ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2021 р. Справа№ 910/6108/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

за участю секретаря судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представника(-ів): згідно з протоколом судового засідання від 08.02.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Львівської обласної державної адміністрації

на рішення Господарського суду міста Києва

від 10.08.2020 (повний текст судового рішення складено 20.08.2020)

у справі №910/6108/20 (суддя Босий В.П.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Дрогобицьке заводоуправління будівельних матеріалів"

до Львівської обласної державної адміністрації

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Стрийська районна державна адміністрація Львівської області

про визнання договору оренди укладеним,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Дрогобицьке заводоуправління будівельних матеріалів" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Львівської обласної державної адміністрації про визнання договору оренди землі укладеним.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для укладення договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0505, яка розташована на території Завадівської сільської ради Стрийського району Львівської області за межами населеного пункту, від укладення якого відповідач ухиляється.

У відзиві на позов відповідач проти позову заперечував, просив у задоволенні позовної заяви відмовити, вказуючи на те, що розпорядження щодо передачі позивачу в оренду земельної ділянки не було реалізовано в однорічний термін з моменту його видання. Також відповідач у поданому відзиві вказує на порушення строку позовної давності для звернення позивача із даним позовом до суду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.08.2020 у справі №910/6108/20 позов задоволено повністю. Визнано укладеним між Приватним акціонерним товариством "Дрогобицьке заводоуправління будівельних матеріалів" та Львівською обласною державною адміністрацією договір оренди в редакції, викладеній в резолютивній частині оскаржуваного рішення. Стягнуто з Львівської обласної державної адміністрації на користь Приватного акціонерного товариства "Дрогобицьке заводоуправління будівельних матеріалів" судовий збір у розмірі 2102,00 грн.

Місцевий господарський суд дійшов до висновку про необхідність укладення договору оренди землі в редакції позивача, враховуючи наявність чинного розпорядження Львівської обласної державної адміністрації №788/0/5-11 від 03.08.2011 про передачу земельної ділянки в оренду відповідачу та беручи до уваги, що свобода договору не є безмежною, а умови спірного договору оренди викладені відповідно до розпорядження відповідача, чинного законодавства України і Типового договору. При цьому судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом у даній справі в межах строку позовної давності.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Львівська обласна державна адміністрація звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм матеріального права. При цьому апелянт вказує, що судом першої інстанції не було надано оцінки діям/бездіяльності позивача на реальне та добросовісне оформлення права оренди земельної ділянки протягом тривалого часу (з 2011 р. (прийняття рішення про надання земельної ділянки в оренду)) до моменту звернення із пропозицією стосовно укладення договору. Апелянт вважає, що дія розпорядження голови обласної державної адміністрації не може бути безмежною, оскільки це б зумовлювало порушення принципу справедливості та розумності, а також сприяло зловживанню цивільними правами одним із учасників відповідних правовідносин; у цьому спорі саме інститут позовної давності має слугувати належним механізмом прав Львівської обласної державної адміністрації, як власника та розпорядника відповідної земельної ділянки, саме інститут позовної давності слугує засобом запобігання зловживань зі сторони учасника відповідних правовідносин, зважаючи на те, що розпорядження №788/0/5-11 «Про передачу земельної ділянки», затверджене 03.08.2011, тому у спірних правовідносинах наявні достатні підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності. Також, апелянт вважає, що визначивши в односторонньому порядку розмір орендної плати, суд порушив конституційні норми в частині визначення виключної компетенції органу виконавчої влади щодо розпорядження землею, норми цивільного законодавства та Закону України «Про оренду землі». Крім того, апелянт стверджує, що суд першої інстанції не дотримався вимог господарського процесуального законодавства щодо належного повідомлення учасника справи про дату, час та місце судового засідання, не забезпечив можливості реалізувати надані йому законом права, розглянувши справу за відсутності представника відповідача.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Львівської обласної державної адміністрації на рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2020 у справі №910/6108/20; призначено розгляд апеляційної скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування рішення суду є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства. При цьому позивач наголосив на тому, що розмір орендної плати в спірному договорі визначено в максимально можливому розмірі, передбаченому чинним законодавством України, а саме: 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Також позивач вказував, що він є власником спеціального дозволу на користування надрами №1717 від 25.12.1998 з метою видобування суглинків, глини саме Голобутівського родовища у Львівській області, тобто відповідна земельна ділянка Голобутівського родовища не може бути надана в оренду жодному іншому суб`єкту підприємницької діяльності, адже до 2038 р. включно право здійснювати в його межах користування надрами має позивач згідно спеціального дозволу, натомість відповідач попри заяви та вимоги позивача не забезпечує укладення договору оренди, за наявності правової підстави для цього, а саме: чинного розпорядження №788/0/5-11 «Про передачу земельної ділянки» від 03.08.2011, що спростовує доводи відповідача про неналежну поведінку позивача. Позивач стверджує, що з позовом у даній справі звернувся в межах строку позовної давності.

13.01.2021 через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про здійснення розгляду апеляційної скарги за відсутності представника позивача; рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

05.02.2021 через канцелярію суду від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких відповідач вказував про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення суду через не дослідження судом першої інстанції доказів, які б підтверджували нормативно грошову оцінку спірної земельної ділянки.

08.02.2021 через канцелярію суду від позивача, на виконання вимог ухвали суду від 14.01.2021, надано письмові пояснення щодо визначення нормативно грошової оцінки спірної земельної ділянки, в якому повідомлено, що як вбачається з п.5 договору оренди землі, вимога про визнання якого укладеним є предметом позову у даній справі, нормативна грошова оцінка земельної ділянки визначена в розмірі 665142,47 гривень, що не заперечувалось відповідачем ні на момент звернення позивача до нього в позасудовому порядку з вимогою про укладення договору (2019 р.), ні під час розгляду даної справи в суді першої інстанції. При цьому, визначений розмір нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки підтверджується витягом із технічної документації №97-13-0.33-3111/177-19 від 16.07.2019 (який додано позивачем до цих пояснень).

В судове засідання апеляційної інстанції 08.02.2021 представники позивача, третьої особи не з`явились.

Колегія суддів звертає увагу на те, що учасники у справі належним чином повідомлені про місце, дату і час судового розгляду, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення позивачу, відповідачу та третій особі.

З огляду на викладене, а також враховуючи те, що явка представників учасників справи в судові засідання не була визнана обов`язковою, судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду апеляційної скарги у даній справі за відсутності представників позивача, третьої особи.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

Розпорядженням Голови Львівської обласної адміністрації №788/0/5-11 від 03.08.2011 "Про передачу земельної ділянки" затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ВАТ "Дрогобицьке заводоуправління будівельних матеріалів" під розширення Голобутівського кар`єру глинсировини площею 6,1366 га пасовищ із земель запасу на території Завадівської сільської ради Стрийського району, з них І етап - 1,5222 га, ІІ етап - 1,5000 га, ІІІ етап - 1,5000 га, ІV етап - 1,6144 га.

Також вказаним розпорядженням переведено земельну ділянку площею 1,522 га із категорії земель сільськогосподарського призначення в категорію земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; надано ВАТ "Дрогобицьке заводоуправління будівельних матеріалів" земельну ділянку під розширення Глобутівського кар`єру глинсировини площею 1,5222 га із категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення в оренду терміном на 1 рік на території Завадівської сільської ради Стрийського району.

Листом №124 від 12.09.2019 позивач звернувся до відповідача з проханням надати в оренду під розширення розробки Голобутівського кар`єру земельні ділянки площею 1,5222 га, кадастровий номер :03:000:0505, та площею 1,5000 га, :03:000:0506.

У відповідь на вказане звернення, Департамент архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації листом №16-651/0/2-20 від 10.02.2020 повідомив, що надання в оренду земельної ділянки площею 1,5222 га можливо здійснити на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Листом №33 від 20.02.2020 позивач повторно звернувся до відповідача із проханням укласти договір оренди спірної ділянки. До вказаного листа позивачем було додано два примірники проекту договору в редакції, зазначеній у даній позовній заяві.

Спір у справі виник у зв`язку з незаконною, на думку позивача, відмовою відповідача укласти договір оренди землі.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 20 Господарського кодексу України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Враховуючи зміст вказаних норм законодавства України, вимога про врегулювання розбіжностей, які виникли при укладенні договору оренди землі, шляхом визнання договору оренди земельної ділянки укладеним в редакції позивача є належним способом захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання.

Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

За змістом статей 626, 627, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у статтях 6 і 627 Цивільного кодексу України, свобода договору полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів і погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору у Цивільному кодексі України, законодавець разом із тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною 3 статті 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Статтею 187 Господарського кодексу України встановлено, що спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Так, за змістом частини 1 статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 1 статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Аналогічні положення закріплено у статті 1 Закону України "Про оренду землі".

Відповідно до статті 13 Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно зі статтею 14 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 №220 затверджений Типовий договір оренди землі.

Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 124 цього Кодексу передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Положеннями чинного законодавства передбачено, що необхідною умовою укладення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності, є наявність рішення відповідного органу про передачу земельної ділянки в оренду.

Пунктом а) ст. 8 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень обласних рад у галузі земельних відносин на території області належить розпорядження землями, що знаходяться у спільній власності територіальних громад.

Як встановлено вище, розпорядженням Голови Львівської обласної адміністрації №788/0/5-11 від 03.08.2011 "Про передачу земельної ділянки" затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ВАТ "Дрогобицьке заводоуправління будівельних матеріалів" під розширення Голобутівського кар`єру глинсировини площею 6,1366 га пасовищ із земель запасу на території Завадівської сільської ради Стрийського району, з них І етап - 1,5222 га, ІІ етап - 1,5000 га, ІІІ етап - 1,5000 га, ІV етап - 1,6144 га.

Також вказаним розпорядженням переведено земельну ділянку площею 1,522 га із категорії земель сільськогосподарського призначення в категорію земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; надано ВАТ "Дрогобицьке заводоуправління будівельних матеріалів" земельну ділянку під розширення Глобутівського кар`єру глинсировини площею 1,5222 га із категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення в оренду терміном на 1 рік на території Завадівської сільської ради Стрийського району.

Згідно із статтею 181 Господарського кодекс України проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

Частиною 4 статті 188 Господарського кодексу України визначено, що якщо сторони не досягли згоди щодо зміни договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Колегією суддів встановлено, що позивач у відповідності до вимог ст. 181 Господарського кодексу України надіслав на адресу відповідача лист №124 від 12.09.2019 з проханням надати в оренду під розширення розробки Глобутівського кар`єру земельні ділянки площею 1,5222 га, кадастровий номер :03:000:0505, та площею 1,5000 га, :03:000:0506.

У відповідь на вказаний лист, Департамент архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації листом №16-651/0/2-20 від 10.02.2020 повідомив, що надання в оренду земельної ділянки площею 1,5222 га можливо здійснити на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Листом №33 від 20.02.2020 позивач повторно звернувся до відповідача із проханням укласти договір оренди спірної ділянки. До вказаного листа позивачем було додано проект договору оренди землі, який містить істотні умови, передбачені ст. 15 Закону України "Про оренду землі", відповідає розпорядженню Львівської обласної державної адміністрації №788/0/5-11 від 03.08.2011 (чинне та не скасоване) та відповідає Типовому договору оренди землі, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 №220.

Відповідач, одержавши проект договору оренди, не повернув позивачу примірник договору, протокол розбіжностей до цього договору не склав, що свідчить про відсутність належних заперечень до надісланого договору та безпідставне ухилення від його укладення стороною.

Статтею 15 Закону України "Про оренду землі" визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Відповідно до приписів статті 21 названого Закону орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Частиною першою пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України і частиною першою статті 13 Закону України "Про оцінку земель" встановлено, що для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності обов`язково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід із земельної ділянки (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими та затвердженими нормативами (стаття 1 Закону України Про оцінку земель).

Статтею 288 Податкового кодексу України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) унормовано, що розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (пункт 288.4). Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки (підпункт 288.5.1 пункту 288.5); не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки (підпункт 288.5.2 пункту 288.5); може перевищувати граничний розмір орендної плати, встановлений у підпункті 288.5.2, у разі визначення орендаря на конкурентних засадах (підпункт 288.5.3 пункту 288.5).

Колегією суддів встановлено, що у запропонованому позивачем проекті договору річний розмір орендної плати визначений останнім на підставі технічної документації нормативно грошової оцінки земельної ділянки (витяг із технічної документації №97-13-0.33-3111/177-19 від 16.07.2019 міститься в матеріалах справи), що відповідає вище вказаним приписам. Також судом встановлено, що запропонований проект договору в редакції позивача відповідає Типовому договору оренди землі, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 №220.

Твердження відповідача про те, що розпорядження Львівської обласної державної адміністрації №788/0/5-11 від 03.08.2011 мало бути реалізоване в однорічний термін з моменту його видання правомірно відхилено місцевим господарським судом, оскільки ні умовами чинного законодавства, ні змістом самого розпорядження не встановлено строку його дії та, відповідно, можливості реалізації позивачем свого права на отримання в оренду земельної ділянки. При цьому, однорічний термін, зазначений в тексті такого розпорядження, стосувався строку оренди, на який відповідач прийняв рішення передати землю позивачу.

Враховуючи те, що Львівська обласна державна адміністрація наділена правом розпорядження спірною земельною ділянкою, саме вона має виступати орендодавцем за договором.

З огляду на викладене, враховуючи наявність чинного розпорядження Львівської обласної державної адміністрації №788/0/5-11 від 03.08.2011 про передачу земельної ділянки в оренду відповідачу та беручи до уваги, що свобода договору не є безмежною, а умови спірного договору оренди викладені відповідно до розпорядження відповідача, чинного законодавства України і Типового договору, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про визнання договору оренди землі укладеним, в запропонованій позивачем редакції, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно заяви відповідача про застосування строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Як вбачається із матеріалів справи, право на звернення до суду із даним позовом у позивача виникло після його звернення до відповідача із пропозицією на укладення договору, від укладення якого останній ухилився, тобто з 2019 року.

Відтак, позивач звернувся до суду у межах встановленого законом строку позовної давності.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не дотримався вимог господарського процесуального законодавства щодо належного повідомлення учасника справи про дату, час та місце судового засідання, не забезпечив можливості реалізувати надані відповідачу законом права, розглянувши справу за відсутності представника відповідача, є безпідставними, з огляду на те, що відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на позов, в якому викладено свої заперечення проти позову, а також з огляду на те, що судом визнана не обов`язковою явка учасників справи у судове засідання; відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою якого є не відсутність в судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються судом на апелянта у відповідності до статті 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Львівської обласної державної адміністрації залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2020 у справі №910/6108/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/6108/20 повернути Господарському суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано 22.02.2021.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова