ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2021 р. Справа№ 911/669/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання : Кубей В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Біліменко О.О.;

від відповідача: не прибув;

від третьої особи: не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації

на рішення Господарського суду Київської області від 30.09.2020 року (повний текст складено 19.10.2020 року)

у справі № 911/669/20 (суддя: Сокуренко Л.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Київської міської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком"

до Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Медвинська сільська об`єднана територіальна громада Богуславського району

про стягнення 275 621,42 грн

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Київської міської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації (далі - відповідач), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Медвинська сільська об`єднана територіальна громада Богуславського району (далі - третя особа) про стягнення з відповідача на користь позивача 275621,42 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем не відшкодовано витрати, які понесені позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах в період з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року.

Рішенням Господарського суду Київської області від 30.09.2020 року позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації на користь Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Київської міської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" 275621,42 грн основного боргу та 4134,32 грн судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського Київської області від 30.09.2020 року у справі №911/669/20 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Київської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права.

Крім того, за твердженням скаржника, питання про залучення до участі у справі в якості належного відповідача Богуславської міської ОТГ судом не розглядалося, а Медвинська сільська ОТГ була залучена до справи лише в якості третьої особи без самостійних вимог, хоча згідно норм діючого законодавства виконкоми об`єднаних територіальних громад є головними розпорядниками коштів субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у бюджетах об`єднаних територіальних громад на зазначені цілі.

Також, скаржник вказав, що згідно положення про управління соціального захисту населення Богуславської РДА у відповідача відсутні повноваження щодо самостійного вирішення питання формування видаткової частини відповідного місцевого бюджету, а також використання коштів субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у районному бюджеті та у бюджетах Богуславської міської і Медвинської сільської об`єднаних територіальних громад на пільги з послуг зв`язку, інші передбачені законодавством пільги (за 2019 рік), як це передбачено п. 20-4 ч. 1 ст. 91 Бюджетного кодексу України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 911/669/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г.,Ткаченко Б.О.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.12.2020 року, у зв`язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М. на лікарняному, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 911/669/20 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Коротун О.М. Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 року прийнято апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації на рішення Господарського суду Київської області від 30.09.2020 року у справі № 911/669/20 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М. та залишено апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації на рішення Господарського суду Київської області від 30.09.2020 року у справі № 911/669/20 без руху.

Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору, відповідно до чинного законодавства.

Відтак, скаржником усунено недоліки поданої апеляційної скарги.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації на рішення Господарського суду Київської області від 30.09.2020 року у справі № 911/669/20 своєю ухвалою від 19.01.2021 року.

29.01.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач просив відмовити в задоволенні апеляційних вимог позивача, викладених у апеляційній скарзі, а рішення Господарського суду Київської області від 30.09.2020 року залишити без змін.

Крім того, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що відсутність в м. Богуслав програми щодо додаткових соціальних гарантій по послугам зв`язку пільговим категоріям громадян за рахунок місцевого бюджету, не звільняє відповідача від обов`язку здійснити розрахунки з позивачем щодо послуги, наданих особам, які згідно щ чинним законодавством мають право на пільги за послугам зв`язку, за період з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року в розмірі 275621,42 грн.

Також, позивач наголосив, що твердження скаржника, що між сторонами в 2019 році не було укладено договір щодо відшкодування витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, жодним законом та іншим правовим актом не передбачені господарські зобов`язання, тому відсутні підстави для виникнення господарських зобов`язань не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки чинне законодавство України не передбачає обов`язковості укладення договору про розрахунки з постачальниками послуг, наданих особам, які мають право на пільги, а зобов`язання сторін у таких відносинах виникають безпосередньо із законів України.

Представник скаржника в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду 16.02.2021 року підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, а рішення Господарського суду Київської області скасувати.

Представники відповідача та третіх осіб у судове засідання 16.02.2021 року не з`явилися. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.01.2021 року.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду Київської області в апеляційному порядку за відсутності представників відповідача та третіх осіб, які були належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 30.09.2020 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, у період з 01.1.2019 року до 31.12.2019 року (включно) Публічним акціонерним товариством "Укртелеком" в особі Київської міської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" були надані послуги зв`язку на пільгових умовах категоріям осіб, що включені до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги та мають право встановлені законодавством України пільги з їх оплати згідно Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Закону України "Про охорону дитинства" на загальну суму 275 621,42 грн.

Так, за доводами позивача, в порушення вимог Бюджетного кодексу України, Постанов Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року № 256 та від 29.01.2003 року № 117, відповідач не відшкодував позивачу вартість наданих послуг зв`язку пільговим категоріям населення, в результаті чого станом на 01.01.2020 року заборгованість Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації склала 275 621,42 грн.

30.01.2020 року позивач звернувся до відповідача з претензією №14-07/6 від 30.01.2020 року про наявність заборгованості (том 1, а.с. 114).

Відповідач в свою чергу на адресу позивача направив відповідь на претензію від 06.02.2020 року №01-25/291, в якій, зокрема, зазначив, що відповідач проводить роботу з виділенням коштів для погашення заборгованості (том 1, а.с. 115).

Позивач вказував на те, що станом на час подачі позовної заяви, відповідач обов`язок щодо відшкодування позивачу витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах в період з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року, в тому числі на виконання відповідної вимоги позивача, не виконав.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та Законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 року № 2017-ІІІ.

Статтею 19 вказаного Закону встановлено, що виключно Законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання.

Відповідно до п. 3 ст. 63 Закону України «Про телекомунікації» та п. 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 11.04.2012 року, споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, телекомунікаційні послуги надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів на засадах адресності та цільового використання. Державні соціальні гарантії та державні соціальні стандарти і нормативи є основою для розрахунку видатків на соціальні цілі та формування на їх основі бюджетів усіх рівнів та соціальних фондів, міжбюджетних відносин, розробки загальнодержавних і місцевих програм економічного і соціального розвитку. Розрахунки і обґрунтування до показників видатків на соціальні цілі у проектах Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів здійснюються на підставі державних соціальних стандартів, визначених відповідно до цього Закону. Розробка та виконання Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів здійснюються на основі пріоритетності фінансування видатків для забезпечення надання державних соціальних гарантій.

Саме через встановлення соціальних стандартів і нормативів та забезпечення надання державних соціальних гарантій утверджується функція держави з соціального захисту, відбувається реалізації положень Конституції України в частині прав громадян на соціальне забезпечення та підтримку.

Отже, держава, на виконання функції з соціального захисту населення, встановила певним категоріям осіб пільги з оплати послуг зв`язку та взяла на себе зобов`язання компенсувати втрати доходу провайдерів, операторів телекомунікаційних послуг, понесені ними внаслідок надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям споживачів.

Правовідносини з компенсації витрат провайдерів, операторів телекомунікаційних послуг, понесених ними внаслідок надання послуг зв`язку пільговим категоріям населення, не мають публічно-правового характеру. Позивач є суб`єктом господарювання, який надає телекомунікаційні послуги споживачам, метою діяльності якого як учасника господарських відносин є досягнення економічних та соціальних результатів та одержання прибутку згідно із ч. 2 ст. 3 Господарського кодексу України. Тобто, в даному випадку у оператора телекомунікаційних послуг виникає цивільне право на відшкодування вартості послуг зв`язку, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а у держави - цивільний обов`язок здійснити розрахунок за надані цим особам послуги.

Відповідна правова позиція викладена також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі №911/1924/18.

Таким чином, спірні правовідносини підпадають під правове регулювання норм цивільного та господарського законодавства.

Відповідно до ст. 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин, окрім фізичних та юридичних осіб, є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Згідно з ч. 1 ст. 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Тобто держава, як суб`єкт правовідносин, здійснює свої обов`язки у відносинах з особою у певній сфері суспільних відносин через свої органи. Оскільки у спірних правовідносинах державу представляють органи, які уповноважені на реалізацію державної політики у сфері соціального захисту населення, то саме вони повинні нести відповідальність від імені держави.

Отже, у справах щодо виплати компенсації вартості телекомунікаційних послуг предметом спору є акти (діяльність, бездіяльність) суто тих суб`єктів, які є відповідальними за здійснення розрахунків з організаціями-надавачами послуг за надані пільги окремим категоріям громадян.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року № 256 "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" (в редакції на момент спірних правовідносин) (далі - постанова № 256) встановлено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Згідно п. 3 Порядку № 256, головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання соціального захисту населення.

Одночасно, 24.12.2019 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова від 24.12.2019 року N 1101 "Деякі питання виплати державної соціальної допомоги", якою було затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для виплати деяких видів допомог, компенсацій, грошового забезпечення та оплати послуг окремим категоріям населення (далі - порядок № 1101). Зазначена постанова набрала чинності 26.12.2019 року.

Разом із тим, відповідно до п. 6 постанови № 1101, остання набирає чинності з дня її опублікування, крім пунктів 1 - 3 цієї постанови, які набирають чинності з 01.01.2020 року.

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, з урахуванням п. 3 постанови № 1101 та п. 1 розділу "Перелік постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність", постанова Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року № 256 "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" втратила чинність тільки з 01.01.2020 року.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що органом уповноваженим державою здійснювати від її імені повноваження в спірних правовідносинах є Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації - відповідач у справі.

Щодо твердження скаржника, що він є неналежним відповідачем у справі, оскільки на території Богуславського району з 2017 року створена і функціонує Медвинська сільська об`єднана територіальна громада, яка є самостійним фінансово незалежним суб`єктом, зокрема щодо фінансових зобов`язань визначених законодавством, колегія суддів відзначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи на адресу позивача 17.02.2019 року надійшов лист від відповідача № 01-25/362 де було, зокрема, зазначено, що на території Богуславського району діють - Богуславська та Медвинська об`єднані територіальні громади та відповідно починаючи з 2020 року відповідач просить на підставі п. 20 ст. 91 Бюджетного кодексу України розділяти розрахунки за надані послуг зв`язку, відповідно до наявних громад.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст.ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так, матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України доказів надання послуг в спірний Медвинській об`єднаній територіальній громаді, яка, в свою чергу мала обов`язки щодо здійснення відшкодування вартості таких послуг.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що послуги, надані у спірний період, з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року, є поза межами періоду, визначеному позивачем, в якому необхідно розділяти розрахунки за надані послуги відповідно до наявних громад.

При цьому, вище встановлені обставини спростовують твердження скаржника,як на підставу для скасування оскаржуваного рішення що питання про залучення до участі у справі в якості належного відповідача Богуславської міської ОТГ судом не розглядалося, а Медвинська сільська ОТГ була залучена до справи лише в якості третьої особи без самостійних вимог.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги твердження скаржника, що згідно норм діючого законодавства виконкоми об`єднаних територіальних громад є головними розпорядниками коштів субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у бюджетах об`єднаних територіальних громад на зазначені цілі.

Разом з цим, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до п. 3 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, що затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 року № 117 (далі - положення № 117), структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (Уповноважені органи) організовують збирання, систематизацію і зберігання інформації для Реєстру та забезпечують її автоматизоване використання для контролю відомостей, які подаються підприємствами та організаціями, що надають послуги, для розрахунків за надані пільговикам послуги, і проведення виплати соціальних стипендій та державної допомоги постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей; ведуть облік пільговиків шляхом формування на кожного пільговика персональної облікової картки згідно з формою "1 - пільга", в якій використовується реєстраційний номер облікової картки платника податків; ведуть облік отримувачів соціальних стипендій та державної допомоги постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей шляхом формування на кожну особу персональної облікової картки згідно з формою "1 - допомога", в якій використовується реєстраційний номер облікової картки платника податків або реквізити паспорта громадянина України, документа, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, а також особу, яку визнано в Україні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносять до Реєстру відповідні уточнення в разі визнання такими, що втратили чинність, чи зупинення дії окремих норм законодавчих актів, на підставі яких пільговики отримують пільги; надають консультації пільговикам, постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей, підприємствам та організаціям, що надають послуги.

Пунктом 1 порядку встановлено, що останній визначає відповідно до ст. 102 Бюджетного кодексу України механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання), послуг тепло, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), управління багатоквартирним будинком, вивезення побутового сміття та рідких нечистот, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу; доставки громадянам повідомлень про призначення субсидії; виплати громадянам частини невикористаної субсидії для відшкодування витрат на оплату природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання), послуг з електропостачання для індивідуального опалення; допомоги сім`ям з дітьми, малозабезпеченим сім`ям, особам з інвалідністю з дитинства, дітям з інвалідністю, тимчасової державної допомоги дітям, допомоги по догляду за особами з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю, в тому числі на догляд (крім державної соціальної допомоги на догляд особам, зазначеним у п.п. 1-3 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю", щомісячної компенсаційної виплати непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за особою з інвалідністю I групи, а також за особою, яка досягла 80-річного віку, тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату, відшкодування вартості послуги з догляду за дитиною до трьох років "муніципальна няня", допомоги на дітей, які виховуються у багатодітних сім`ях, та поштові витрати за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Відповідно до п.п. 2, 3 порядку фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення, районних бюджетах, бюджетах об`єднаних територіальних громад на зазначені цілі. Забороняється фінансування місцевих програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Згідно п. 20-4 ч. 1 ст. 91 Бюджетного кодексу України, до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать видатки на пільги з послуг зв`язку, інші передбачені законодавством пільги, що надаються ветеранам війни; особам, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною; вдовам (вдівцям) та батькам померлих (загиблих) осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною; постраждалим учасникам Революції Гідності; особам, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною; вдовам (вдівцям) та батькам померлих (загиблих) осіб, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною; ветеранам праці; жертвам нацистських переслідувань; ветеранам військової служби; ветеранам органів внутрішніх справ; ветеранам Національної поліції; ветеранам податкової міліції; ветеранам державної пожежної охорони; ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби; ветеранам служби цивільного захисту; ветеранам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; вдовам (вдівцям) померлих (загиблих) ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції, ветеранів податкової міліції, ветеранів державної пожежної охорони, ветеранів Державної кримінально-виконавчої служби, ветеранів служби цивільного захисту та ветеранів Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; особам, звільненим з військової служби, які стали особами з інвалідністю під час проходження військової служби; особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю та особам, які супроводжують осіб з інвалідністю I групи або дітей з інвалідністю (не більше одного супроводжуючого); реабілітованим громадянам, які стали особами з інвалідністю внаслідок репресій або є пенсіонерами; громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; дружинам (чоловікам) та опікунам (на час опікунства) дітей померлих громадян, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою; багатодітним сім`ям, дитячим будинкам сімейного типу та прийомним сім`ям, в яких не менше року проживають відповідно троє або більше дітей, а також сім`ям (крім багатодітних сімей), в яких не менше року проживають троє і більше дітей, враховуючи тих, над якими встановлено опіку чи піклування.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, на виконання п. 10 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, що затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 року № 117, позивач подавав відповідачу на електронних носіях розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці.

Розрахунки за формою "2-пільга" щомісячно надсилались позивачем на електронну адресу відповідача, що підтверджується витягами з електронної пошти позивача щодо відправлення вихідних повідомлень на вищезазначену електронну адресу. Також, списки за формою "2-пільга" щомісячно надавались відповідачу у паперовому вигляді (наявні в матеріалах спавши ).

Відповідно до п. 5 Порядку, головні розпорядники коштів місцевих бюджетів готують щомісяця інформацію про суми нарахованих соціальних виплат, пільг та житлових субсидій населенню та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконавчих органів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення), об`єднаних територіальних громад.

Згідно п. 11 положення № 117 Уповноважений орган щомісяця:

1) звіряє інформацію, що міститься в Реєстрі, з інформацією, яка надходить від підприємств та організацій, що надають послуги, і у разі виявлення розбіжностей щодо загальної кількості пільговиків або розміру пільг, що надаються конкретному пільговику, не провадить розрахунків, що стосуються виявлених розбіжностей, до уточнення цієї інформації;

2) після проведення розрахунків з підприємствами та організаціями, що надають послуги, складає:

реєстр погашення заборгованості перед підприємствами та організаціями, що надають послуги, згідно з формою "5-пільга" та реєстр розрахунків згідно з формою "7-пільга";

акти звіряння розрахунків за надані пільговикам послуги згідно з формою "3-пільга";

3) до 15 числа подає: фінансовим органам районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських рад акти звіряння розрахунків згідно з формою "3-пільга";

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідача відповідно до п. 11 положення № 117 та п. п. 2, 5 постанови № 256 був зобов`язаний щомісяця звіряти інформацію, що міститься в реєстрі з отриманою від позивача інформацією, та здійснювати розрахунки з ним на підставі поданих позивачем щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання населенню послуг зв`язку на пільгових умовах, повинен був здійснювати відповідач за рахунок видатків з місцевого бюджету.

Таким чином, чинне законодавство України не передбачає обов`язковості укладення договору про розрахунки з постачальниками послуг, наданих особам, які мають право на пільги, оскільки зобов`язання сторін у таких відносинах виникають безпосередньо із Законів України, що спростовує заперечення відповідача про необхідність існування правочину між сторонами та виникнення цивільних прав та обов`язків саме на підставі правочину.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 16.01.2020 року у справі №911/1165/19.

Крім того, колегія суддів відзначає, що право позивача на отримання компенсації вартості телекомунікаційних послуг, наданих ним своїм абонентам - пільговим категоріям споживачів, підлягає реалізації та захисту, незважаючи на те, що Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" видатків на ці потреби не було передбачено, оскільки фінансові зобов`язання держави виникли не із наведеного Закону, а із законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг визначеним в цьому законодавстві особам, а також із нормативно-правових актів, якими встановлено порядок здійснення розрахунків із постачальниками, зокрема, телекомунікаційних послуг таким категоріям споживачів.

При цьому, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України та ст. 617 Цивільного кодексу України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності як відсутність у боржника необхідних коштів. Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу України встановлює, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення від відповідальності.

Законодавством не встановлено залежності відшкодування вартості послуг, наданих пільговим категоріям громадян, від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів із виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій із державного бюджету.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо у залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, від 17.03.2004 року № 7-рп/2004, від 01.12.2004 року № 20-рп/2004, від 09.07.2007 року № 6-рп/2007).

Зокрема, у Рішенні від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 Конституційний Суд України наголосив, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Разом із тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 року N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ (справа "Кечко проти України", заява № 63134/00) держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення ЄСПЛ). У пункті 26 цього рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У рішеннях ЄСПЛ від 18.10.2005 року у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та від 30.11.2004 року у справі "Бакалов проти України" також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (п.п. 48, 40 цих рішень відповідно).

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника про відсутність у нього повноважень щодо самостійного вирішення питання формування видаткової частини відповідного місцевого бюджету, а також використання коштів субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у районному бюджеті та у бюджетах Богуславської міської і Медвинської сільської об`єднаних територіальних громад на пільги з послуг зв`язку, інші передбачені законодавством пільги (за 2019 рік), як це передбачено п. 20-4 ч. 1 ст. 91 Бюджетного кодексу України, оскільки фінансові зобов`язання держави виникли з законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг визначеним законодавчо особам, а також з нормативно-правових актів, якими встановлено порядок здійснення розрахунків з постачальниками, зокрема, телекомунікаційних послуг, пільговим категоріям споживачів. Відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність органу державної влади чи місцевого самоврядування та не є підставою для уникнення від виконання зобов`язання.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що право позивача на отримання компенсації вартості телекомунікаційних послуг, підлягає реалізації і захисту, незважаючи на те, що законодавством про державний бюджет України на відповідний рік та відповідними рішеннями органу місцевого самоврядування видатків на ці потреби не було передбачено, оскільки законодавство, що визначає фінансові зобов`язання держави, має первинний характер, а бюджетне законодавство - похідний від нього характер.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 927/291/17, від 17.04.2018 року у справах № 911/4249/16, 906/621/17, від 22.05.2018 року у справах № 927/498/17, 927/465/17, від 05.06.2018 року у справі № 927/584/17, від 06.06.2018 року у справах № 927/1155/16, 909/760/17, 911/1541/17 та в постановах Верховного Суду від 04.11.2019 року у справі №905/2171/18, від 08.10.2018 року у справі № 911/2865/17, від 17.10.2018 року у справі №923/900/17.

Отже, до компетенції відповідача належить забезпечення реалізації державної політики у сфері соціального захисту населення на території Богуславської районної державної адміністрації і саме відповідач зобов`язаний здійснювати розрахунки з організаціями, що надають послуги особам, які згідно із чинним законодавством мають право на соціальні пільги.

При цьому, колегія суддів відзначає, що відсутність або недоліки щодо чітко виписаного механізму врегулювання державою правовідносин, що склались між сторонами у справі щодо процедури відшкодування відповідачем вартісних обсягів пільг громадянам за наданими суб`єктом господарювання послуг зв`язку, передбачених низкою законодавчих актів, не є перешкодою для вирішення судового спору з огляду на принципи верховенства права закріплені у ст.129 Конституції України.

За таких обставин, Управління соціального захисту населення на території Богуславської районної державної адміністрації відповідає за своїми зобов`язаннями, що виникли безпосередньо із закону і така відповідальність не може ставитись в залежність від наявності чи відсутності бюджетних асигнувань як з державного, так і місцевого бюджетів.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За приписами ст.ст. 509, 526 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Доводи апелянта з приводу неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення вимог процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, а також з приводу невідповідності висновків місцевого суду обставинам справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

З огляду на наведене, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, апеляційний суд визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача суми невідшкодованої заборгованості у розмірі 275621,42 грн.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації фактично зводяться до мотивів викладених у відзиві на позовну заяву, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації на рішення Господарського суду Київської області від 30.09.2020 року у справі № 911/669/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 30.09.2020 року у справі №911/669/20 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №911/669/20 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Коротун

Дата складення повного тексту 22.02.2021 року.