РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.02.2021Справа № 910/10838/20

За позовомГромадської організації "Всеукраїнська Антикорупційна Палата"
до1) Консорціуму "Блек Сі Консорціум" 2) Управління з будівництва, ремонту та реконструкції Департаменту будівництва та шляхового господарства Харківської міської ради
провизнання недійсним договору про закупівлю робіт
Суддя Підченко Ю.О.
Секретар судового засідання Лемішко Д.А.
Представники сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача-1: Роїк О.О. - представник за довіреністю;

від відповідача-2: Ворожбянов А.М. - представник за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадська організація "Всеукраїнська Антикорупційна Палата" (надалі також - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Консорціуму "Блек Сі Консорціум" (надалі також - відповідач-1) та Управління з будівництва, ремонту та реконструкції Департаменту будівництва та шляхового господарства Харківської міської ради (надалі також - відповідач-2) про визнання недійсним договору про закупівлю робіт за державні кошти № 06-26 від 26.06.2020, укладеного між відповідачами.

Відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 20.08.2020 відкрито провадження у справі № 910/10838/20, вирішено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 16.10.2020.

14.09.2020 через загальний відділ діловодства суду від Консорціуму "Блек Сі Консорціум" (відповідача-1) надійшов письмовий відзив на позовну заяву.

16.10.2020 до суду звернувся позивач з клопотанням про відкладення підготовчого судового засідання призначеного на 16.10.2020.

У підготовче судове засідання 16.10.2020 представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представники відповідачів безпосередньо в підготовчому судовому засіданні надали усні пояснення та не заперечували проти відкладення слухання справи.

Враховуючи наявні в матеріалах справи фактичні дані, неявку представника позивача, суд дійшов висновку про відкладення підготовчого судового засідання відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України до 20.11.2020 та продовжив строк підготовчого провадження на тридцять днів.

27.10.2020 через загальний відділ діловодства суду від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву в якому також наявна вимога про поновлення строку для подання відзиву.

10.11.2020 судом винесено ухвалу керуючись ст. 120 Господарського процесуального кодексу України та призначено наступне підготовче судове засідання у справі № 910/10838/20 на 27.11.2020.

Позивач, у свою чергу, 16.11.2020 звернувся до суду із письмовою відповіддю на відзив.

16.11.2020 через загальний відділ діловодства суду від Управління з будівництва, ремонту та реконструкції Департаменту будівництва та шляхового господарства Харківської міської ради надійшла заява про участь в судовому засіданні 20.11.2020 в режимі відеоконференції.

Згідно з ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2020 у задоволенні клопотання Управління про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції у справі № 910/10838/20 відмовлено.

Безпосередньо в підготовчому судовому засіданні 27.11.2020 представник позивача не заперечував проти поновлення відповідачу строку для подання відзиву.

Представник відповідача, у свою чергу, долучив до справи письмові заперечення на відповідь на відзив та просив, зокрема:

- визнати поважною причину пропуску строку на подання дозволу про початок виконання будівельних робіт та поновити строк на його подання;

- долучити копію дозволу про початок виконання будівельних робіт до матеріалів справи.

Представник позивача проти долучення до справи наданих відповідачем доказів заперечував у повному обсязі.

Суд вирішив поновити відповідачу строк на подання відзиву на позов, про що вказано у відповідній ухвалі суду.

З огляду на предмет спору у справі, заслухавши доводи учасників процесу, суд дійшов наступник висновків.

Враховуючи усні та письмові пояснення представника відповідача, належність долучених ним доказів до матеріалів справи, суд вважає за необхідне визнати поважною причину пропуску строку на подання дозволу про початок виконання будівельних робіт та поновити строк на його подання та долучити копію дозволу про початок виконання будівельних робіт до матеріалів справи.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

З огляду на те, що в судовому засіданні 27.11.2020 здійснено дії передбачені ст. 182 Господарського процесуального кодексу України, а також те, що не вирішених заяв та клопотань у справі не залишилося, суд вирішив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 22.01.2021.

30.11.2020 через загальний відділ діловодства суду позивачем долучено письмову відповідь на відзив Консорціуму "Блек Сі Консорціум".

16.01.2021 Господарським судом міста Києва винесено ухвалу в порядку ст. 120 Господарського процесуального кодексу України та перенесено судове засідання у справі на 12.02.2021.

Від відповідача-1 надійшли додаткові письмові пояснення по справі 16.01.2021.

У судове засідання 12.02.2021 представник позивача не з`явився, а 11.02.2021 звернувся до суду із письмовою заявою про розгляд справи по суті за відсутності позивача та його уповноваженого представника.

Представники відповідачів безпосередньо в судовому засіданні 12.02.2021 проти заявленого позову заперечили в повному обсязі та надали усні пояснення на підтвердження своїх доводів.

Згідно зі ст. 233 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників відповідачів, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

17.04.2020 Управлінням з будівництва, ремонту та реконструкції Департаменту будівництва та шляхового господарства Харківської міської ради (як замовником) на веб-порталі Уповноваженого органу за посиланням: https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2020-04-17-011204-b оприлюднене оголошення про проведення процедури закупівлі (відкритих торгів) за кодом ДК 021:2015:45233000-9 (Будівництво, влаштування фундаменту та покриття шосе, доріг) Нове будівництво магістралі загальноміського значення на ділянці від вул. Мойсеївської до метромосту у м. Харкові (ідентифікатор закупівлі UA-2020-04-17-011204- b).

01.06.2020 розпочався електронний аукціон. Автоматично електронною системою закупівель відразу після закінчення електронного аукціону відбулося розкриття тендерних пропозицій. За результатами оцінки тендерних пропозицій була визначена найбільш економічно вигідною тендерною пропозиція учасника - Консорціуму "Блек Сі Консорціум", пропозиція якого становила 96 154 500, 00 грн.

09.06.2020 замовником було визначено переможця торгів на закупівлю робіт з нового будівництва магістралі загальноміського значення на ділянці від вул. Мойсеївської до метромосту у м. Харкові - Консорціум "Блек Сі Консорціум" на підставі протоколу засідання тендерного комітету Управління з будівництва, ремонту та реконструкції № 15/4 від 09.06.2020 та оприлюднене повідомлення про намір укласти договір з учасником - переможцем процедури закупівлі.

26.06.2020 відповідач-2 оприлюднив на веб-порталі Уповноваженого органу договір про закупівлю разом з додатками до нього, а саме: договір про закупівлю робіт за державні кошти № 06-26 від 26.06.2020, укладений між Управлінням з будівництва, ремонту та реконструкції Департаменту будівництва та шляхового господарства Харківської міської ради та Консорціумом "Блек Сі Консорціум", та додатки до договору: договірна ціна на 2020-2021 рік; договірна ціна на 2021; календарний графік виконання робіт. Того ж дня відповідач-2 оприлюднив на веб-порталі Уповноваженого органу додаткову угоду № 1 від 26.06.2020 до договору про закупівлю робіт за державні кошти № 06-26 від 26.06.2020, згідно з якою ціну договору було зменшено на 17 121 984, 00 грн та відкориговано календарний графік виконання робіт.

Згідно з п. 1.1. договору, підрядник зобов`язується у 2020-2021 роках виконати роботи з нового будівництва магістралі загальноміського значення на ділянці від вул. Мойсеївської до метромосту у м. Харкові (згідно з ДК 021:2015:45233000-9 - Будівництво, влаштування фундаменту та покриття шосе, доріг) відповідно до проектно-кошторисної документації та тендерної документації, а замовник - прийняти ці роботи та оплатити їх. Найменування робіт - Нове будівництво магістралі загальноміського значення на ділянці від вул. Мойсеївської до метромосту у м. Харкові.

Однак, позивач вважає, що договір про закупівлю робіт з нового будівництва магістралі загальноміського значення за державні кошти (із змінами, внесеними на підставі додаткової угоди №1) укладено за відсутності відповідної ліцензії, яка вимагається законодавством, що згідно зі ст. 227 Цивільного кодексу України тягне за собою визнання цього договору недійсним в судовому порядку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, завданнями господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом (ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України).

Юридичні та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК України).

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач, зокрема, стверджує, що відповідно до п. 1.1. Статуту ГО "Всеукраїнська Антикорупційна Палата", Організація є добровільним неприбутковим, неполітичним громадським об`єднанням громадян України, громадян інших держав, осіб без громадянства, осіб, які перебувають в Україні на законних підставах, що створена на основі єдності інтересів, на засадах добровільності та рівноправності, для здійснення та з метою задоволення і захисту прав і свобод, задоволення та захисту суспільних інтересів, зокрема соціальних, економічних інтересів, інтересів у сфері публічних закупівель та у сфері публічних фінансів, зокрема інтересів щодо дотримання законності у зазначених сферах, а також творчих, вікових, спортивних, національно-культурних та інших інтересів.

Основна мета діяльності Організації визначена у пункті 2.1. Статуту та полягає у наступному: сприяння органам державної влади та місцевого самоврядування в проведенні антикорупційного процесу, здійснення програм та заходів, спрямованих на розвиток громадянського суспільства в Україні, сприяння забезпеченню прозорості діяльності всіх гілок влади України та відповідальності влади перед народом, сприяння поновленню довіри суспільства до органів державної влади та місцевого самоврядування в Україні через здійснення громадського контролю за утворенням, формуванням і діяльністю органів державної влади та органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, сприяння здійсненню та захист інтересів та прав членів Організації, громадськості, територіальної громади у сфері публічних закупівель та у сфері публічних фінансів.

Пунктом 1.3. Статуту визначено, що Організація має право від свого імені бути позивачем та відповідачем у судах згідно законодавства.

Позивач також вважає, що укладення за результатами процедури відкритих торгів договору про закупівлю робіт, виконання яких фінансуватиметься за рахунок коштів місцевого бюджету, всупереч діючому законодавству порушує законний інтерес територіальної громади міста Харкова та членів громади, який полягає у праві вимагати дотримання принципів ефективності при проведенні закупівель та об`єктивної й неупередженої оцінки тендерних пропозицій при публічних закупівлях для забезпечення потреб територіальної громади. Крім того, внаслідок укладення оспорюваного договору з суб`єктом, який не має права виконувати роботи за таким договором через відсутність ліцензії, було порушено інтерес територіальної громади міста Харкова та членів громади у виконанні якісних робіт з будівництва вулиць і доріг міста та у забезпеченні стану вулиць і доріг міста відповідно до діючих норм, а також було порушено інтерес стосовно забезпечення раціонального та ефективного використання коштів бюджету м. Харкова.

Водночас, визначені позивачем на власний розсуд у статуті мета (цілі) діяльності, основні завдання та можливості, не можуть свідчити про наявність порушеного, оспорюваного права, яке потребує відновленню, оскільки наявність такого права має бути доведена при зверненні до суду належними та допустимими доказами.

У рішенні Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретними матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний Суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі - "Конвенція") щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04, рішення від 20.10.2011, набуло статусу остаточного 20.01.2012) Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява №33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява №48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява №21151/04, п. 72, від 08.04.2008, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява №10373/05, п. 51, від 15.09.2009). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Тобто, застосовуючи до спірних правовідносини проголошений Європейським судом з прав людини обов`язок державних органів неухильного дотримання принципу належного урядування слід дійти висновку, що основоположними принципами виконання підприємством, яке на 100% належить державі, при проведенні процедури закупівлі є верховенство права, одним із елементів якого в свою чергу виступає принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина, втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлювальних такими обмеженнями, тобто, обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачити юридичні наслідки своєї поведінки.

Наведені принципи є безумовно першочерговим чинником гарантування таких засад проведення публічних закупівель як: добросовісна конкуренція серед учасників, відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель, недискримінація учасників, об`єктивна та неупереджена оцінка тендерних пропозицій, запобігання корупційним діям і зловживанням, адже втілюються на практиці саме через послідовність та законність дій відповідного замовника - розпорядника.

До господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено, не визнано чи оспорюється. Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та(або) інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Відповідно до ст. 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо спору та їх обґрунтування. Відповідно до ч. 3 ст. 162 Господарського процесуального України позовна заява повинна містити серед іншого виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Статтями 1, 21 Закону України «Про громадські об`єднання» громадським організаціям надано право звертатися у порядку, визначеному законом, до органів державної влади, органів влади АРК, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб з пропозиціями (зауваженнями), заявами (клопотаннями), скаргами. Аналогічні за своїм змістом загальні повноваження громадського об`єднання містяться і в Статуті позивача (п.п. 2 п. 2.5. Статуту).

При цьому, право громадських організацій на звернення до суду із відповідними позовами у розумінні пункту другого частини першої статті 21 наведеного Закону є загальною прерогативою та обмежено певними категоріями правовідносин, з якими безпосередньо пов`язана статутна діяльність громадських організацій, та законодавством, яке безпосередньо регулює відповідні правовідносини.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 28.11.2013 № 12-рп/2013 громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом, лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено у її статутних документах та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб.

У свою чергу, відповідачі заперечуючи проти вказаного позову зазначають, що позивачем не надано доказів членства громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у Громадській організації "Всеукраїнська антикорупційна палата", їх приналежності до територіальної громади м. Харкова станом на момент укладення спірного договору та спільного інтересу територіальної громади міста Харкова до укладеного спірного договору (проведення громадських слухань, залучення громадськості до слухань, обговорень питань пов`язаних із нібито недійсним договором, звернення громадськості до Харківської міської ради з приводу наявності у діях відповідачів ознак порушення законодавства чи неупередженої оцінки або порушень процедури при укладенні спірного договору тощо).

Суд приймає до уваги долучені позивачем докази разом з відповіддю на відзив від 25.11.2020 на підтвердження членства громадянина ОСОБА_2 у Громадській організації "Всеукраїнська антикорупційна палата" з 15.05.2020 у відповідності до Рішення ГО "Всеукраїнська Антикорупційна Палата" № 1/05-2020 від 15.05.2020.

У той же час, необхідно зауважити, що доказів членства громадянина ОСОБА_1 у Громадській організації "Всеукраїнська антикорупційна палата" позивачем надано не було.

Відповідно до положень ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З вказаного випливає, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна зі сторін договору чи інша заінтересована особа.

Зважаючи на ту обставину, що визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, який передбачено у п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, з позовом до суду вправі звернутись особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Крім того, визнання правочину недійсним повинно бути саме тим способом захисту прав та інтересів, застосування якого призведе до захисту та поновлення порушених прав та інтересів особи, яка не є стороною оспорюваного правочину.

Згідно з пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Позивач наполягав на тому, що питання публічних закупівель становлять суспільний інтерес, а члени ГО "Всеукраїнська Антикорупційна Палата" є членами територіальної громади міста Харкова. Порушення законних прав та спільних інтересів територіальної громади неминуче призводить до порушення прав кожного члена такої громади, відтак, члени територіальної громади мають право на судовий захист своїх спільних прав.

Однак, позивачем суду не обґрунтовано, яким чином порушені особисті немайнові або майнові права та інтереси Організації чи територіальної громади міста Харкова внаслідок укладення спірного правочину.

Більше того, оскільки позивач не брав участі у закупівлі, та не є стороною спірного договору, тоді визнання правочину недійсним не призведе до захисту прав чи охоронюваних законом інтересів позивача, оскільки наслідки недійсності поширюються лише на сторін недійсного договору.

Отже, суд дійшов висновку, що охоронюваний законом інтерес позивача не порушено, а Організацією належними та допустимими доказами такого порушення не доведено. У той же час, суд не спростовує доводів позивача про те, що громадські організації можуть діяти в інтересах членів такого об`єднання, у тому числі звертатися в інтересах своїх членів до суду в передбачених законодавством випадках.

Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, відтак, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті.

Таким чином, суд зазначає, що право на звернення до суду не може бути обмежене за відсутності у статуті такого права, проте, наявність порушеного права встановлюється не у зв`язку із його зазначенням у статуті, а у зв`язку з фактичним порушенням.

Жодних доказів порушення прав позивача внаслідок укладення оспорюваного договору, позивачем не надано, як і не надано доказів звернення до суду з метою захисту прав та інтересів громадян, колективів або груп людей, чиї права були б порушені внаслідок прийняття оспорюваного правочину.

У постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18 та від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19 зазначено, що відсутність порушення прав та інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем не доведено наявності суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Стосовно посилань позивача на положення ст. 227 Цивільного кодексу України суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Дійсно, відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з Постановою Пленуму Вищого Господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", правочин вважається вчиненим без ліцензії, якщо на час такого вчинення останню не отримано, або строк її дії закінчився, або ліцензію анульовано (відкликано), або її дію зупинено у передбачених законом випадках.

Крім того, положеннями ч. 1, 2 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» в редакції на дату укладення спірного договору, передбачено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом та учасник - переможець процедури закупівлі під час укладення договору повинен надати дозвіл або ліцензію на провадження певного виду господарської діяльності, якщо отримання такого дозволу або ліцензії на провадження такого виду діяльності передбачено законодавством.

Ліцензія - документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання-ліцензіата на провадження зазначеного в ньому виду господарської діяльності протягом визначеного строку за умови виконання ліцензійних умов.

Відповідно до п. 5 Закону про ліцензування ліцензія - право суб`єкта господарювання на провадження виду господарської діяльності або частини виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню.

Згідно з технічним завданням клас наслідків предмету закупівлі розрахований як СС2.

Відповідно до ч. 1 ст. 37-1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" господарська діяльність з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними наслідками (СС3), підлягає ліцензуванню за переліком видів робіт, що визначається Кабінетом Міністрів України, відповідно до закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Отже, ч. 1 ст. 37-1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" є відсилочною нормою та вказує, що перелік видів робіт, які підлягають ліцензуванню визначається Кабінетом Міністрів України, відповідно до Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності".

Згідно з п. 4 Закону про ліцензування ліцензійні умови - нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів України, іншого уповноваженого законом органу державної влади, положення якого встановлюють вичерпний перелік вимог до провадження господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, обов`язкових для виконання ліцензіатом, та вичерпний перелік документів, що додаються до заяви про отримання ліцензії.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.12.2007 № 1396 затверджений порядок ліцензування господарської діяльності, пов`язаної зі створенням об`єктів архітектури ( далі також - Порядок).

Відповідно до п. 1 Порядок розроблений відповідно до Законів України "Про ліцензування видів господарської діяльності", "Про архітектурну діяльність", "Про основи містобудування" та "Про регулювання містобудівної діяльності", встановлює загальні вимоги до ліцензування господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками.

Згідно з п. 2 Порядку, юридична та фізична особа (підприємець) - суб`єкти господарської діяльності, що мають намір провадити будівельну діяльність, повинні отримати ліцензію згідно з цим Порядком.

Таким чином, законодавством було передбачено, що господарська діяльність з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками підлягала ліцензуванню.

Крім того, Постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.2016 № 256 затверджений перелік видів робіт із провадження господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, які підлягають ліцензуванню (далі також - Перелік).

Однак, на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2020 № 219 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.12.2007 № 1396 та від 30.03.2016 № 256 втратили чинність.

З урахуванням доводів учасників справи, з огляду на наведені вище обставини, суд дійшов висновку, що на момент укладення відповідачами спірного договору та на час вирішення спору в суді законодавством не встановлений порядок ліцензування господарської діяльності, пов`язаної із створенням об`єктів архітектури. Тобто, на дату проведення аукціону та на час укладення спірного договору Кабінетом Міністрів України не було встановлено жодного виду робіт з будівництва об`єктів, які б підлягали ліцензуваню відповідно до вимог Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності ".

Відтак, будівництво об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками не є видом господарської діяльності, який підлягає ліцензуванню.

Не може бути визнаний недійсним правочин у порядку ст. 227 Цивільного кодексу України, якщо на час його вчинення порядок отримання ліцензії, орган ліцензування та ліцензійні умови не визначено у жодному нормативно-правовому акті.

Положеннями ч. 2 ст. 20 Закону про ліцензування передбачено, що у разі відсутності ліцензійних умов провадження відповідного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, відповідальність за провадження такої господарської діяльності без ліцензії не застосовується.

Приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

По суті розгляду справи, судом встановлено, що сторони договору від 26.06.2020 № 06-26 належним чином досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З огляду на вказані обставини справи, суду не доведено наявність підстав, з яким закон пов`язує визнання правочину недійсним, та позивачем не доведено порушення відповідачами його прав чи охоронюваних законом інтересів, як заінтересованої особи, під час укладення спірного правочину, відповідно до вимог чинного законодавства України.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов Громадської організації "Всеукраїнська Антикорупційна Палата" до Консорціуму "Блек Сі Консорціум" та Управління з будівництва, ремонту та реконструкції Департаменту будівництва та шляхового господарства Харківської міської ради про визнання недійсним договору про закупівлю робіт за державні кошти № 06-26 від 26.06.2020 не підлягає задоволенню.

Враховуючи приписи пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає витрати по сплаті судового збору на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 232, 233, 237, п. 2 ч. 5 ст. 238, ст. ст. 240, 241, ч. 1 ст. 256, 288 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Громадської організації "Всеукраїнська Антикорупційна Палата" до Консорціуму "Блек Сі Консорціум" відмовити.

2. У задоволенні позовних вимог Громадської організації "Всеукраїнська Антикорупційна палата" до Управління з будівництва, ремонту та реконструкції Департаменту будівництва та шляхового господарства Харківської міської ради відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення буде складено та підписано 17.02.2021 року.

Суддя Ю.О.Підченко