ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2021 р. Справа№ 910/6119/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Доманської М.Л.

суддів: Пантелієнка В.О.

Отрюха Б.В.

за участю секретаря судового засідання Чміль Я.Є.

та представників учасників провадження у даній справі відповідно до протоколу судового засіданні від 17.02.2021

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Курганова Євгена Володимировича

на рішення господарського суду міста Києва від 27.08.2020

та на ухвалу господарського суду міста Києва від 08.09.2020

у справі №910/6119/20 (суддя С.О. Щербаков)

за позовом Громадської спілки "Українська ліга авторських та суміжних прав"

до Фізичної особи-підприємця Курганова Євгена Володимировича

про стягнення 208 650,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.08.2020 у справі №910/6119/20 позовні вимоги Громадської спілки "Українська ліга авторських та суміжних прав" задоволено. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Курганова Євгенія Володимировича на користь Громадської спілки "Українська ліга авторських та суміжних прав" 208 650 (двісті вісім тисяч шістсот п`ятдесят) грн 00 коп. - винагороди та 3 129 (три тисячі сто двадцять дев`ять) грн 75 коп. - судового збору.

Фізична особа-підприємць Курганов Євген Володимирович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 27.08.2020, ухвалу господарського суду міста Києва від 08.09.2020 у справі №910/6119/20 та ухвалити нове рішення, яким відмовити Громадській спілці "Українська ліга авторських та суміжних прав" у задоволенні позову до Фізичної особи-підприємця Курганова Євгена Володимировича у повному обсязі.

01.09.2020 до суду першої інстанції від Громадської спілки "Українська ліга авторських та суміжних прав" надійшла заява, в якій позивач просить суд стягнути з Фізичної особи-підприємця Курганова Євгенія Володимировича на користь Громадської спілки "Українська ліга авторських та суміжних прав" витрати на професійну правничу допомогу у сумі 30 000, 00 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.09.2020 у справі №910/6119/20 заяву Громадської спілки "Українська ліга авторських та суміжних прав" про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задоволено. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Курганова Євгенія Володимировича на користь Громадської спілки "Українська ліга авторських та суміжних прав" 3 000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп. - витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.09.2020 у справі №910/6119/20 за ініціативою суду виправлено описку в ухвалі господарського суду міста Києва від 08.09.2020 у справі № 910/6119/20. Судом вказано, що у другому пункті резолютивної частини ухвали господарського суду міста Києва від 08.09.2020 у справі №910/6119/20 у зазначенні цифрами суми витрат на професійну допомогу замість : "3000" слід читати: "30000". Зазначено, що дану ухвалу слід вважати невід`ємною частиною ухвали господарського суду міста Києва від 08.09.2020 по справі №910/6119/20.

Апеляційна скарга мотивована порушенням норм матеріального та процесуального права, скаржником вказано, що позивачем не доведено: факт незаконного використання відповідачем об`єктів суміжних прав; наявність права на позов про захист суміжних прав та стягнення збитків, оскільки наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 29.05.2019 №912 про акредитацію Громадської спілки "Українська ліга авторських та суміжних прав" (далі - Спілки) як єдиної організації колективного управління в сфері розширеного колективного управління автоматично втратив силу на підставі рішення суду, яким скасовано наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 04.01.2019 №8; використання в закладі «NOW» тих виконань та фонограм, на які вказує Спілка; право позивача збирати винагороду за публічне виконання фонограм, які звучали в закладі Підприємства відповідача, і стягувати збитки з огляду на те, що ним не надано доказів на укладення договорів на представництво інтересів з правовласниками; позивачем не доведено чотири складові цивільного правопорушення, на підставі яких можливо здійснити стягнення збитків з відповідача. Разом з тим, виходячи з того, що організації колективного управління, у тому числі Спілка мають принцип роботи, що передбачений статтею 5 Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав» - збирання, розподіл та виплата доходу від прав правовласникам у найбільш швидкий, ефективний і точний спосіб не мають права провадити підприємницьку діяльність і здійснюють лише господарську діяльність, що не має на меті одержання прибутку, з метою досягнення своїх статутних цілей (частина перша статті 12 названого Закону) та звертаються до суду від імені правовласників за захистом їхніх майнових прав відповідно до статутних повноважень та доручення правовласників, вчиняють інші дії, передбачені законодавством та дорученням правовласників, необхідні для захисту майнових прав правовласників, в інтересах яких діє організація. Скаржник зазначає, що спілка звернулася до суду в своїх інтересах, на захист своїх прав на отримання роялті (хоча, враховуючи наведене вище, винагороду повинні отримувати власники виключних майнових прав на об`єкти суміжних прав, а отже, спілка не має права звертатися до суду з таким позовом у власних інтересах.

02.12.2020 до Північного апеляційного господарського суду від Громадської спілки "Українська ліга авторських та суміжних прав" надійшла відповідь на апеляційну скаргу, в якій позивач зазначає про наявність права у позивача на позов про захист суміжних прав та стягнення збитків. Права управління позивача стосувались всіх і будь-яких фонограм в сфері публічного виконання. Це ж підтверджує і визначення самого публічного виконання, що надане в статті 1 Закону України «Про ефективне управління майновими правами в сфері авторського та (або) суміжних прав». Позивачем зазначено, що питання щодо збитків напряму виникає з ухиленням відповідача від укладання обов`язкового договору з позивачем та здійснення виплат за таким договором. При цьому неправомірна поведінка відповідача полягала в його бездіяльності щодо обов`язку укласти договір з акредитованою організацією колективного управління. Наслідки же такої бездіяльності (у вигляді упущеної вигоди) перебувають у безпосередньому причинному зв`язку із наведеною неправомірною бездіяльністю відповідача. Таким чином, на думку позивача наявний повний склад цивільного правопорушення відповідача щодо позивача.

02.12.2020 до Північного апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Курганова Євгена Володимировича надійшла заява про повернення останньому зайво сплаченого судового збору у даній справі у розмірі 2 102,00 грн.

27.01.2021 до Північного апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Курганова Євгена Володимировича надійшла заява про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу в порядку ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України.

В судове засідання 27.01.2021 з`явились представники скаржника, які підтримали вимоги апеляційної скарг. Також з`явились представники позивача, які надали свої пояснення та заперечили проти задоволення апеляційної скарги.

15.02.2021 до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про відкладення, у зв`язку з тим, що адвокати Сербуль О.Ю., Хлебніков С.Г. знаходяться на самоізоляції.

В судовому засіданні 17.01.2021 було поставлено на обговорення заяву про повернення скаржнику зайво сплаченого судового збору, яка мотивована тим, що відповідно до п.5 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяви про винесення додаткового рішення.

Заслухавши представників скаржника, дослідивши вищевказану заяву, колегія суддів прийшла до висновку про відмову в її задоволенні з огляду на наступне.

Згідно зі ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду апеляційних та касаційних скарг на судові рішення.

Відповідно до п.9 ст.4 Закону України "Про судовий збір" за подання апеляційної скарги на ухвалу суду сплачується 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020 складав 2102,00 грн.

Отже, при зверненні до суду з цією апеляційною скаргою, у тому числі на ухвалу, судовий збір правомірно був доплачений в розмірі 2102,00 грн на виконання вимог ухвали Північного апеляційного господарського суду від 26.10.2020. Адже, до суду апеляційної інстанції скаржник звернувся не з заявою про винесення додаткового рішення, а з апеляційною скаргою, оскаржуючи не тільки рішення, прийняте по суті спору, а і з вимогами про скасування відповідної ухвали суду першої інстанції.

Учасники провадження про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином направленням на адреси місцезнаходження учасників справи копії відповідної ухвали суду.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторін добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Частиною 11 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

В той же час за положеннями статті 129 Конституції України та статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

Наведена правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2020 у справі №924/369/19.

В судовому засіданні були 27.01.2021 були присутні представники позивача, надали свої пояснення, та після перерви в судове засідання 17.02.2021 не з`явилися. Клопотання про відкладення колегія суддів вважає необґрунтованим та відхиляє його.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд прийшов до висновку за можливе здійснювати розгляд скарги без участі представників позивача, що не з`явилися у судове засідання, так як вони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, свою правову позицію щодо апеляційної скарги висловили в судовому засіданні 27.01.2021 та у відповіді на апеляційну скаргу, що надійшла до суду 02.12.2020.

Проаналізувавши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заперечення позивача, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення та ухвали суду першої інстанції з прийняттям нового рішення, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Громадська спілка "Українська ліга авторських та суміжних прав" (далі-позивач) звернулася до господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Курганова Євгенія Володимировича (далі-відповідач) про стягнення коштів у розмірі 208 650, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем використані у своїй господарській діяльності об`єкти суміжного права без укладення з організацією колективного управління відповідного договору. Що призвело в силу ст.ст. 614, 1166 ЦК України до завдання позивачу шкоди та наслідок - понесення останнім збитків.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів втрати чинності чи визнання недійсним наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 29.05.2019 № 912, а натомість, втрата чинності наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 04.01.2019 №8 свідчить про іншу обставину - що Положення про комісію з акредитації організацій колективного управління вже не діє. Суд зазначив, що станом на момент виникнення спірних правовідносин, а саме - використання відповідачем 17.10.2019 та 03.12.2020 фонограм музичних творів, у приміщенні ресторану "Now", розташованого за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 13/2, в якому відповідач здійснює власну господарську діяльність, позивач був єдиною в Україні акредитованою організацією колективного управління, діяльність якої стосується, зокрема, надання дозволів у сфері публічного виконання фонограм та зафіксованих в них виконань. З матеріалів справи вбачається відсутність у відповідача дозволу правовласника на здійснення використання (публічного виконання) спірних музичних творів, відповідні належні докази відповідачем не вказані та до матеріалів справи не долучені. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що за наявними в матеріалах справи доказами в їх сукупності встановлено факт неправомірного використання відповідачем у власній господарській діяльності фонограм спірних музичних творів шляхом здійснення публічного виконання без дозволу правовласника.

Північний апеляційний господарський суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до Закону України "Про авторське право і суміжні права" (далі - Закон № 3792-XII) особисті немайнові права і майнові права авторів та їх правонаступників, пов`язані із створенням та використанням творів науки, літератури і мистецтва - авторське право, і права виконавців, виробників фонограм і відеограм та організацій мовлення - суміжні права охороняються положеннями Закону № 3792-XII.

У пункті "б" статті 35 Закону № 3792-XII визначено, що об`єктами суміжних прав , незалежно від призначення, змісту, оцінки, способу і форми вираження, є фонограми, відеограми.

Відповідно до пунктів "а" і "б" частини першої статті 36 Закону № 3792-XII суб`єктами суміжних прав є: виконавці творів, їх спадкоємці та особи, яким на законних підставах передано суміжні майнові права щодо виконань; виробники фонограм, їх спадкоємці (правонаступники) та особи, яким на законних підставах передано суміжні майнові права щодо фонограм .

Частиною першою статті 37 Закону № 3792-XII передбачено, що первинними суб`єктами суміжних прав є виконавець, виробник фонограми, виробник відеограми, організація мовлення.

Відповідно до пункту "а" частини першої статті 40 Закону № 3792-XII до майнових прав виробників фонограм і виробників відеограм належить їх виключне право на використання своїх фонограм , відеограм і виключне право дозволяти чи забороняти іншим особам відтворення (пряме і (або) опосередковане) своїх фонограм і відеограм у будь-якій формі і будь-яким способом.

Згідно з пунктами "а" - "в" частини першої статті 42 Закону № 3792-XII допускаються використання виконань, фонограм, відеограм, програм мовлення, їх фіксація, відтворення і доведення до загального відома без згоди виконавців, виробників фонограм, відеограм і організацій мовлення у випадках, передбачених статтями 21 - 25 цього Закону щодо обмеження майнових прав авторів літературних, художніх і наукових творів, якщо задовольняються такі умови: 1) відтворення зазначених об`єктів здійснюється виключно з метою навчання чи наукових досліджень; 2) право на відтворення, передбачене у пункті "а" цієї частини, не поширюється на експорт відтворених примірників фонограм, відеограм, програм мовлення за межі митної території України; 3) за суб`єктами суміжних прав зберігається право на справедливу винагороду з урахуванням кількості відтворених примірників.

Одночасно правові та організаційні засади колективного управління майновими правами суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав в Україні визначені Законом України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав» (далі Закон №2415-VIII).

У статті 1 Закону № 2415-VIII міститься визначення понять "колективне управління", "обов`язкове колективне управління", "розширене колективне управління".

Так за змістом статті 1 Закону № 2415-VIII - колективне управління це діяльність зі збору, розподілу та виплати правовласникам доходу від прав, що здійснюється в інтересах більше ніж одного правовласника на умовах та з дотриманням принципів, передбачених цим Законом. Обов`язкове колективне управління це - колективне управління майновими правами на об`єкти авторського права і (або) суміжних прав незалежно від їх наявності в каталозі організації колективного управління, що здійснюється акредитованими Установою організаціями у визначених цим Законом сферах. Розширене колективне управління - колективне управління майновими правами на об`єкти авторського права і (або) суміжних прав незалежно від їх наявності в каталозі організації колективного управління (крім випадків, коли відповідні права вилучені правовласником з колективного управління в порядку, встановленому цим Законом), у визначених цим Законом сферах, що здійснюється акредитованими Установою організаціями у визначених цим Законом сферах.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 2415-VIII організація колективного управління є неприбутковою організацією, утворюється в організаційно-правовій формі громадського об`єднання (громадська організація або громадська спілка) зі статусом юридичної особи, єдиним видом діяльності якої є виконання завдань і функцій, визначених статтею 12 цього Закону .

В той же час згідно з положеннями частини другої статті 5 Закону № 2415-VIII принципами діяльності організацій колективного управління є ефективне управління - організації колективного управління забезпечують збирання, розподіл та виплату доходу від прав правовласникам у найбільш швидкий, ефективний і точний спосіб та лише з обґрунтованими витратами.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 2415-VIII організації колективного управління від свого імені та в інтересах правовласників здійснюють такі функції: 1) укладають із користувачами договори про надання дозволу на використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав та договори про виплату винагороди (відрахувань) за використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав; 3) збирають, розподіляють та виплачують дохід від прав правовласникам; 4) звертаються до суду від імені правовласників за захистом їхніх майнових прав відповідно до статутних повноважень та доручення правовласників, вчиняють інші дії, передбачені законодавством та дорученням правовласників, необхідні для захисту майнових прав правовласників, в інтересах яких діє організація; 5) забезпечують ведення реєстру правовласників, реєстру об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, майновими правами щодо яких управляє організація; 6) здійснюють моніторинг правомірності використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав згідно зі сферами управління правами, щодо яких зареєстровано організацію, та щодо об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, майнові права на які передані їй в управління.

Так, зі змісту частини п`ятої статті 12 Закону № 2415-VIII вбачається, що розширене колективне управління поширюється на всю територію України та здійснюється щодо майнових прав усіх правовласників за відповідною категорією у сферах, щодо яких акредитовано організацію, у тому числі тих, що не укладали договір про управління об`єктами авторського права і (або) суміжних прав з акредитованою організацією, незалежно від обраного такими правовласниками способу управління належними їм правами.

Частинами восьмою, дев`ятою, одинадцятою і дванадцятою статті 13 Закону № 2415-VIII передбачено, що правовласники мають право на підставі письмової заяви вимагати вилучення своїх майнових прав з управління організації колективного управління, припинення дій щодо надання дозволів на використання їхніх об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, дій щодо збирання винагороди за використання їхніх об`єктів авторського права і (або) суміжних прав (далі - заява про вилучення). У заяві про вилучення зазначаються майнові права, які вилучаються з управління організації, та перелік об`єктів авторського права і (або) суміжних прав. У заяві про вилучення правовласники зазначають перелік об`єктів, щодо яких подається заява, та правові підстави набуття майнових прав на ці об`єкти. У разі подання правовласниками до організації колективного управління заяви про вилучення щодо їхніх об`єктів авторського права і (або) суміжних прав організація зобов`язана протягом шести місяців з дня отримання таких заяв виплатити правовласникам, які звернулися із заявою про вилучення, належну їм винагороду, внести відповідні зміни до договорів із користувачами, припинити управління щодо відповідних об`єктів авторського права і (або) суміжних прав (припинити дії щодо надання дозволів на використання відповідних об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, дії щодо збирання винагороди за їх використання, дії щодо звернень до суду за захистом прав правовласників щодо цих об`єктів тощо) та розмістити на своєму веб-сайті інформацію про таке вилучення із списком правовласників, які здійснили вилучення, та переліком об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, щодо яких здійснено вилучення. Організація колективного управління не має права відмовляти правовласникам у вилученні майнових прав з управління, за умови дотримання ними порядку вилучення, передбаченого цією статтею. Правовласники можуть також вилучити свої майнові права з управління організації, що акредитована для здійснення розширеного колективного управління правами. У такому разі на території України управління майновими правами, вилученими з колективного управління, може здійснюватися правовласником.

Отже, системний аналіз зазначених вище норм в сукупності дає підстави дійти висновку, що організація колективного управління може здійснювати управління майновими правами її членів у межах визначених автором (автор визначає конкретні майнові права для управління які вносяться у відповідний каталог), а розширене колективне управління, у свою чергу, надає право організації колективного управління управляти майновими правами членів організації без включення їх у відповідні каталоги (крім випадків вилучення майнових прав автором).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази того, що правовласники спірних музичних творів (фонограм, зафіксованих в них виконань) вилучили свої права з колективного управління.

Колегія суддів прийшла до висновку, що Спілка в силу вимог частини п`ятої статті 12 Закону № 2415-VIII, як акредитована організація колективного управління не обмежена у здійсненні повноважень на звернення до суду з позовом від власного імені, однак, саме у разі порушення її прав у правовідносинах, у яких вона є стороною .

Водночас, слід відрізняти право на управління майновими правами та право правовласника щодо розпорядження майновими правами. Право на колективне управління майновими правами суб`єктів суміжних прав не слід ототожнювати із правами самого суб`єкта суміжних прав, включаючи право на розпорядження ними, яке виникає і здійснюється відповідно до цивільного права та Закону № 3792-XII. Набуття організацією колективного управління на підставі положень Закону № 2415-VIII прав на здійснення функцій з управління не призводить до виникнення у такої організації майнових суміжних прав на відповідні об`єкти суміжних прав.

Так, колегія суддів звертає увагу, що суди розглядають справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ГПК України випадках.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі №914/1128/16.

Вирішуючи спір по суті, господарський суд має встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, для захисту якого звернувся позивач, тобто, встановити чи є особа, за позовом якої порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність такого права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії) від зобов`язаних осіб. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення прав і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто, таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17.

Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4 ГПК України).

Поряд з цим, як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанцій Спілкою заявлено позовні вимоги саме про стягнення збитків, а не винагороди, як стягнув суд першої інстанції. Заявлені в позові збитки обгрунтовані тим, що внаслідок неукладення відповідачем договору з позивачем як акредитованою організацією колективного управління у відповідній сфері останнім недоотримано суму виплати (роялті).

Відповідно до частин першої і другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином.

Відповідно до частини 1 статті 142 ГК України прибуток (доход) суб`єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб`єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Тобто підставою для відшкодування упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком неотримання позивачем доходу, на який він розраховував (постанова Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 квітня 2018 року у справі № 921/377/14-г/7).

У свою чергу також відповідно до положень статті 5 Закону № 2415-VIII основним принципом організацій колективного управління, у тому числі і позивача є ефективне управління, яке полягає у збиранні, розподілі та виплаті доходу від прав правовласникам у найбільш швидкий, ефективний і точний спосіб.

Аналіз чинного законодавства, яке регулює діяльність організацій колективного управління (стаття 5 Закону № 2415-VIII) та статті 43 Закону № 3792-XII, свідчить про те, що принцип діяльності позивача полягає, зокрема, в неухильному дотриманні інтересів правовласників - організації колективного управління зобов`язані діяти найкращим чином в інтересах правовласників, ефективно збирати, розподіляти і виплачувати дохід від прав , не покладати на правовласників жодних зобов`язань, які не є об`єктивно необхідними для захисту їхніх прав та інтересів і для ефективного управління їхніми майновими правами.

Отже, в контексті наведеного вище, позивач фактично не є отримувачем доходів, а має повноваження діяти в інтересах всіх правовласників та має лише невиключне право здійснювати на колективній основі збір і розподілення винагороди (роялті) в повному обсязі.

Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування збитків у своїх інтересах та на захист своїх прав, не зазначивши, що звертається з даним позовом від імені відповідного правовласника за захистом його майнових прав. Однак, враховуючи, що винагороду повинні отримувати власники виключних майнових прав на об`єкти суміжних прав, збитки, про стягнення яких просить позивач, є доходом саме правовласників, а не організації колективного управління. Правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №904/951/20.

Оскільки позивач фактично є збирачем винагороди (роялті) і такі кошти не є доходом позивача, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що вказані кошти (винагорода) не є недоотриманим прибутком позивача.

Як зазначено вище, відповідно до п. 4 ч. 12 ст. 12 Закону № 2415-VIII, Спілка звертається до суду від імені правовласників за захистом їхніх майнових прав відповідно до статутних повноважень та доручення правовласників.

Суд апеляційної інстанції вважає, що положення чинного законодавства, яке регулює діяльність організацій колективного управління, свідчать про те, що дохід від використання об`єктів інтелектуальної власності не є доходом позивача. Позивач є неприбутковою організацію, яка не має права здійснювати підприємницьку діяльність, його діяльність полягає, зокрема, в укладенні відповідних договорів в інтересах правовласників та у збиранні, розподіленні та виплаті доходів від прав цим правовласникам, тобто Спілка не є отримувачем доходів, а фактично збирачем платежів, які належать іншим особам (правовласникам).

Отже, враховуючи межі та підстави заявлених позовних вимог та обраний позивачем спосіб захисту його порушених прав (стягнення збитків), правові висновки Верховного Суду щодо відсутності у позивача права на звернення до суду з таким позовом є цілком обґрунтованим та неспростовним, оскільки такий позов може бути подано лише на захист майнових прав саме власників об`єктів авторського права та (або) суміжних прав та виключно від імені цих правовласників.

В той же час, як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд дійшов вірного висновку, що позивач не має право на стягнення збитків. Суд стягнув суму у вигляді неотриманої позивачем винагороди (роялті).

Але, суд першої інстанції помилково не врахував, що організація колективного управління в межах повноважень, наданих їй статтею 12 Закону № 2415-VIII звертається до суду від імені правовласників за захистом їхніх майнових прав відповідно до статутних повноважень та доручення правовласників; винагорода (роялті) не є доходом позивача та відповідно не може бути недоотриманим прибутком організації, у зв`язку з чим суд безпідставно задовольнив позовні вимоги. За таких обставин, у задоволені позову слід відмовити.

Щодо оскарження ухвали господарського суду міста Києва від 08.09.2020 у справі №910/6119/20, якою заяву Громадської спілки "Українська ліга авторських та суміжних прав" про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задоволено суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про її скасування на підставі того, що вона була прийнята в силу ст. 126 ГПК України, за результатами розгляду справи та задоволення позову. У зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції скасовує оскаржуване рішення, приймає нове рішення про відмову в задоволенні позову, то відповідно і ухвала господарського суду міста Києва від 08.09.2020 у даній справі підлягає скасуванню.

Враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У справах Руїс Торіха проти Іспанії, Суомінен проти Фінляндії, Гірвісаарі проти Фінляндії Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99 від 27.09.2001).

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити; оскаржуване рішення та ухвалу суду першої інстанції у даній справі - скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову та про відмову в задоволені заяви позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п.2 ч.1, п. 2 ч. 4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається, зокрема, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 275, 277, 282, 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Курганова Євгена Володимировича задовольнити.

Рішення господарського суду міста Києва від 27.08.2020 у справі №910/6119/20 скасувати. Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Громадської спілки "Українська ліга авторських та суміжних прав" до Фізичної особи-підприємця Курганова Євгена Володимировича про стягнення 208 650,00 грн - відмовити.

Ухвалу господарського суду міста Києва від 08.09.2020 у справі №910/6119/20 скасувати. Відмовити у задоволені заяви Громадської спілки "Українська ліга авторських та суміжних прав" про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з Громадської спілки "Українська ліга авторських та суміжних прав" (вул. А. Аболмасова, буд. 5, група прим. 57, офіс 7, м. Київ, 02002, ідентифікаційний код - 42502769) на користь Фізичної особи-підприємця Курганова Євгена Володимировича( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 6 797,00 грн за подання апеляційної скарги.

Зобов`язати Господарський суд міста Києва видати наказ.

Справу №910/6119/20 направити до господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову Північного апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Верховного Суду у випадках, у порядку та строк, передбачені ст.ст. 288-291 ГПК України.

Повний текст постанови підписаний 24.02.2021.

Головуючий суддя М.Л. Доманська

Судді В.О. Пантелієнко

Б.В. Отрюх