ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2021 р. Справа№ 910/4449/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Попікової О.В.

Владимиренко С.В.

за участю:

секретаря судового засідання: Кульчицької І.А.,

представників сторін:

позивача: Дорофєєєва О.І.,

відповідача: не з`явилися,

розглянувши апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Приоритет Інвест"

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2020

у справі № 910/4449/20 (суддя Балац С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Приоритет Інвест"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Регус Бізнес Центри Україна"

про розірвання договору,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2020 у справі №910/4449/20 відмовлено у задоволенні позову про розірвання з 30.01.2020 договору від 01.12.2017 №б/н про користування віртуальним офісом, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Приоритет Інвест" (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Регус Бізнес Центри Україна" (бізнес-центр).

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права, що є достатньою підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про розірвання Договору з 30.01.2020 повністю; позовна вимога про зобов`язання відповідача повернути авансовий платіж за Договором у сумі 2.212,10 грн задоволенню не підлягає, оскільки не обґрунтована позивачем.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, ТОВ "Приоритет Інвест" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.12.2020 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2020 поновлено ТОВ "Приоритет Інвест" пропущений строк на апеляційне оскарження; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Приоритет Інвест" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2020 у справі № 910/4449/20. Розгляд справи призначено на 11.01.2021.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.01.2021 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Попікова О.В., Владимиренко С.В. (у зв`язку з відпусткою судді Корсака В.А.).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.01.2021 прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Приоритет Інвест" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2020 у справі № 910/4449/20 до провадження у визначеному складі суду.

Судове засідання, призначене на 11.01.2021, не відбулося, оскільки 11.01.2021 у період з 9 год. 00 хв. до 16 год. 04 хв. у Північному апеляційному господарському суді була відсутня можливість технічної фіксації судових засідань за допомогою програмного забезпечення "АКОРД" у зв`язку із автоматичним оновленням клієнтського модуля до версії 611, що підтверджується актом щодо знеструмлення електромережі суду, виходу з ладу сервера автоматизованої системи та інших умов, що впливають на безперебійність та функціонування автоматизованої системи, від 11.01.2021, складеним керівником апарату суду Пасiчник О.Ю. та начальником відділу адміністрування баз даних та захисту інформації Федоровим Ю.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2021 повідомлено учасників справи, що наступне судове засідання відбудеться 03.02.2021.

У судовому засіданні 03.02.2021 суд протокольно ухвалив оголосити перерву до 17.02.2021.

Вимоги та доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий суд не надав належної оцінки тому, що: обраний позивачем спосіб захисту порушеного права про розірвання договору з певної дати, зокрема з 30.01.2020, відповідає положенням ст.ст. 16 ЦК України, 188 ГК України, відповідно до яких суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках; якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, зазначив, що рішення місцевого суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, і просив залишити вказане рішення без змін.

У судовому засіданні 17.02.2021 представник позивача надав усні пояснення у справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу.

Представники відповідача у судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності вказаних представників.

Частинами 1, 4 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, між позивачем як клієнтом та відповідачем як бізнес-центром укладений договір про користування віртуальним офісом від 01.12.2017 № б/н (далі - Договір).

Пунктом 1.1 Договору визначено, що послуга "Поштова скринька плюс" дає можливість позивачу отримувати пошту в "Регус" центрі. Позивач може використовувати адресу відповідача для отримання ділової кореспонденції, за виключенням деяких місць розташування бізнес-центрів.

Розділом 2 Договору, зокрема, передбачено:

- припинення Договору: відповідач або позивач можуть припинити Договір у день закінчення строку його дії або у день закінчення будь-якого періоду, на який його було продовжено або поновлено, надіславши письмове повідомлення про це іншій стороні щонайменш за три місяці до цього. Однак якщо Договір, договір про його продовження або поновлення укладено строком на три місяці або менше, та якщо позивач або відповідач мають намір припинити його, повідомлення про припинення Договору має бути надіслано за два місяці (якщо строк договору менше) за час, що на тиждень менше строку, зазначеного у Договорі. Таке припинення вважається припиненням Договору за взаємною згодою позивача та відповідача (п. 2.3 Договору);

- негайне розірвання Договору: наскільки дозволяється застосовуваним законодавством, відповідач може негайно розірвати Договір без необхідності дотримання будь-яких додаткових процедур, попередивши про це позивача, якщо (а) позивач стає неплатоспроможним, банкрутом, починає процедуру ліквідації або не може сплатити свою заборгованість в момент настання строку її оплати, або (в) у разі порушення позивачем своїх зобов`язань яке не може бути виправлене, або (с) якщо позивача або будь-якої особи, запрошеної позивачем, або яка має дозвіл від нього на роботу в бізнес-центрі, не відповідає правилам користування офісом, установлених відповідачем на власний розсуд. У разі припинення відповідачем Договору з будь-якої з вищезазначених причин, це не скасовує жодні невиконані зобов`язання за Договором, у тому числі оплату будь-яких додаткових послуг, а також загальної місячної плати, розмір якої зазначений на першій сторінці Договору, за період часу, що залишився до закінчення Договору, якщо б він залишався в силі. (п. 2.4 Договору);

- застосовуване законодавство: даний договір тлумачиться та приводиться до виконання згідно з законодавством України (п. 2.10 Договору).

Положеннями пункту 6.2 Договору передбачено, що позивач повинен сплатити авансовий платіж у сумі, еквівалентній двомісячному розміру загальної місячної плати, обумовленої на титульній сторінці Договору, після укладення Договору. Він буде утримуватися відповідачем без нарахування відсотків як гарантія виконання всіх зобов`язань позивача за Договором. Авансовий платіж або будь-який залишок після вирахування суми заборгованості та інших платежів, що підлягають до оплати відповідачу, буде повернено позивачу після того, як позивач завершить всі розрахунки з відповідачем, відповідач може зобов`язати позивача сплатити збільшений авансовий платіж, якщо сума заборгованості перевищує суму авансового платежу, що утримується, та/або якщо позивач часто (тобто більш двічі) не сплачує плату відповідачу, коли така плата підлягає сплаті. Сума такого збільшеного авансового платежу та умови його оплати будуть визначені відповідачем у відповідному рахунку-фактурі.

Відповідно до п. 6.8 Договору відповідач повинен надати позивачу акт приймання-передачі послуг протягом 10 робочих днів з останнього дня відповідного місяця. Позивач повинен підписати та повернути відповідачу кожен акт приймання-передачі послуг протягом 5 робочих днів з дати його надання. Якщо позивач має будь-які заперечення стосовно акта приймання-передачі послуг, він повинен надати відповідачу письмове повідомлення з описом таких заперечень впродовж 5 робочих днів з дня одержання акта приймання-передачі послуг. Якщо позивач не повертає підписаний акт приймання-передачі послуг або не надає заперечення до нього впродовж строку, зазначеного у цьому Договорі, акт приймання-передачі послуг вважається підписаним, а послуги за відповідний місяць вважаються прийнятими позивачем.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Виходячи із змісту правовідносин, останні є відносинами з надання послуг, тому права і обов`язки сторін визначаються, у тому числі, положеннями глави 63 Цивільного кодексу України.

Положеннями ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Позивач на виконання п. 6.2 Договору здійснив сплату авансового платежу відповідно до платіжного доручення від 28.12.2017 №57.

Позивач звернувся до відповідача з листом від 30.10.2019 № 30-10/19, у якому повідомив про намір дострокового розірвання Договору.

Проте відповідач заперечив проти такого розірвання, що вбачається із листування між сторонами спору.

Вказані обставини призвели до звернення позивача до господарського суду з вимогами про розірвання Договору з 30.01.2020 та зобов`язання відповідача повернути авансовий платіж за Договором в сумі 2.212,10 грн.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що позов задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Приписами статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Загальні норми, якими регулюються відносини суб`єктів господарювання щодо розірвання договорів, визначені главою 53 Цивільного кодексу України. Якщо сторони не можуть дійти згоди щодо розірвання договору, вони мають право передати спір на вирішення суду. Під час розірвання або зміни Договору у такий спосіб потрібно обов`язково дотримуватися вимог, передбачених у статтях 651, 652 ЦК України, статті 188 Господарського кодексу України.

Частиною 2 статті 651 Цивільного кодексу України встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

Приписи частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України закріплюють за кожною особою право на захист свого цивільного права. Підставою для їх захисту є порушення, невизнання або оспорювання цивільного права.

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у недодержанні сторонами при вчиненні правочину вимог закону; поширенні про особу недостовірної інформації; протиправному позбавленні права власності чи його обмеженні; безпідставному заволодінні особою майном іншої особи-власника; вчиненні власнику перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїх майном; неправомірному використанні товару без згоди автора; невиконанні чи неналежному виконанні умов зобов`язання; безпідставній односторонній відмові від договору.

Положеннями статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Позивач, відповідно до умов пункту 2.3 укладеного між сторонами спору Договору, звернувся до відповідача з листом від 30.10.2019 № 30-10/19 (який отриманий відповідачем 31.10.2019), в якому повідомив відповідача про намір дострокового розірвання Договору.

Проте, виходячи із змісту позовних вимог, позивачем заявлена, зокрема, вимога про розірвання Договору з 30.01.2020.

Апеляційний суд зазначає, що ані умовами Договору, ані приписами Цивільного кодексу України не передбачено розірвання договорів з певної дати.

Як зазначено у ч. 5 ст. 188 Господарського кодексу України, судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

З наведеної норми вбачається, що за загальним правилом договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням.

При цьому під "іншим строком набрання чинності" розуміється саме "інший строк набрання чинності судовим рішення", а не встановлення іншої дати, з якої договір вважатиметься розірваним.

Також із положень ч. 5 ст. 188 Господарського кодексу України очевидно, що договір у будь-якому випадку може вважатися розірваним лише після ухвалення судового рішення у справі, а не з певної дати, яка уже минула (як у даному випадку позивач просить розірвати Договір з 30.01.2020, тобто з дати, яка уже минула).

Законодавчою підставою дострокового припинення Договору позивач вважає положення ст. 907 Цивільного кодексу України, згідно з якими договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

На думку апелянта, перша частина речення ст. 907 ЦК України "договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору" є окремою нормою та підлягає застосуванню незалежно від порядку та підстав які встановлені законодавством та/або договором.

Однак таке тлумачення є хибним, оскільки за загальним правилом одностороння відмова від зобов`язання не допускається, що закріплено у таких правових нормах:

- ст. 525 ЦК України - одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом;

- ч. 1 ст. 628 ЦК України - зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства;

- ст. 651 ЦК України - зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

- ч. 1 ст. 652 ЦК України - у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

- ст. 188 Господарського кодексу України - зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Крім того, як встановив апеляційний суд, умовами Договору визначені виключні підстави для його припинення, а саме згідно з п. 2.2 цей Договір укладено на строк, зазначений у ньому (дата набрання чинності та дата закінчення строку дії зазначені на титульній сторінці Договору), та автоматично продовжується на такий самий строк, але не менше ніж на 3 місяці, поки клієнт або «Регус» не припинять його.

Як зазначалось вище, відповідно до п. 2.3 Договору «Регус» або клієнт можуть припинити Договір у день закінчення строку його дії або в день закінчення будь-якого періоду, на який його було продовжено або поновлено, надіславши повідомлення про це іншій стороні щонайменше за 3 календарних місяці до цього. Однак якщо Договір, договір про його подовження або поновлення укладено строком на три місяці або менше, та якщо «Регус» або клієнт мають намір припинити його, повідомлення про припинення Договору має бути надіслано за два місяці або (якщо строк Договору два місяці або менше) за час, що на календарний тиждень менше строку, зазначеного у Договорі. Таке припинення вважається припиненням Договору за взаємною згодою компанії «Регус» та клієнта.

Згідно з пунктом 2.4 негайне розірвання дозволене «Регус» у випадках банкрутства Клієнта або порушення останнім умов Договору.

Отже, наведеними пунктами Договору передбачено, що сторони з 2017 року погодили механізм автоматичної щорічної пролонгації співпраці за Договором.

Наведені вище положення Договору підтверджують, що обов`язковою умовою припинення Договору у день закінчення строку його дії або автоматичного продовження є належне повідомлення однієї зі сторін іншої про таке припинення з обов`язковим дотриманням узгодженого Договором строку та порядку такого повідомлення.

Тобто, у сторін була можливість припинити Договір протягом строку його дії виключно:

- 30.11.2018, повідомлення про бажання припинення мало бути надіслане до 30.08.2018;

- 30.11.2019, повідомлення про бажання припинення мало бути надіслане до 30.08.2019;

- 30.11.2020, повідомлення про бажання припинення мало бути надіслано до 30.08.2020.

Позивач надіслав повідомлення 30.10.2019. Тобто в термін, коли Договір вже автоматично продовжив свою дію до 30.11.2020.

Відповідач звертав увагу позивача на цей погоджений сторонами порядок припинення договірних відносин у відповідях на листи від 30.10.2019 №30-10/19, від 03-01/20 від 13.01.2020.

Колегія суддів також погоджується з місцевим судом, що позивач при зверненні до господарського суду із даним позовом висловив власну незгоду з приводу оплати послуг за Договором, у даному випадку між сторонами спору існує спір з приводу грошових зобов`язань позивача за Договором, що свідчить про те, що належним способом захисту прав позивача є звернення до суду з позовом, предметом якого є грошові зобов`язання за Договором, та, як наслідок, розірвання Договору.

Вказані обставини свідчать про неналежно обраний позивачем спосіб захисту, що є достатньою підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про розірвання Договору з 30.01.2020 повністю.

Позовна вимога про зобов`язання відповідача повернути авансовий платіж за Договором в сумі 2.212,10 грн також задоволенню не підлягає, оскільки не обґрунтована позивачем. Останній лише послався на пункт Договору, який регулює порядок та умови повернення авансового платежу, водночас не довів дотримання таких умов.

Порядок сплати та повернення авансового внеску встановлений п. 6.2 Договору, згідно з яким клієнт повинен сплатити авансовий платіж («авансовий платіж») у сумі, еквівалентній двомісячному розміру загальної місячної плати, обумовленої на титульній сторінці Договору про користування віртуальним офісом, після укладання Договору про користування віртуальним офісом. Він буде утримуватися «Регус» як гарантія виконання всіх зобов`язань «клієнта» за Договором про користування віртуальним офісом. Авансовий платіж або будь-який залишок після вирахування суми заборгованості та інших платежів, що підлягають до сплати компанії «Регус», буде повернено клієнту після того, як клієнт завершить всі розрахунки з «Регус». «Регус» може зобов`язати клієнта сплатити збільшений авансовий платіж, якщо сума заборгованості перевищує суму авансового платежу, що утримується, та/або якщо Клієнт часто (тобто більш ніж двічі) не сплачує плату «Регус», коли вона підлягає сплаті. Сума такого збільшеного авансового платежу та умови його оплати будуть визначені «Регус» у відповідному рахунку-фактурі.

Авансовий платіж є завдатком у розумінні ч. 1 ст. 570 ЦК України, згідно з якою завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Тобто авансовий платіж підлягає поверненню позивачу після того, як ним будуть виконані усі зобов`язання за Договором, а саме: після сплати усіх належних платежів за Договором.

Як зазначає відповідач, у позивача перед відповідачем існують невиконані договірні грошові зобов`язання за період з 30.01.2020 по 30.11.2020. Ці твердження позивач не спростував.

Згідно з абз. 1 ч.1 ст. 571 ЦК України якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора.

Також позивач не надав суду доказів наявності та висловлення ним заперечень до щомісячних актів наданих послуг, що надавались позивачу відповідачем.

Зважаючи на вказані вище обставини, а також те, що позивач жодним чином не довів підстави, на яких має бути повернутий авансовий платіж, суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу в задоволенні позову і в цій частині через його необґрунтованість.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що судове рішення місцевого суду прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для вирішення спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників судового процесу колегія судів з урахуванням п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.

У справі, що розглядається, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судове рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Приоритет Інвест" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2020 у справі №910/4449/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2020 у справі №910/4449/20 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/4449/20.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складений 19.02.2021.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді О.В. Попікова

С.В. Владимиренко