ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2021 р. Справа№ 920/717/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Яковлєва М.Л.

при секретарі Пнюшкову В.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 10.02.2021.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Фермерського господарства "Коровинський пенькозавод"

на рішення Господарського суду Сумської області

від 05.10.2020 (повний текст складено 09.10.2020)

у справі №920/717/20 (суддя Жерьобкіна Є.А.)

за позовом Фермерського господарства "Коровинський пенькозавод"

до Буринської міської ради

про визнання незаконним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство "Коровинський пенькозавод" (далі - позивач, скаржник) звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до Буринської міської ради, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення 22-ї сесії 7-го скликання Буринської міської ради "Про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 05.04.2012 за № 8 укладеного з ОСОБА_1" від 15.02.2019, що прийняте без дотримання вимог ст.ст. 18, 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст.ст. 23, 30 Закону України "Про оренду землі", ст. 629 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, як орендаря.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 05.10.2020 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Фермерське господарство "Коровинський пенькозавод" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просять скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 05.10.2020 у справі №920/717/20 повністю та ухвалити нове рішення, яким визнати незаконним та скасувати рішення 22 сесії 7 скликання Буринської міської ради "Про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 05.04.2012 за № 8 укладеного з ОСОБА_1 " від 15.02.2019.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що з моменту реєстрації фермерського господарства обов`язки землекористувача здійснює саме ФГ "Коровинський пенькозавод", а не громадянин якому надавалась земельна ділянка для фермерського господарства.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.11.2020 апеляційну скаргу Фермерського господарства "Коровинський пенькозавод" на рішення Господарського суду Сумської області від 05.10.2020 у справі №920/717/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (судді-доповідача) Куксова В.В., судді Шаптали Є.Ю., Яковлєва М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства "Коровинський пенькозавод" на рішення Господарського суду Сумської області від 05.10.2020 у справі №920/717/20. Призначено справу до розгляду на 20.01.2021.

21.12.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Сумської області від 05.10.2020 у справі №920/717/20 без змін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2021 відкладено розгляд апеляційної скарги Фермерського господарства "Коровинський пенькозавод" на рішення Господарського суду Сумської області від 05.10.2020 у справі №920/717/20 на 10.02.2021.

В судовому засіданні 10.02.2021 представник відповідача заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі з урахуванням пояснень на апеляційну скаргу поданих під час апеляційного провадження, та просив відмовити в її задоволенні, а рішення Господарського суду Сумської області від 05.10.2020 у справі №920/717/20 залишити без змін.

Позивач в судове засідання не з`явився. Про поважність неявки в судове засідання не повідомив.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судові засідання не була визнана обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення позивача про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції вирішив розглядати дану справу за відсутності позивача та його повноважених представників за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 10.02.2021 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представника відповідача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 05.04.2012 між Буринською районною державною адміністрацією Сумської області та громадянином ОСОБА_1 був укладений договір оренди землі № 8, за умовами якого в оренду ОСОБА_1 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (організації фермерського господарства) було передано земельну ділянку площею 296,3549 га, у тому числі рілля 296,3549 га строком на 10 років з орендною платою у розмірі 5 % нормативної грошової оцінки землі, що складає 280 599 грн. 19 коп. в рік.

Земельна ділянка передана в користування ОСОБА_1 згідно з актом про передачу та прийом земельної ділянки від 05.04.2012.

Договір зареєстрований у відділі Держкомзему у Буринському районі Сумської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 23.04.2012 № 01097.

Станом на 01.09.2019 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено реєстрацію права комунальної власності на земельні ділянки кадастрові номери :09:001:0136, :08:001:0006, :09:001:0134, :08:001:0005, :09:001:0135 за Буринською міською радою на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області № 18-10507/16-18-СГ від 22.12.2018, рішення Буринської міської ради від 22.12.2018 про прийняття в комунальну власність Буринської міської ради з державної власності земельних ділянок сільськогосподарського призначення та акту приймання-передачі нерухомого майна від 22.12.2018, укладеного між Головним управлінням Держгеокадастру у Сумській області та Буринською міською радою.

Вказані земельні ділянки знаходились у користуванні ОСОБА_1 за договором від 05.04.2012 № 8.

До державного реєстру речових прав на нерухоме майно 09.01.2019 також внесено актуальну інформацію про інше речове право, зокрема право оренди земельної ділянки орендаря ОСОБА_1 на земельні ділянки кадастрові номери :09:001:0136, :08:001:0006, :09:001:0134, :08:001:0005, :09:001:0135.

Рішенням 22 сесії 7 скликання Буринської міської ради від 15.02.2019 вирішено внести зміни до договору оренди землі за №8 від 05.04.2012, зареєстрованого за №01097 від 23.04.2012, укладеного між Буринською районною державною адміністрацією Сумської області та ОСОБА_1 , щодо об`єкта оренди, орендодавця, нормативної грошової оцінки землі, розміру та рахунків для сплати орендної плати.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що оскаржуване рішення прийняте відповідачем без дотримання вимог ст.ст. 18, 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст.ст. 23, 30 Закону України "Про оренду землі", ст. 629 Цивільного кодексу України, порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, як орендаря земельних ділянок. Зокрема позивач, з посиланням на практику Верховного Суду зазначає, що після укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства та проведення державної реєстрації такого господарства обов`язки орендаря земельної ділянки виконує фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Буринська міська рада у встановленому законом порядку не повідомила ФГ "Коровинський пенькозавод" про зміну власника орендованих фермерським господарством земельних ділянок. Пунктом 34 договору оренди землі №8 від 05.04.2012 передбачено, що зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв`язується у судовому порядку.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначив, що що на виконання спірного рішення між відповідачем та ОСОБА_1 15.02.2019, за взаємною згодою, було підписано додаткову угоду до договору оренди землі від 05.04.2012 за № 8. Після підписання додаткової угоди саме ОСОБА_1 , а не ФГ "Коровинський пенькозавод" було сплачено до міського бюджету протягом 2019 року 470 000 грн. Оскаржуване рішення від 15.02.2019 є ненормативним правовим актом, що передбачає конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта, застосовується одноразово і після його реалізації вичерпує свою дію. З огляду на зазначене, вимога про скасування відповідного рішення втратила свою актуальність, у зв`язку з тим, що воно виконане шляхом укладення між відповідачем та ОСОБА_1 додаткової угоди про внесення змін до договору № 8 від 23.04.2012.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції керувався тим, що докази того, що станом на дату повідомлення відповідачем про зміну власника земельної ділянки ОСОБА_1 , як орендаря за договором, право оренди було зареєстроване саме за фермерським господарством матеріали справи не містять, тому суд дійшов висновку про дотримання відповідачем положень ст. 31 Закону України "Про оренду землі" та статті 148-1 Земельного кодексу України щодо повідомлення орендаря про зміну власника земельної ділянки, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Розглянувши апеляційну скаргу Фермерського господарства "Коровинський пенькозавод", колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з положеннями частин першої та другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 у справі № 3-670гс15.

Згідно із частинами першою та другою статті 1 Закону України від 19.06.2003 № 973-IV "Про фермерське господарство" (далі - Закон № 973-IV) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.

За положеннями частини четвертої статті 1 Закону № 973-IV фермерське господарство підлягає державній реєстрації як юридична особа. Фермерське господарство діє на основі установчого документа (для юридичної особи - статуту). В установчому документі зазначаються найменування господарства, його місцезнаходження, адреса, предмет і мета діяльності, порядок формування майна (складеного капіталу), органи управління, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до господарства та виходу з нього та інші положення, що не суперечать законодавству України.

Згідно зі статтею 8 Закону № 973-IV фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 973-IV землі фермерського господарства можуть складатися із, зокрема, земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Згідно зі статтею 19 Закону № 973-IV до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.

Відповідно до частини другої статті 20 Закону № 973-IV майнові права, що входять до складеного капіталу фермерського господарства, передаються йому на визначений у статуті термін.

З наведених норм права вбачається, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію на земельних ділянках, наданих їм в оренду для ведення фермерського господарства. При цьому фермерське господарство створюється після набуття громадянином, який виявив бажання створити фермерське господарство, права користування земельною ділянкою. Землі фермерського господарства складаються, у тому числі із земельних ділянок, що використовується ним на умовах оренди. Право користування такими земельними ділянками зазначається в його статуті, який має містити відомості про земельну ділянку, а також термін, на який передається це майнове право.

Отже, в силу наведених вище норм права, після укладення громадянином договору оренди земельної ділянки державної та комунальної власності для ведення фермерського господарства та створення цим громадянином фермерського господарства, права й обов`язки орендаря такої земельної ділянки за договором оренди землі переходять від громадянина до фермерського господарства з дня проведення його державної реєстрації.

Подібні висновки неодноразово викладались Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц, від 31.10.2018 у справі № 677/1865/16-ц, від 27.03.2019 у справі № 574/381/17-ц, від 26.06.2019 у справі № 628/778/18, від 02.10.2019 у справі № 922/538/19.

Державна реєстрація Фермерського господарства "Коровинський пенькозавод" була проведена 27.08.2012 (запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 1 000516).

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

У відповідності до п. 2 роз`яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 № 02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів", підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

За приписами п. 34 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до пунктів "а"-"г" статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад належать розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності.

За змістом статті 122 Земельного кодексу України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно зі ст. 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

З аналізу наведених норм у їх сукупності можна зробити висновок, що прийняття органом місцевого самоврядування ненормативного акта породжує виникнення правовідносин, що пов`язані із реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів у сфері земельних правовідносин. Тобто рішення органу місцевого самоврядування є підставою для виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків фізичних та юридичних осіб.

Разом з цим, відповідно до ст. 18 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що не перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на договірній і податковій основі та на засадах підконтрольності у межах повноважень, наданих органам місцевого самоврядування законом.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про оренду землі" зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін.

У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

У пункті 34 договору сторони визначили, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін.

Відповідно до статей 653, 654 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Статтею 188 Господарського кодексу України визначено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Враховуючи приписи вказаних норм, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржуване рішення є реалізацією відповідачем права на внесення пропозиції щодо зміни умов договору. При цьому, внаслідок прийняття відповідного рішення зміни до договору автоматично не набувають чинності, оскільки зміна вчиняється в такій самій формі, що й договір, тобто шляхом укладення додаткової угоди за взаємною згодою сторін, тому у зв`язку з прийняттям відповідного акта права та охоронювані законом інтереси позивача як землекористувача не порушуються.

Посилання скаржника на неповідомлення відповідачем фермерського господарства про зміну власника земельних ділянок в порушення приписів ст. 31 Закону України "Про оренду землі" та статті 148-1 Земельного кодексу України, на переконання колегії суддів, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Разом з цим, судова колегія зазначає наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, реєстрацію права комунальної власності на земельні ділянки кадастрові номери :09:001:0136, :08:001:0006, :09:001:0134, :08:001:0005, :09:001:0135 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Буринською міською радою здійснено 01.09.2020 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області № 18-10507/16-18-СГ від 22.12.2018, рішення Буринської міської ради від 22.12.2018 про прийняття в комунальну власність Буриснської міської ради з державної власності земельних ділянок сільськогосподарського призначення та акту приймання-передачі нерухомого майна від 22.12.2018, укладеного між Головним управління Держгеокадастру у Сумській області та Буринською міською радою.

До державного реєстру речових прав на нерухоме майно 09.01.2019 внесено актуальну інформацію про інше речове право, зокрема право оренди земельної ділянки орендаря ОСОБА_1 .

За приписами ст. 31 Закону України "Про оренду землі", особа, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває в оренді, протягом одного місяця з дня державної реєстрації права власності на неї зобов`язана повідомити про це орендаря в порядку, визначеному статтею 148-1 Земельного кодексу України, зокрема особа, яка набула право власності на земельну ділянку, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї зобов`язана повідомити про це її користувачів із зазначенням: кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки; найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім`я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника; місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі).

Судовою колегією встановлено, що повідомленням від 16.01.2019 Буринська міська рада повідомила ОСОБА_1 як орендаря за договором про перехід права власності на земельні ділянки, які останній орендує, від держави до територіальної громади Буринської міської ради, в якому зазначила нового власника, його місцезнаходження, кадастрові номери земельних ділянок, їх місце розташування та площі, платіжні реквізити для сплати орендної плати (фіскальний чек від 17.01.2019 № 5197).

Згідно із частиною першою статті 19 Закону України "Про оренду землі" право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" № 1952-IV державній реєстрації прав підлягають: речові права на нерухоме майно, похідні від права власності: право оренди (суборенди) земельної ділянки.

За змістом частини першої статті 27 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації; інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

З наведених норм права вбачається, що право оренди земельної ділянки виникає після державної реєстрації такого права, яка проводиться державним реєстратором у порядку, передбаченому Законом № 1952-IV, на підставі договору оренди землі та інших документів, що згідно із законодавством підтверджують набуття права оренди земельної ділянки.

Отже, проаналізувавши вищевикладене можливо дійти висновку, що після проведення державної реєстрації фермерського господарства та переходу до нього в силу вищенаведених норм Закону № 973-IV прав і обов`язків орендаря земельної ділянки за договором оренди землі таке господарство звертається до державного реєстратора для проведення державної реєстрації відповідного права оренди на підставі поданого ним договору оренди землі державної та комунальної власності, укладеного засновником цього фермерського господарства.

При цьому, судова колегія звертає увагу, що укладення з орендодавцем та подання державному реєстратору додаткової угоди до договору оренди землі про заміну орендаря з громадянина на фермерське господарство чинним законодавством України не передбачено, відповідно не є обов`язковим.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 927/79/19.

Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, докази того, що станом на дату повідомлення відповідачем про зміну власника земельної ділянки ОСОБА_1 , як орендаря за договором, право оренди було зареєстроване саме за фермерським господарством матеріали справи не містять, тому судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про дотримання відповідачем положень ст. 31 Закону України "Про оренду землі" та статті 148-1 Земельного кодексу України щодо повідомлення орендаря про зміну власника земельної ділянки.

Додатково колегія суддів звертає увагу, що на дату направлення Буринською міською радою повідомлення, ОСОБА_1 був керівником та представником Фермерського господарства "Коровинський пенькозавод".

Судом також встановлено, що 15.02.2019 між відповідачем та ОСОБА_1 (орендар) було укладено додаткову угоду про внесення змін до договору оренди землі від 05.04.2012 № 8, зареєстрованого за № 01097 від 23.04.2012, згідно з якою замінено сторону орендодавця на Буринську міську раду, у зв`язку з переходом права власності державної форми у комунальну на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 22.12.2018 за № 18-10507/16-18-СГ; викладено у новій редакції пункт 2 договору щодо об`єкта оренди (земельні ділянки, що розташовані на території Жуківського старостинського округу Буринської міської ради кадастровий № :09:001:0134 площею 51,5317 га, кадастровий № :09:001:0136 площею 90,0665 га, кадастровий номер :08:001:0006 площею 10, 9617 га, кадастровий номер :08:001:0005 площею 88,8934 га, кадастровий номер :09:001:0135 площею 55,0032 га); викладено у новій редакції пункт 5 договору щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок, пункт 9 щодо розміру орендної плати (12%); доповнено договір пунктом 29 щодо підстав для зміни умов договору в частині розміру орендної плати.

Саме у зв`язку з укладенням додаткової угоди про внесення змін до договору, з урахуванням приписів статей 653, 654 Цивільного кодексу України, змінюються зобов`язання орендаря відповідно до змінених умов щодо об`єкта оренди, розміру орендної плати та порядку її сплати, тощо.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, судом першої інстанції правомірно та обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову про визнання незаконним та скасування рішення 22-ї сесії 7-го скликання Буринської міської ради "Про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 05.04.2012 за № 8 укладеного з ОСОБА_1 ", оскільки, за висновками колегії суддів, оскаржуване рішення не суперечить вимогам чинного законодавства і судовою колегією не встановлено, що цим рішенням порушуються права та охоронювані законом інтереси Фермерського господарства "Коровинський пенькозавод".

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Фермерського господарства "Коровинський пенькозавод" на рішення Господарського суду Сумської області від 05.10.2020 у справі №920/717/20 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Коровинський пенькозавод" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Сумської області від 05.10.2020 у справі №920/717/20 - залишити без змін.

Матеріали справи №920/717/20 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено 19.02.2021.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді Є.Ю. Шаптала

М.Л. Яковлєв