ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 року Справа № 915/642/20

м. Миколаїв

За позовом: Служби автомобільних доріг у Запорізькій області,

(69095, м.Запоріжжя, вул. Українська, 50);

до відповідача: Товариством з обмеженою відповідальністю "ПІВДЕНЬТРАНСБУД",

(54000, м.Миколаїв, вул. Адміральська, 9),

про стягнення грошових коштів у розмірі 875230 грн. 47 коп.,-

Суддя С.М.Коваль.

За участі секретаря судового засідання Сьянової О.С.

Представники:

Від позивача: не присутні;

Від відповідача: не присутні

СУТЬ СПОРУ : про стягнення 875230 грн. 47 коп.

Позов поданий про стягнення 875230 грн. 47 коп. збитків.

Позовні вимоги обґрунтовуються завданням збитків внаслідок не повернення майна переданого на зберігання за договором зберігання від 19.12.2012 № 900 АМ-12,.

Позивач, свого представника в судове засідання не направив, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заявою від 12.01.2021 року за вих. № 9/68 просить розглянути справу без його участі на підставі наявних у справі матеріалів.

Відповідач відзив на позовну заяву надав, проти позову заперечує повністю.

08.12.2011 року до господарського суду від позивача надійшов лист на виконання ухвали про залишення позову без руху № 9/1004 від 28.05.2020 року, в якому просить призначити експертизу з визначення розміру збитків відповідно методики оцінки майна.

Представник ТОВ "ПІВДЕНЬТРАНСБУД" проти призначення судової експертизи заперечує, мотивуючі недоцільністю.

Господарським судом в задоволені вказаного клопотання Служби автомобільних доріг у Запорізькій області відмовлено з наступного.

Статтею 1 Закону України "Про судову експертизу" передбачено, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Позивачем взагалі не поставлені питання на вирішення експертизи, до того ж

Стороною поставлено на вирішення експертизи питання, що стосуються розрахунку розміру збитків відповідно до методики, неповернутого майна, яке було передано позивачем згідно актів приймання передачі (а.с.11-17).

Виходячи з предмету даного спору, а саме стягнення збитків у розмірі 875230 грн. 47 коп. з договору 19.12.2012 № 900 АМ-12, вказані акти приймання-передачі будуть предметом судового дослідження, в ході якого вказаним документам буде надано правову оцінку, на підставі чого судом буде встановлено наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи.

Таким чином, проаналізувавши питання, яке сторона просить поставити на вирішення експертизи можна дійти висновку, що питання носить більше правовий зміст, розгляд і оцінка яких підлягає дослідженню судом в ході розгляду справи по суті.

Слід зауважити, що судова експертиза призначається, коли висновок експерта не може замінити інших засобів доказування. Проте, сторона не довела, що лише тільки висновок експерта в даному випадку може бути єдиним доказом по суті спору.

Відтак, суд не вбачає необхідності у призначенні судової експертизи, враховуючи при цьому, що суду не доведено, що висновок експерта в цьому випадку є єдиним доказом по справі і такий висновок не можуть замінити інші засоби доказування.

Відповідачем всупереч вимог статті 74 ГПК України не доведена необхідність призначення судової експертизи по даній справі.

В судовому засіданні 25 січня 2011 року відповідно до статті 240 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Обставини справи.

19.12.2012 року між Службою автомобільних доріг в Запорізькій області (далі - Служба) та ТОВ "ПІВДЕНЬТРАНСБУД" укладено договір відповідального зберігання №900 AM-12 (далі - договір).

На виконання умов п.п 1.1. договору позивач передав відповідачу на відповідальне зберігання Металоконструкції консольної навісної опалубки та технологічних опор для бетонування плити проїжджій частині (далі - майно), що підтверджується актом приймання-передачі (а.с. 11-17).

Відповідно п. 1.2 договору адресою зберігання майна є: споруда 14, будівельний майданчик ТОВ "ПІВДЕНЬТРАНСБУД".

На виконання наказу від 18.12.2018 №190 Про проведення інвентаризації автомобільних доріг загального користування державного значення та штучних споруд на них, незавершеного будівництва та майна на відповідальному зберіганні по об`єкту: "Будівництво автотранспортної магістралі через р. Дніпро в м. Запоріжжі», спеціалістами відділу капітального будівництва Служби було проведено інвентаризацію (обстеження та облік) майна, що перебуває на відповідальному зберіганні згідно договору №900 АМ-12 від 19.12.2012 у підрядної організації ТОВ "ПІВДЕНЬТРАНСБУД", загальною вагою - 126,676 т.

Під час проведення обстеження встановлено, що фактично на будівельному майданчику №1 (Крива Бухта) знаходиться металоконструкції опалубки загальною вагою 14,949 т. з 126,676т., решта металоконструкцій загальною вагою - 111,727 т. є відсутніми.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з листами від 07.02.2019, від 25.03.2019 за № 22/515 щодо повернення металоконструкції з відповідального зберігання, які фактично повинні знаходитись на території будівельного майданчика №1, на що у відповідях від 08.05.2019 № 31, від 24.06.2019 № 41 ТОВ "ПІВДЕНЬТРАНСБУД" не заперечує повернути на підставі актів прийому передачі все майно передане на зберігання відповідно до договору №900 АМ-12 від 19.12.2012.

Позивач у позовній заяві зазначає, що вартість не повернутих металоконструкцій становить 875230,47 грн. та підтверджує це актами приймання-передачі №1 від 20.12.2012, №2 від 20,12.2012, №4 від 10.01.2013, №5 від 25.04.2013, №6 від 26.12.2013, №7 від 16.12.2013, №10 від 20.12.2016 у цінах 2012 року.

Позивач просить стягнути з відповідача 875 230 грн. 47 коп. збитків.

Станом на день подання позовної заяви не повернуто, вартість відсутніх металоконструкцій опалубки загальною вагою 111,727 т, збитки відповідачем не відшкодовані.

В обґрунтування позову Служби автомобільних доріг у Запорізькій області посилається на статті 509, 524, 525, 526, 533, 629, 951, 953 Цивільного кодексу України, та статті 173, 174, 193, 224 Господарського кодексу України.

Відповідач письмовий відзив надав, проти позову заперечує у повному обсязі з наступного.

- згідно з п.2.3. договору № 900 АМ-12 від 19.12.2012р. зберігач має право використовувати передане на зберігання майно в господарській діяльності у відповідності до призначення майна тільки в інтересах та за погодженням з поклажодавцем. В процесі господарської діяльності відповідач використав частину майна, прийнятого на зберігання, в інтересах Служби автомобільних доріг у Запорізькій області, що підтверджується актом № 6 від 26.12.2013р., робочою документацією на Споруду № 5, договором субпідряду № 24 від 30.01.2012р. про закупівлю робіт з будівництва автотранспортної магістралі через р. Дніпро в м. Запоріжжя за державні кошти з додатковою угодою № 20 від 22.01.2014р., актом приймання виконаних будівельних робіт № 1/ПТБ від 29.08.2014р., рішенням господарського суду Вінницької області від 20.11.2017р. у справі № 902/560/15.

- частину майна було повернуто товариством з обмеженою відповідальністю "ПІВДЕНЬТРАНСБУД" Службі автомобільних доріг у Запорізькій області, що підтверджується актом приймання-передачі від 01.12.2016 р.

- інша частина металоконструкцій знаходиться на зберіганні у ТОВ "ПІВДЕНЬТРАНСБУД";

- інвентаризації (обстеження) майна проведена не за адресою зберігання не може бути доказом втрати (нестачі) майна, переданого за зберігання.

- позивачем не надано жодного доказу на підтвердження проведення вказаної інвентаризації (обстеження) та її результатів.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову з нижченаведеного.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна з сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статей 76, 77 ГПК України докази мають бути належними та допустимими.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України захист цивільних прав та інтересів здійснюється, зокрема, шляхом стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків. У відповідності з приписами частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частиною 2 ст. 224 Господарського кодексу України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

У справах зазначеної категорії на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому сліду відмітити, що збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона, яка вважає, що її права були порушені та нею понесені збитки, повинна довести як розмір збитків, так і факт їх понесення.

У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Статтею 951 Цивільного кодексу України передбачено, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Виходячи із системного аналізу ч. 3 ст. 22, ст. 951 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 225 Господарського кодексу України, відповідальність зберігача за втрату, нестачу або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, є обмеженою, а саме збитки, завдані поклажодавцю в разі втрати (нестачі) речі, обмежуються розміром її вартості.

Як випливає з матеріалів справи, а саме поданого Службою інвентаризаційного опису №3 від 21 січня 2019 року, позивач здійснив інвентаризацію забалансового рахунку 0231 "Майно на відповідальному зберіганні", а не інвентаризацію фактичної наявності майна за договором зберігання від 19.12.2012 р. № 900 АМ-12.

Інвентаризаційний опис №3, складений 21 січня 2019 року комісією із спеціалістів відділу капітального будівництва без участі представника ТОВ "ПІВДЕНЬТРАНСБУД", на будівельному майданчику № 1 (Крива Бухта), а не за адресою зберігання, передбаченою п. 1.2 договору (а.с.9), Споруда № 14 будівельний майданчик ТОВ "ПІВДЕНЬТРАНСБУД", а тому господарським судом як доказ не приймається.

Отже, позивачем не доведено втрату (нестачу) майна, переданого на зберігання за договором від 19.12.2012 №900 AM-12.

Із матеріалів справи вбачається та позивачем у позові не заперечується, що відповідач неодноразово зазначав на листи позивача щодо повернення за актами приймання передачі майна, яке знаходиться у ТОВ "ПІВДЕНЬТРАНСБУД" за договором зберігання, з урахуванням частково повернутого майна.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачем завдано збитки майну Служби автомобільних доріг в Запорізькій області, розмір цих збитків, отже, не доведена його вина в заподіянні збитків.

Інші аргументи сторін не можуть слугувати підставою для зміни висновку суду, оскільки стосуються з`ясування обставин, вже встановлених судом.

Ураховуючи викладені вище приписи законодавства та висновки суду, за результатом дослідження матеріалів справи, суд визнає, що у задоволенні позову Служби автомобільних доріг в Запорізькій області належить відмовити.

Вирішуючи питання про судові витрати у справі, суд виходить з того, що, згідно ст. 129 ГПК України, у разі відмови у позові, судовий збір підлягає покладенню на позивача.

Керуючись ст.ст. 129,232, 233, 236-238 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Південно-Західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Миколаївської області протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Оформлене відповідно до статті 84 цього Кодексу, рішення підписано 08.02.2021 року.

Суддя С.М.Коваль.