ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2021 р. Справа№ 910/380/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Євсікова О.О.

Владимиренко С.В.

за участю секретаря судового засідання: Костяк В.Д.

за участю представника(-ів): згідно протоколу судового засідання від 15.02.2021,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАКТ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.08.2020, повний текст якого складено 13.10.2020

у справі №910/380/20 (суддя Джарти В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАКТ"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про зобов`язання відновити становище, яке існувало до порушення прав, шляхом сторнування нарахувань плати за послуги та зобов`язання здійснити перерахунок вартості послуг,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У січні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ТАКТ" (далі - позивач, Товариство) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - відповідач, Залізниця) про зобов`язання відновити становище, яке існувало до порушення прав, шляхом сторнування нарахувань плати за послуги та зобов`язання здійснити перерахунок вартості послуг.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив про неналежне виконання відповідачем зобов`язання щодо здійснення нарахування вартості послуг зберігання, охорони та користування вагонами.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.08.2020 у справі №910/380/20 у задоволенні позову відмовлено.

Суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позовних вимог з посиланням на невірно обраний спосіб захисту.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з даним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "ТАКТ" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 26.08.2020 у справі №910/380/20 скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, доводи апеляційної скарги позивача зводяться до доведення ним обставин щодо правомірності обраного ним способу захисту.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.12.2020 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді Євсіков О.О., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2020 поновити Товариству з обмеженою відповідальністю "ТАКТ" пропущений строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 26.08.2020 у справі №910/380/20. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 15.02.2021 о 15:40 год. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 03.02.2021. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 03.02.2021. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання є необов`язковою.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просив скаргу відхилити та оскаржене судове рішення залишити без змін, як правильне та обґрунтоване.

Явка представників сторін.

В судове засідання від 15.02.2021 з`явилися представники позивача та відповідача.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення присутніх представника позивача та відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

15.02.2018 між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця", як перевізником, (у подальшому повне найменування юридичної особи було змінено на Акціонерне товариство "Українська залізниця") та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТАКТ", як замовником, був укладений договір про надання послуг № 10228/ПрЗ- 2018.

У зв`язку з тим, що власна залізнична колія ТОВ "Такт" була тимчасово закрита позивач звернувся із заявою №2542 від 05.12.2018 (отримано відповідачем 06.12.2018) на ім`я начальника дирекції Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерне товариство "Українська залізниця" про переадресацію залізничних вагонів з залізничної станції "Самарівка" (код 451909) на залізничну станцію Ігрень (453105) в межах зони відповідальності Регіональної філії "Придніпровська залізниця" на адресу ТОВ НВП "Стальсервіс" (код 3465), адреса 49112 м. Дніпро, вул. Гаванська, 96 ( (код 3465), 49112, м. Дніпро, вул. Гаванська, 96).

Позивач просив переадресувати вагони №№ 44248508, 53436317, 53487781, 53813796, 56092026, 734604, 65400152 по первинним документам по яким вони прибули імпортним вантажем (металопрокат) на станцію "Самарівка" на адресу ТОВ "Такт" (, 49005 м. Дніпро, вул. Героїв Крут, 16-а) за залізничними накладними: 22197789, 22197348, 22120683, 26265983, 26268361, 26268368, 26272263, 26289507.

Митне оформлення вказаних вагонів було завершене, а копії митних декларацій отримані відповідальними працівниками станції «Самарівка».

Вказана заявка позивача не була виконана відповідачем, а тому листом від 10.12.2018 №2553 позивач знов звернувся до відповідача з питанням переадресації вагонів.

13.12.2018 о 18:50 Залізниця видала вантаж позивачу шляхом подання вагонів на його власну залізничну колію, тобто без виконання заявки позивача від 05.12.2018 № 2542 на переадресацію вантажу.

У подальшому щодо вказаних вагонів відповідач (за період часу з 00 год 00 хв. 07.12.2018 та з 00 год 00 хв. 08.12.2018 до 18 год 50 хв 13.12.2018) за відомістю №15120303 від 16.12.2018, накопичувальною карткою №16121562 від 16.12.2018, накопичувальною карткою №15121559 від 15.12.2018, відомістю № 15120303, № 16120305 нарахував позивачу плату за користування вагонами: №№ 44248508, 487781, 53813796, 56092026, 734604, 65400152 плату за зберігання та охорону, яку одержав за рахунок сплачених позивачем щомісячних авансових платежів (платіжне доручення: від 27.11.2019 № 5408, від 29.11.2019 №5428, від 03.12.2019 № 5462, від 07.12.2019 № 5537, від 13.12.2019 №5555, від 14.12.2019 № 5557) на загальну суму 935 000,00 грн.

В обґрунтуванні позову, позивач посилався на те, що відповідач утримав з авансових платежів вартість послуг охорони, зберігання та користування вагонами за весь період прострочення виконання своїх власних зобов`язань з доставки вагонів на іншу залізничну станцію.

Відтак, на переконання позивача, відповідач діяв неправомірно та безпідставно, оскільки нарахував та одержав за рахунок позивача гроші в розмірі вартості вказаних послуг за період після отримання заявки на переадресацію і до видачі вантажу позивачу.

З метою позасудового врегулювання спору позивач скористався правом звернення з претензією до відповідача на підставі пункту ж статті 134, частини 1 статті 135 Статуту залізниць України в якій просив повернути на рахунок ТОВ "Такт", з якого надмірно списана сума вартості послуг з охорони, вартості послуг зберігання та користування залізничними вагонами № №44248508, 53436317, 53487781, 53813796, 56092026, 56938848, 61734604, 65400152 з одночасним виконанням вимог Податкового кодексу України у зв`язку з поверненням коштів.

Листом від 06.09.2019 № ЦТЛ-19/1764 відповідач відхилив претензію, вказав, що не отримував лист позивача від 05.12.2108 № 2542 щодо переадресації вагонів, а нарахування платежів, по яких списав кошти здійснив у зв`язку з невиконанням позивачем своїх зобов`язань з своєчасного отримання вантажу.

За вазаних обставин, позивач звернувся із даним позовом до суду та просить суд відновити становище, яке існувало до порушення прав, сторнувати зроблені ним нарахування плати за послуги (зберігання, охорони та користування вагонами) по спірних вагонах та зобов`язати здійснити перерахунок їх вартості до 00 год. 00 хв. 07.12.2018 включно з оплатою за які позивач згодний. При цьому відповідач в листі від 06.09.2019 №ЦТЛ-19/1764 вказав суму загальних сум нарахувань за відомостями та накопичувальними картками зробленими до 13.12.2018, з чим позивач не згодний. Разом з тим, Товариство під час розгляду спору скористалось своїм правом на витребування доказів, зокрема переліку тарифів за послуги Залізниці, зокрема, щодобового розрахунку вартості послуг з посиланням на підстави здійснення нарахування вартості послуг та застаованих тарифів.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказав, що з огляду на надані Товариством накладні №№ 22120683, 27268361, 26289507, 26268368, 26272263, 26265983, 22197348, 22197789 вбачається, що у листопаді 2018 року з Білоруською та Російською Залізницями, як договірними перевізниками, були укладені договори перевезення вантажу у власних вагонах АО "НПК" №№ 53436317, 53487781, 53813796, 56092026, 56938848, та вагонах Білоруської залізниці №№ 44248508, , . Про відповідне вбачається з графи "26" та "7" Накладних. Відповідно до відомостей, зазначених у графі "22" Накладних AT "Укрзалізниця" є послідуючим перевізником по маршруту від станцій Бережест та Тополі до станції Самарівка.

ТОВ "Такт" є отримувачем вантажу по станції призначення (відомості з граф " 4" та " 5").

Платником послуг по маршруту AT "Укрзалізниця" є ТОВ "Такт", відповідно до відомостей графи " 23" Накладних, із зазначенням коду, відкритого на умовах Договору від 15.02.2018 № 10228/ПрЗ-2018 про надання послуг, укладеного між Позивачем, як Замовником, та Відповідачем, як Перевізником (далі - Договір).

Предметом Договору є здійснення перевезень вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, та інших послуг , пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученні (експорт, імпорт) у вагонах Перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах Замовника і проведення розрахунок за ці послуги.

Відповідач стверджує, що під час здійснення вказаних перевезень AT "Укрзалізниця" у відповідності до умов Договору та Збірника тарифів було нараховано та списано з ТОВ "Такт" збір за зберігання вантажу в розмірі 153 229,56 грн, плату за охорону вантажу в розмірі 182 731,87 грн, та плату за користування в розмірі 43 4832,48 грн, всього 379 434,91 грн. Списання плати за вказані послуги відбулося за переліками 15 та 16 грудня 2018.

Зясовуючи причини виникнення спору між сторонами суд першої інстанції зазначив наступне.

Відповідно до частин 5, 6 статті 306 Господарського кодексу України (далі - ГК України) перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною 2 статті 908 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Стаття 3 Закону України "Про залізничний транспорт" передбачає, що законодавство про залізничний транспорт загального користування складається з Закону України "Про транспорт", цього Закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та інших актів законодавства України. Нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту загального користування, безпеки руху, охорони праці, забезпечення громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті України є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Згідно статті 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

За змістом частини 2 статті 307 ГК України договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до частини 5 вищезазначеної статті умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями встановлюються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

У статті 2 Статуту зазначено, що останній визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, які користуються залізничним транспортом.

На підставі цього Статуту затверджені Мінтрансом Правила перевезень вантажів, які є обов`язковими для всіх юридичних осіб (стаття 5 Статуту).

Відповідно до пункту 3.1 укладеного між сторонами договору, розмір плати та додаткових зборів за перевезення вантажів у вагонах Замовника та вагонах залізниць інших держав, розраховується за ставками і тарифами, які визначаються у відповідності до умов Збірника Тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з цим послуги, затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України 26.03.2009 № 317 (далі - Збірник тарифів).

Оплата за надані на підставі Договору послуги здійснюється на умовах попередньої оплати шляхом їх перерахування на банківський рахунок AT "Укрзалізниця" (п.4.2. Договору). Одержані кошти Перевізник зараховує на особовий рахунок Замовника № 2674995 відповідно до п.п. 4.3, 2.3.3. Договору.

Відповідно до п. 2.1.6 Договору, Замовник зобов`язаний оплачувати Перевізнику послуги, пов`язані з організацією та перевезенням вантажів та інші надані послуги з сум внесеної передоплати з кодом платника.

У тому числі, Замовник зобов`язаний відшкодовувати Перевізнику витрати, пов`язані із затримкою вагонів що виникли на станціях залізниць України з причин, що не залежать від Перевізника, а також нести відповідальність за затримку вантажів на підходах до станції призначення та здійснювати оплату платежів, пов`язаних з цими затримками (п.2.1.7 Договору).

Облік попередньої оплати (списання та нарахування сум на рахунку за кодом платника) та наданням відповідних розрахункових документів в електронному вигляді здійснюється Перевізником (п. 2.3.4. Договору).

Стаття 119 Статуту залізниць передбачає внесення плати за користування вагонами залізниці.

Внесення плати за користування вагонами і контейнерами здійснюється в порядку, установленому Правилами розрахунків за перевезення вантажів, затвердженими наказом Мінтрансу від 21.11.2000 N 644.

Порядок визначення плати за користування вагонами та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів, що виникла з вини залізниці, а також порядок розрахунків та перелік операцій з вагонами, за час виконання яких не стягується плата, встановлюється Правилами.

Відповідно п. 4 Правил користування вагонами і контейнерами, час користування вагонами обчислюється з моменту їх передачі вантажовласникові до моменту їх фактичного прийняття від вантажовласника.

Обліку часу користування підлягають усі вагони і контейнери, подані під вантажні операції на місцях загального користування, а на місцях незагального користування - вагони і контейнери парку залізниць України й інших держав, передані на під`їзні колії або орендовані ділянки колій.

Усі завантажені вагони, а також порожні вагони, які належать підприємствам, організаціям, портам, установам і громадянам, та орендовані ними, що знаходяться на станціях і на підходах до них в очікуванні подавання під вантажні або інші операції з причин, які залежать від вантажовласника, є такими, що перебувають у користуванні вантажовласника (п. 6 Правил користування вагонами і контейнерами).

Відповідно п. 12 вказаних Правил - загальний час, за який вноситься вантажовласником плата залізниці за користування вагонами, включає час затримки вагонів з його вини та час перебування їх у безпосередньому розпорядженні вантажовласника. Плата за користування стягується з вантажовласника також у разі затримки вагонів (контейнерів) під час перевезення в усіх випадках, крім тих, які залежать від залізниці. Час користування обчислюється окремо для кожного вагона і контейнера за його номером. Час до 30 хвилин не враховується, час 30 хвилин і більше враховується як повна година.

На підставі Пам`яток про подання/забирання вагонів та актів загальної форми на станціях призначення, було проведено облік часу користування вагонами та нараховано плату за користування ними за Відомостями плати за користування вагонами форми ГУ-46, у відповідності п. 4 Правил користування вагонів та контейнерів. Вказані Відомості є документами обліку часу перебування вагонів у пунктах навантаження та вивантаження та на під`їзних коліях і містять розрахунки платежів за користування вагонами.

Час подачі вагонів і час готовності до забирання їх у Відомостях проставлено на підставі Пам`яток про подавання/забирання вагонів (п. 6.9. Правил обслуговування залізничних під`їзних колій).

Відповідно п. 16 Правил користування вагонами та контейнерами, у разі існування причин звільнення від плати за користування вагонами, вказані відомості вносяться у графу "Примітки" відомості плати за користування вагонами, із зазначення підстав для такого звільнення (п. 16 Правил користування вагонами та контейнерами).

У разі непогодження даних, зазначених у відомості, представник вантажовласника зобов`язаний підписати відомість із зауваженнями (п. 4 Правил користування вагонами та контейнерами).

Наявні в матеріалах справи Відомості плати за користування вагонами (контейнерами) підписані позивачем без будь-яких зауважень. Отже, позивач погодився із відсутністю обставин за яких останній звільняється від плати за користування вагонами, про що свідчить відсутність зазначених відомостей в колонці "Примітки".

Вантажі, адресовані позивачу, зокрема, чорні, кольорові метали та їхні сплави, уключено до Переліку вантажів, які повинні супроводжуватися особовим складом відомчої воєнізованої охорони на залізничному транспорті на всьому шляху прямування залізницями України, затвердженого наказом Міністерства транспорту і зв`язку України від 20.01.1997 № 18 "Про охорону і супроводження вантажів, що перевозяться залізничним транспортом України", зареєстрованого в Мінюсті України 20.02.1997 за№ 36/1840.

Відповідно до матеріалів справи вантаж було прийнято AT "Укрзалізниця" під охороною, про що внесений запис "Охорона залізниці" в накладних. Зазначені дані внесені до накопичувальних карток зборів за роботи (послуги) та штрафів, пов`язаних з перевезенням вантажів (вантажобагажу) та були підписані представником позивача.

Відповідно п. 31.5 Розділу II Тарифного керівництва №1, якщо на станціях з причин, не залежних від залізниці, виникає затримка вантажу, що охороняється, додатково справляється плата згідно з табл. 4. Плата за охорону вантажу, який затримано на станціях з причин, не залежних від залізниці, нараховується кожному відправнику (одержувачу, експедитору) окремо. Час затримки зазначається в акті загальної форми ГУ-23 з моменту її виникнення до закінчення. Час до 30 хвилин не враховується, час 30 хвилин і більше враховується як повна година.

Пунктом 14 Договору №Пр/ДН-1-17-362/НЮдч встановлено стягнення зборів та плати згідно Тарифного керівництва №1, в тому числі збір за зберігання вантажу.

Відповідно пункту 46 Статуту залізниць України, вантажі, що прибули, зберігаються на станції безкоштовно протягом доби. Цей термін обчислюється з 24-ої години дати вивантаження вантажу (контейнера) засобами залізниці або з 24-ої години дати подачі вагонів під вивантаження засобами одержувача. За зберігання вантажу на станції понад зазначений термін справляється плата, встановлена тарифом.

Відповідно статті 36 Статуту залізниць України у разі виникнення ускладнень на станції у зв`язку з несвоєчасним вивантаженням і вивезенням вантажів начальник залізниці має право збільшувати розмір збору за їх збереження до двократного розміру.

Пунктом 2 розділу III Тарифного керівництво визначено тариф збору за зберігання вантажів на місцях загального користування.

Так, після 24-х годин безоплатного зберігання вантажу на станції призначення, , відповідно п. 2.1. розділу III Збірника тарифу, після закінчення терміну безоплатного зберігання Відповідачем нараховано збір за кожну добу в розмірі 4,0 грн за одну тонну - при зберіганні вантажів у вагонах, у тому числі у контейнерах - за масу брутто, округлену до повних тон. А після виникнення ускладнень на станціях у зв`язку із несвоєчасним вивантаженням, на підставі наказів начальника станції №№ 117/1136 03.12.18, 117/1145а 04.12.18, 117/1117а 29.11.18, 117/1150 07.12.18 ставка однократного розміру збільшена вдвічі.

Зазначені дані внесені до накопичувальних карток зборів за роботи (послуги) та штрафів, пов`язаних з перевезенням вантажів (вантажобагажу), та були підписані представником позивача.

Як вбачається зі змісту позову фактично Товариство не заперечує щодо надання послуг Залізницею згідно укладеного договору, натомість, період надання таких послуг та відповідна розрахована та списана з позивача їх вартість останнім не визнається.

Причиною заперечення періоду надання послуг та відповідно їх вартістю з боку позивача є невиконання Залізницею розпорядження позивача про переадресацію вагонів, тобто зміну станції розвантаження.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про залізничний транспорт", пункту 129 Статуту залізниць України, обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу, і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актами загальної форми.

Пункт 3 Правил складання актів загальної форми (стаття 129 Статуту), передбачає випадки складання актів загальної форми, в тому числі: для засвідчення обставин затримки вагонів на станції призначення в очікуванні подачі під вивантаження (перевантаження) з причин, що залежать від одержувача, власника залізничної під`їзної колії, підприємства; а також і в інших випадках для засвідчення обставин, які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, якщо при цьому не потрібне складання комерційного акта. Акт загальної форми підписується особами, які беруть участь у засвідченні обставин, що стали підставою для складання акта, але не менше, як двома особами.

Відповідно до пункту 8 розділу III Правил користування вагонами і контейнерами, у разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті вказується час (у годинах та хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів і їх номери.

Залізниця у своїх запереченнях стверджує, що належним і допустимим доказом на підтвердження настання подій у відносинах залізничних перевезень, які мають юридичне значення (затримки вагонів на станції, причини такої затримки, час затримки та період затримки тощо) є акт загальної форми ГУ-23, що складений згідно з додатком № 6 до Правил користування.

Із наявних у справі актів загальної форми складених сторонами вбачаються відомості про причини простою вагонів на коліях станції призначення Самаровка, з вини позивача, з підстав в очікуванні розмитнення, закриття під`їзного шляху позивача, в очікуванні звільнення вантажного фронту на колії позивача, відсутність передплати.

Акти та пам`ятки про подання вагонів підписані представником позивача без будь-яких зауважень. (а.с. 151-180)

Названі документи, за твердженнями Залізниці, є належними доказами, які містять відомості про період перебування вагонів у користування позивача, вину позивача у затримці вагонів, відсутність вини відповідача у затримці цих вагонів, період їх затримки, час передання/забирання вагонів на/з Власну колію.

Позивач, заперечуючи доводи Залізниці щодо наявності його вини, посилався на те, що 05.12.2018 Товариство звернулось до відповідача із листом №2540 (а.с. 52), в якому просило переадресувати вагони. При цьому стверджувало, що вказаний лист отриманий Залізницею 06.12.2018, про що на ньому нанесена відповідна відмітка ДН-1. Відтак, позивач стверджує, що зі свого боку вчинив дії, спрямовані на недопущення затримки вагонів з його вини.

У свою чергу, Залізниця зазначила, що сторони домовились про використання електронного документообігу, в тому числі АС "Месплан", що передбачає і можливість оформлення відомостей плати за користування вагонами форми ГУ-46, накопичувальних карток форми ФДУ-92, з накладанням електронного цифрового підпису, заяв про переадресування вантажу тощо (п.п. 8.1., 8.2., 8.2.2. Договору).

За твердженнями відповідача, надана Товариством копія заяви № 2542 від 05.12.2018 не містить відомостей про особу, якою вона отримана, і з огляду на відсутність такої заяви у AT "Укрзалізниця", зазначене унеможливлює встановити обставини отримання заяви працівником AT "Укрзалізниця".

Суд першої інстанції, з`ясувавши наведені обставини справи, оцінюючи предмет та підстави позову, дійшов висновку відмовити у задоволенні позовних вимог з посиланням на те, що позивачем невірно обрано спосіб захисту.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Що стосується питання належності/неналежності обраного позивачем способу захисту свого права/інтересу, слід виходити з такого.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з статтею 20 Господарського кодексу України, визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що не передбачено положеннями статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Отже, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Саме по собі формулювання позовної вимоги, без з`ясування судом зазначених обставин, не є підставою для припинення провадження у справі або для беззаперечної відмови у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2016 № 3477-IV, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Відповідно статті 13 Конвенції "Про захист прав і основоположних свобод людини", кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією.

Тим не менше, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його "ефективність" з точки зору ст. 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 Рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2015).

Отже, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з урахуванням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод. Конституція України закріпила рівність суб`єктів права власності перед законом, гарантії права власності та обов`язки власників, положення про те, що сама власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (статті 13, 41 Конституції України).

Із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (підпункт 5.4. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22.09.2005).

Предметом позовних вимог у цій справі є вимога позивача про відновлення відповідачем становища, яке існувало до порушення прав шляхом сторнування зроблених ним нарахувань плати за послуги (зберігання, охорони та користування вагонами) по вагонах №№ 44248508, 53436317, 53487781, 53813796, 56092026, 734604, 65400152 у відомостях №15120303, №16120305, в накопичувальних картках № 16121562 від 16.12.2018, №15121559 від 15.12.2018 та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок їх вартості до 00 год. 00 хв. 07 грудня 2018 року.

Позивач наполягає, що після 07.12.2018 не замовляв послуг (зберігання, охорони та користування вагонами) та законних підстав для їх надання та волевиявлення щодо їх отримання у позивача не було.

Суд першої інстанції правомірно зауважив, що позивач, заявляючи вимогу про сторнування нарахувань плати за послуги та зобов`язання здійснити перерахунок вартості послуг, не визначив конкретного розміру суми грошових коштів на яку просить суд провести сторнування. Позивач надав до суду власний розрахунок вартості послуг, проте відповідних процесуальних дій, таких як зміна предмету позову шляхом зазначення конкретної суми, зі свого боку не вчинив.

Між тим, колегія суддів також звертає увагу, що зявляючи вимогу про про сторнування нарахувань плати за послуги та приведення сторін у первісний стан, позивач не зазначає яке саме становище він просить відновити, а також відсутній опис того, яке становище існувало до порушення його прав, не визначає яка частина вартості наданих послуг є спірною.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що завданням правосуддя є захист охоронюваних законом прав та інтересів осіб.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Наслідком прийняття судового рішення має бути реальне поновлення прав та/або інтересів особи, які були порушені.

При цьому статтею 74 ГПК України на сторони покладено обов`язок доказування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

У конкретних спірних правовідносин, які склались між сторонами, зважаючи на формулювання позовних вимог у цій справі, а також встановивши обставини даної справи, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено яким чином його права чи інтереси можуть бути поновлені внаслідок прийняття судового рішення про задоволення позовних вимог про сторнування нарахувань плати за послуги та зобов`язання здійснити перерахунок вартості послуг.

Фактично суть та зміст позову зводиться до того, що позивач не погоджується із вартістю послуг (зберігання, охорони та користування вагонами), періодом їх надання, і своє право намагається захистити шляхом внесення змін до документів бухгалтерського обліку.

Проте правова природа обраного позивачем у цій справі способу захисту (про сторнування нарахувань плати за послуги та зобов`язання здійснити перерахунок вартості послуг) не пов`язує задоволення поданого ним позову з реальним відновленням його майнових прав при невизначенні конкретної суми, яка оспорюється. Крім того, виконання судового рішення, яке фактично пов`язане із зобов`язанням виконавця послуг внести зміни у бухгалтерські документи, є неможливим в примусовому порядку.

Отже, із зазначених підстав, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про відмову у задоволенні позову.

Висновки суду про те, що позовні вимоги мають альтернативне формулювання, колегія суддів вважає помилковими. Проте це не вплинуло на правильність висновків суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі. Зазначене не слугує в даному випадку підставою для скасування по суті правильного судового рішення.

Аргументи апеляційної скарги про порушення норм процесуального права, зокрема, положень ст. 165 ГПК України, з посиланням на те, що до відзиву відповідач не подав доказів надсилання відзиву учасникам справи колегія суддів визнає неспроможними, оскільки матеріали справи містять докази надсилання, а саме опис вкладення у цінний лист та поштову накладну.

Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено. Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03 від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Всім встановленим обставинам, які мають значення для правильного вирішення спору надана належна правова оцінка.

Проаналізувавши текст оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про вмотивованість судового рішення, враховуючи, що доводи та аргументи сторін були почуті, судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується його рішення, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, доводи апеляційного оскарження є необґрунтованими, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на скаржника.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.08.2020 у справі №910/380/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови суду складено та підписано - 19.02.2021.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді О.О. Євсіков

С.В. Владимиренко