для виконання митних, санітарних та інших правил чи невірне їх оформлення; перевірку вантажів перевізником (маси вантажу), митними та іншими державними органами контролю, недостатність грошових коштів та закриття коду платника; інші причини, що не залежать від перевізника, а також нести відповідальність за затримки вантажів на підходах до станції призначення та здійснювати оплату платежів, пов`язаних з цими затримками. Оплата вказаних послуг здійснюється шляхом списання з сум внесеної передоплати за кодом платника.

Обов`язками перевізника, зокрема, є:

- приймання до перевезення вантажів у вагонах (контейнерах) замовника або у вагонах (контейнерах) перевізника, надавати вагони (контейнери) перевізника для навантаження вантажів згідно з затвердженими планами і заявками замовника згідно з інформацією АС «Месплан», доставляти вантаж до станції призначення та видавати його одержувачу, надавати додаткові послуги, пов`язані з перевезенням вантажів, перелік яких зазначається в додатках до цього договору;

- вести облік попередньої оплати, нарахованих і сплачених сум за здійснені перевезення і надані послуги, пов`язані з перевезенням вантажу та надавати замовнику відповідні розрахункові документи в електронному чи паперовому вигляді.

У п. 2.4 Договору №09140/ОД-2018 про надання послуг від 13.02.2018 зазначено, що перевізник має право відмовити або призупинити виконання узгодженого плану перевезень у разі оголошення заборон або обмежень на перевезення вантажу на/з станції, зазначені в планах. При цьому перевізник не несе відповідальності за ненадання послуг.

Згідно з п. 2.4.3 Договору №09140/ОД-2018 про надання послуг від 13.02.2018 перевізник має право припинити надання послуг за цим договором у разі відсутності попередньої оплати на особовому рахунку замовника.

Відповідно до п. 4.2 Договору №09140/ОД-2018 про надання послуг від 13.02.2018 оплата послуг відповідно до договору здійснюється на умовах попередньої оплати шляхом перерахування коштів на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання перевізника.

У п. 5.1 Договору №09140/ОД-2018 про надання послуг від 13.02.2018 сторонами погоджено, що вони несуть відповідальність за невиконання плану перевезень згідно з Статутом залізниць України.

Відповідно до п. 12.1 Договору №09140/ОД-2018 про надання послуг від 13.02.2018 договір вступає в силу з моменту одностороннього підписання замовником договору в електронному вигляді з накладенням ЕЦП в АС «Месплан» або АС «Клієнт УЗ», або вчинення змовником будь-якої дії на виконання цього договору і діє до 31.12.2018. Якщо жодна із сторін не звернеться письмово за один місяць до закінчення дії договору з пропозицією до іншої сторони про припинення його дії, цей договір діє до надходження такої пропозиції і здійснення всіх розрахунків за виконані перевезення та надані послуги.

Судом встановлено, що 22.07.2019 між Акціонерним товариством «Українська залізниця» (залізниця) та Публічним акціонерним товариством «Одеський припортовий завод» (підприємство) укладено Договір №1/3 про експлуатацію залізничної під`їзної колії, у п. 1 якого зазначено, що згідно з Статутом залізниць України, Правилами перевезення вантажів і на умовах цього договору експлуатується під`їзна колія, яка належить підприємству, що примикає стрілочним переводом №4 до продовження головної колії №І станції 24 км і яка обслуговується власним локомотивом.

У п. 5 договору вказано, що подача вагонів на під`їздну колію виконується через інтервал 3,0 години. При скупченому підході поїздів інтервал між подачами вагонів може зменшуватися за узгодженням сторін.

Відповідно до п. 7 договору максимальна (загальна) кількість вагонів, які передаються на під`їзду колію однією групою, становить 60 вагонів.

З додаткової угоди №1 до договору вбачається, що сторони внесли до п. 11 договору, зокрема, зазначивши, що максимальна добова переробна спроможність вантажних пунктів підприємства та контрагентів по вивантаженню, яка враховується при складанні місячного плану завозу вантажів, становить 472 вагони, з яких по контрагенту Товариству з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна» - олія рослинна - 30 вагонів, зернові вантажі - 30 вагонів.

Як вбачається з залізничної накладної №32301459, 08.10.2019 залізницею було прийнято до перевезення 51 вагон (відповідно до відомості) зі станції відправлення Бориспіль до станції призначення - Чорноморська Одеської залізниці; відправник - ТОВ «ДСЛ Компані» (перевезення здійснюється на умовах аукціону №UA-PS-2019-09-16000085-1), одержувач вантажу - АТ «Одеський припортовий завод» (для Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна»).

У графі 49 вказаної залізничної накладної зазначено, що вантаж було переадресовано за наказом від 29.10.2019 на станції 7206.

У графі 51 залізничної накладної вказано, що вантаж прибув на станцію призначення 08.11.2019.

09.10.2019 у зв`язку з накопиченням зернових вантажів на станції Чорноморська (137 вагонів замість заявлених 30 вагонів) начальник Одеської дирекції залізничних перевезень звернувся з рапортом про надання запиту на введення конвенційної заборони на перевезення вантажів на ст. Чорноморська (копія рапорту долучена відповідачем до відзиву на позовну заяву).

Відповідно до повідомлення №Д/0310, №ЦЦО/48 від 09.10.2019 залізницею було введено тимчасове обмеження на перевезення з призначенням - ст. Чорноморська на адресу АТ «Одеський припортовий завод» (0456 - примітка - вантажоодержувач Товариство з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна»); причини введення обмеження - накопичення вагонів, рід відправок - всі відправки, рід вантажу - насіння соняшника, рід рухомого складу - зерновози, тривалість застосування - з 11.10.2019 до відміни.

Як вбачається з Акту про затримку вагонів №1 від 24.10.2019, складеного на станції Раухівка Одеської залізниці, вагони, які перевозились за залізничною накладною №32301459, були затримані у зв`язку з зайнятістю фронтів навантаження АТ «Одеський припортовий завод» (для Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна») та відсутністю технічних можливостей накопичення вагонів на станції Чорноморська для АТ «Одеський припортовий завод».

Відповідно до Акту загальної форми №1А від 24.10.2019 (форма ГУ-23) встановлено, що обставинами затримки вагонів є наступні: згідно з наказом №12 від 24.10.2019 через неможливість прийняття вагонів вантажовласником АТ «Одеський припортовий завод» для Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна» і відсутність технічної можливості накопичення вагонів на станції призначення Чорноморська для АТ «Одеський припортовий завод», вагони затримано на коліях станції Раухівка.

Заявкою №63 від 25.10.2019 ТОВ «ДСЛ Компані» просило залізницю спірні вагони на станції Чорноморська у зв`язку зі зміною покупця переадресувати на станцію призначення Куліндорово, отримувач вантажу - ТОВ «Ісіфорвардсервіс».

На підставі зазначеної заяви відповідачем було видано наказ №7206 від 29.10.2019 на переадресацію вагонів на станції Чорноморська.

Однак, у зв`язку з конвенційними заборонами (через накопичення вагонів на станції Чорономорська) подальше здійснення перевезення вагонів було неможливим.

Рух вагонів було продовжено відповідно до наказу від 04.11.2019 №8 (у зв`язку з відновленням прийому вагонів на під`їзду колію АТ «Одеський припортовий завод»).

04.11.2019 вагони прибули на станцію Чорономорська, де і відбулось їх переадресування на станцію Куліндорове відповідно до наказу №7206.

Як вбачається з відомості №26110001р за період з 24.10.2019 по 04.11.2019 залізницею було нараховано плату за користування вагонами у розмірі 554744,85 грн, ПДВ - 110948,97 грн, разом з ПДВ - 665693,82 грн.

Крім того, як вбачається з накопичувальної картки №18110523, за період з 24.10.2019 по 04.11.2019 залізницею було нараховано збір за зберігання вантажу у розмірі 224911,20 грн, ПДВ - 44982,24 грн, разом з ПДВ - 269893,44 грн.

Вказані грошові кошти у загальному розмірі 779656,05 грн, ПДВ 155931,21 грн, разом з ПДВ - 935587,26 грн були списані з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна».

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач частково не погоджується з розміром списаних відповідачем грошових коштів, так як, на думку позивача, залізниця не мала права стягувати з позивача плату за користування вагонами та збір за зберігання вантажу у період з 29.10.2019 по 04.11.2019, оскільки починаючи з 29.10.2019 затримка вагонів ніяким чином не залежала від Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна», а повністю залежала від Акціонерного товариства «Українська залізниця».

Більш того, з 29.10.2019 вагони були переадресовані та новим власником вантажоодержувачем вантажу було ТОВ «Ісіфорвардсервіс».

За таких обставин, позивач просить суд стягнути з відповідача надмірно списані грошові кошти у розмірі 579339,90 грн (за період з 29.10.2019 по 04.11.2019).

Заперечуючи щодо задоволення позову, відповідач вказав на те, що затримка вагонів сталась з вини вантажоодержувача.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступних підстав.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до статті 306 Господарського кодексу України перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 307 Господарського кодексу України, положення якої кореспондуються із положеннями ст. 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з ч. 5 ст. 307 Господарського кодексу України, положення якої кореспондуються з ч. 2 ст. 908 та ст. 920 Цивільного кодексу України, умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачено, що перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти залізничним транспортом загального користування організується на договірних засадах. Для забезпечення виконання договірних зобов`язань здійснюється перспективне та поточне планування перевезень. Умови та порядок організації перевезень, у тому числі в прямому змішаному сполученні за участю залізничного та інших видів транспорту, нормативи якості вантажних перевезень (терміни доставки, безпека перевезень, схоронність вантажів) та обслуговування пасажирів, відправників і одержувачів вантажів визначаються Статутом залізниць України, Правилами перевезень вантажів та Правилами перевезень пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України.

Відповідно до пункту 2 Статуту залізниць України цей Статут визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Пунктом 3 Статуту залізниць України передбачено, що його дія поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування.

Відповідно до пункту 119 Статуту залізниць України за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під`їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянам-суб`єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами. Зазначена плата вноситься також за час затримки вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження з причин, що залежать від вантажоодержувача, власника залізничної під`їзної колії, порту, підприємства. За час затримки на коліях залізниці вагонів, що належать підприємствам чи орендовані ними, стягується 50 відсотків зазначених розмірів плати.

Отже, за період фактичного використання суб`єктами господарювання вагонів та/або контейнерів залізниці для перевезення вантажів вноситься плата; до періоду використання вагонів (контейнерів) включається час затримки (простою) вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження з причин, що залежать від вантажоодержувача, власника залізничної під`їзної колії, порту, підприємства. Звільнення від такої плати може мати місце лише у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці.

Відповідно до п. 3 розділу 2 Правил користування вагонами і контейнерами облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за Відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46 (додаток 1), Відомістю плати за користування контейнерами форми ГУ-46к (додаток 11), які складаються на підставі Пам`яток про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45 (додаток 2), Пам`яток про видачу/приймання контейнерів форми ГУ-45к (додаток 8), Повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами (додаток 12), Актів про затримку вагонів форми ГУ-23а (додаток 3), Актів загальної форми ГУ-23 (додаток 6). За договором між вантажовласником і залізницею всі ці документи можуть оформлятися і надаватися в електронному вигляді. Порядок здійснення електронного документообігу під час перевезення вантажів залізничним транспортом у внутрішньому сполученні регламентується додатком до договору про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги.

У п. 4 розділу 2 Правил користування вагонами і контейнерами зазначено, що відомості плати за користування вагонами, контейнерами складаються на вагони, контейнери, що подаються під навантаження та вивантаження, є документами обліку часу перебування вагонів, контейнерів у пунктах навантаження та вивантаження та на під`їзних коліях і містять розрахунки платежів за користування вагонами, контейнерами.

Відомості плати за користування вагонами (контейнерами) мають підписуватися працівником станції і вантажовласника щоденно або в періоди пред`явлення їх станцією до розрахункового підрозділу, що встановлюються начальником залізниці.

У разі непогодження даних, зазначених у відомості, представник вантажовласника зобов`язаний підписати відомість із зауваженнями.

Час користування вагонами обчислюється з моменту їх передачі вантажовласникові до моменту їх фактичного прийняття від вантажовласника.

Час передання вагонів залізницею вантажовласнику, а також вантажовласником залізниці зазначається у Пам`ятці про подавання/забирання вагонів, яка оформляється після закінчення приймально-здавальних операцій.

Пам`ятка підписується відповідальною особою станції і вантажовласника.

У п. 5 розділу 3 Правил користування вагонами і контейнерами вказано, що плата за користування нараховується за кожний вагон і контейнер після прийняття його залізницею від вантажовласника. У разі неповернення залізниці вантажовласником вагона (контейнера) протягом 15 діб після прийняття їх вантажовласником плата за користування за ці 15 діб, а потім за кожні 5 діб стягується, не очікуючи повернення вагона (контейнера).

Відповідно до п. 6 розділу 3 Правил користування вагонами і контейнерами час користування обчислюється окремо для кожного вагона і контейнера за його номером. Номерному обліку часу користування підлягають усі вагони і контейнери, подані під вантажні операції на місцях загального користування, а на місцях незагального користування - вагони і контейнери парку залізниць України й інших держав, передані на під`їзні колії або орендовані ділянки колій. Усі завантажені вагони, а також порожні вагони, які належать підприємствам, організаціям, портам, установам і громадянам, та орендовані ними, що знаходяться на станціях і на підходах до них в очікуванні подавання під вантажні або інші операції з причин, які залежать від вантажовласника, є такими, що перебувають у користуванні вантажовласника.

Відповідно до п. 12 розділу 3 Правил користування вагонами і контейнерами загальний час, за який вноситься вантажовласником плата залізниці за користування вагонами, включає час затримки вагонів з його вини та час перебування їх у безпосередньому розпорядженні вантажовласника. Час до 30 хвилин не враховується, час 30 хвилин і більше враховується як повна година. Причини, які є підставою для нарахування плати за користування вагонами в разі затримки їх на підходах до припортових станцій призначення, зазначаються в актах про затримку вагонів.

Згідно з п. 13 розділу 3 Правил користування вагонами і контейнерами плата за користування стягується з вантажовласника також у разі затримки вагонів (контейнерів) під час перевезення в усіх випадках, крім тих, які залежать від залізниці.

Відповідно до п. 8 Правил зберігання вантажів збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї, на прикордонних, припортових станціях тощо).

У п. 9 Правил зберігання вантажів зазначено, що за зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у тому числі під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки. Факт затримки вантажу засвідчується актом загальної форми. Якщо вантаж для відправлення завозиться на місця загального користування частинами і в день завезення першої частини не був зданий повністю, то збір за зберігання нараховується за кожну ввезену частину вантажу. Збір у таких випадках визначається як сума зборів за ввезені частини вантажу. Час зберігання кожної частини завезеного вантажу визначається від моменту ввезення цієї частини до моменту оформлення перевізних документів. У такому самому порядку визначається збір за зберігання вантажу на складі станції відправлення, поверненого на вимогу відправника.

У п. 16 розділу 3 Правил користування вагонами і контейнерами зазначено, що вантажовласник звільняється від плати за користування вагонами і контейнерами:

а) якщо затримка вагонів або контейнерів виникла через стихійне лихо, що спричинило припинення руху на залізничних під`їзних коліях, а також через стихійне лихо або аварію на підприємстві, внаслідок яких згідно з чинними положеннями заборонено виконувати вантажні роботи;

б) у разі подання локомотивом залізниці вагонів і контейнерів на фронти навантаження (вивантаження) у кількості, що перевищує їх максимальну переробну спроможність. Вказана максимальна переробна спроможність визначається за договором між залізницею і вантажовласником;

в) у разі затримки прийняття залізницею вагонів, які пред`явлено їй до здачі, з причин, що залежать від залізниці. Час такої затримки зазначається у графі "Примітки" Пам`ятки про подавання/забирання вагонів, цей час виключається із загального часу користування вагонами (контейнерами).

Причина звільнення від плати за користування вагонами і контейнерами зазначається у графі "Примітки" відомості плати за користування вагонами (контейнерами).

Обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладені у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі №904/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 20.08.2020 у справі №914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Як встановлено судом, 08.10.2019 за залізничною накладною №32301459 залізницею було прийнято до перевезення 51 вагон (відповідно до відомості) зі станції відправлення Бориспіль до станції призначення - Чорноморська Одеської залізниці; відправник - ТОВ «ДСЛ Компані» (перевезення здійснюється на умовах аукціону №UA-PS-2019-09-16000085-1), одержувач вантажу - АТ «Одеський припортовий завод» (для Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна»).

Таким чином, вантажоодержувачем вантажу який перевозився у спірних вагонах, було Товариство з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна».

Однак, як встановлено судом, заявкою №63 від 25.10.2019 ТОВ «ДСЛ Компані» просило залізницю спірні вагони на станції Чорноморська у зв`язку зі зміною покупця переадресувати на станцію призначення Куліндорово, отримувач вантажу - ТОВ «Ісіфорвардсервіс».

Крім того, вантажовідправником було вказано, що плату за додаткові збори по переадресації (користування, маневрову роботу), а також плату за залізничний тариф стягнути з ТОВ «ДСЛ Компані».

На підставі зазначеної заяви відповідачем було видано наказ №7206 від 29.10.2019 на переадресацію вагонів на станції Чорноморська.

У наказі зазначено, що оплата провізних та інших платежів, а також додаткових зборів здійснюється ТОВ «ДСЛ Компані».

Таким чином, під час перевезення вантажу у спірних вагонах змінився власник та вантажоодержувач вантажу, про що відправником було повідомлено залізницю.

Враховуючи викладені обставини та беручи до уваги, що відповідно до Правил користування вагонами і контейнерами та Правил зберігання вантажів саме вантажовласник здійснює оплату за користування вагонами та за зберігання вагонів, тоді як з 29.10.2019 вантажовласником та вантажоодержувачем вантажу у спірних вагонах було ТОВ «Ісіфорвардсервіс», а не Товариство з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна», суд погоджується з доводами позивача відносно того, що у залізниці відсутні були підстави стягувати саме з позивача плату за користування вагонами та плату за зберігання вантажу, нараховані за період з 29.10.2019 по 04.11.2019.

Однак, як вбачається з відомості №26110001р за період з 24.10.2019 по 04.11.2019 залізницею було нараховано плату за користування вагонами у розмірі 554744,85 грн, ПДВ - 110948,97 грн, разом з ПДВ - 665693,82 грн.

Крім того, як вбачається з накопичувальної картки №18110523, за період з 24.10.2019 по 04.11.2019 залізницею було нараховано збір за зберігання вантажу у розмірі 224911,20 грн, ПДВ - 44982,24 грн, разом з ПДВ - 269893,44 грн.

Вказані грошові кошти у загальному розмірі 779656,05 грн, ПДВ 155931,21 грн, разом з ПДВ - 935587,26 грн були списані з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна».

Позивачем долучено до матеріалів справи розрахунок надмірно списаних залізницею грошових коштів з рахунку позивача за період з 29.10.2019 по 04.11.2019.

Судом встановлено, що вказаний розрахунок здійснено позивачем відповідно до Збірнику тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язаних з ними послугами, Правил користування вагонами і контейнерами та розрахунок є обґрунтованим - на суму 579339,90 грн (з ПДВ).

При цьому, суд зазначає, що на позивачеві лежить процесуальний тягар доведення суду підстав, розміру, строку обчислення боргу шляхом надання суду деталізованого розрахунку усіх заявлених позивачем сум.

Водночас, відповідач вправі надати відповідні заперечення щодо позовних вимог та здійснити контррозрахунок таких сум.

Як розрахунок позивача, так і контррозрахунок відповідача повинні бути аргументованими, щоби суд, аналізуючи відповідні докази та аргументи учасників справи, виконував функцію здійснення правосуддя, а не змушений би був, в іншому випадку, виконувати обчислення, тобто здійснювати дії, покладені законом на учасників справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №910/1265/17.

Відповідачем не було надано суду контррозрахунку сум, заявлених до стягнення позивачем.

З огляду на викладене, беручи до уваги висновок суду про відсутність підстав у залізниці стягувати з позивача плату за користування вагонами та плату за зберігання вантажу у період з 29.10.2019 по 04.11.2019, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна» про стягнення з залізниці грошових коштів у загальному розмірі 579339,90 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Що стосується доводів відповідача щодо неефективності обраного позивачем способу захисту, суд зазначає, що під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В даному випадку обраний позивачем спосіб захисту забезпечує поновлення порушених прав позивача, є найбільш доцільним, з огляду на що доводи відповідача суд вважає необгрунтованими.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судовий збір покладається на відповідача у зв`язку з задоволенням позову у повному обсязі (відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

У позовній заяві позивач вказав на те, що він очікує понести витрати, пов`язані з відрядженням представника:

- вартість залізничного квитка Одеса-Київ - 619,33 грн,

- вартість квитка Київ-Одеса - 619,33 грн,

- вартість проживання в готелі - 1150,00 грн,

- добові витрати - 400,00грн*3 = 1200,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача (адвокат Заржицька В.О.) була присутня у підготовчому засіданні 30.09.2020.

В інших судових засіданнях представник позивача приймав участь в режимі відеоконференції.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 8 статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

Критерії оцінки поданих заявником доказів суд встановлює самостійно у кожній конкретній справі, виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі. Чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань. Чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами. Та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Суд зазначає, що заявлені позивачем витрати є сумою, яка підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, та встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (пункт 2 частини 2 статті 126 ГПК України).

З огляду на ненадання позивачем як договору про укладення договору про надання правничої допомоги, так і доказів реального понесення адвокатом витрат, заявлених до стягнення з відповідача (придбаних квитків, доказів оплати проживання в готелі, тощо), суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з відрядженням представника позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5; ідентифікаційний код: 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна» (65481, Одеська обл., м. Южне, вул. Індустріальна, буд. 6; ідентифікаційний код: 33268860) грошові кошти у розмірі 579339 (п`ятсот сімдесят дев`ять тисяч триста тридцять дев`ять) грн 90 коп. та судовий збір у розмірі 8690 (вісім тисяч шістсот дев`яносто) грн 10 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 25.02.2021.

Суддя О.М. Спичак