ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2021 р.м. ХарківСправа № 922/13/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лихачовський Елеватор", м.Первомайський
до Aкціонерного товариства "Українська залізниця", м.Київ, в особі Регіональної філії "Південна залізниця", м.Харків
про стягнення 51574,00 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Лихачовський Елеватор" звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Aкціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південна залізниця" про стягнення 51574,00 грн. збитків через нестачу товару.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 06.01.2021 року відкрито провадження у справі №922/13/21 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, встановивши учасникам справи строки для надання заяв по суті спору.

Сторонами надано до суду наступні документи:

- відзив відповідача (вх.№2163 від 28.01.21) про відмову в задоволенні позову через недоведеність збитків, посилаючись на ст.ст.114,115 Статуту залізниць України, неможливість ідентифікації вартості вантажу у рахунку з накладною №43712603 та у рахунку на оплату, де вказано договір №40502 від 23.12.19, через відсутність документу, що підтверджує нестачу товару;

- відповідь позивача на відзив (вх.№3267 від 09.02.21), з посиланням на п.130,133 Статуту залізниць України, зазначивши, що рахунок є достатнім доказом, вказані відповідачем графи у накладній не є обов`язковими для заповнення згідно Правил оформлення перевізних документів;

- заперечення відповідача (вх.№3682 від 15.02.21) щодо відсутності повноважень у позивача для подання позову через відсутність довіреності, зазначивши, що у електронному документі здійснити переуступний напис неможливо;

- пояснення позивача (вх.№4650 від 25.02.21) щодо переуступного напису як достатньої правової підстави для передачі права на подання позову.

Надані документи судом прийняті до розгляду та долучені до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

Правовідносини, з яких виник даний спір, ґрунтуються на укладеному договорі перевезення вантажу залізничним транспортом, на засвідчення якого була складена залізнична накладна №43712603. Цей правочин був укладений вантажовідправником/позивачем - ТОВ «Лихачовський елеватор» та перевізником/відповідачем - АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» на залізничній станції Лихачево (є підрозділом останнього), про що свідчать дані, зазначені в графі 16 залізничної накладної.

06.04.2020 року Акціонерним товариством «Українська залізниця» на станції Лихачево (регіональна філія «Південна залізниця») від Товариства з обмеженою відповідальністю «Лихачовський елеватор» були прийняті до перевезення вагони №№59595322, 59508051, 59501288, 59507681, 53233920 з вантажем пшениця, код вантажу 011005. Загальна вага вантажу визначена на вагонних вагах складала 350000 кг., по 70000кг. у кожному з вагонів.

На завантажені вагони з метою збереження вантажу, який у них перевозився, у відповідності до вимог частини 2 пункту 3 Правил пломбування вагонів і контейнерів, які затверджено наказом Міністерства транспорту України від 20.08.2001 року №542, позивачем були накладені наступні запірно-пломбувальні пристрої (далі - ЗПП):

- на вагон №59595322, враховуючи конструкцію транспортного засобу, 7 одиниць ЗПП №№ К534283, К534277, К534285, К534281, К534282, К534291, К534284;

- на вагон №59508051, враховуючи конструкцію транспортного засобу, 4 одиниці ЗПП №№ К534290, К534293, К534289, К534288;

- на вагон №59501288, враховуючи конструкцію транспортного засобу, 7 одиниць ЗПП №№ К534298, К534300, К534295, К534299, К534292, К534296, К534297;

- на вагон №59507681, враховуючи конструкцію транспортного засобу, 7 одиниць ЗПП №№ К534251, К534270, К534264, К534268, К534253, К534267, К534275;

- на вагон №53233920, враховуючи конструкцію транспортного засобу, 7 одиниць ЗПП №№ К534255, К534236, К534245, К534241, К534244, К534252, К534265.

На транспортування даного вагону між ТОВ «Лихачовський елеватор» та АТ «Українська залізниця» був укладений договір перевезення, оформлений згідно з ч.2 ст.307 Господарського кодексу України, залізничною накладною №43712603 на адресу ТОВ «ДССК» для ТОВ «КОФКО Агрі Ресорзіс Україна». Дані щодо ідентифікаційних ознак накладених на вагони ЗПП були зазначені у Відомості вагонів, на зворотній стороні залізничної накладної.

08.04.2020 року згідно з відміткою в графі 51 залізничної накладної №43712603, вагони №№59595322, 59508051, 59501288, 59507681, 53233920 прибули до залізничної станції Миколаїв-Вантажний, де 10.04.2020 року на вагон №59508051 перевізником був складений комерційний акт №450003/487, про що зроблено запис в графі 49 залізничної накладної.

За змістом комерційного акту від 10.04.2020 року №415207/53 вбачається, що на станції Миколаїв-Вантажний, до передачі вантажу ТОВ «ДССК», на підставі акту загальної форми від 09.04.2020 року №1922, складеного перевізником, керівництвом та працівниками залізничної станції Миколаїв-Вантажний, працівником воєнізованої охорони перевізника, слідчим Заводського відділу поліції та представником ТОВ «ДССК» була проведена комісійна перевірка та зважування вагону №59508051 на справних 150-тонних вагах №40.

За результатами перевірки було встановлено, що маса вантажу в вагоні №59508051 виявилася на 11050 кг. меншою ніж вага зазначена у графі «маса вантажу» відомості вагонів залізничної накладної №43712603. З накладених на залізничній станції Лихачове ЗПП на станції Миколаїв-Вантажний в наявності були лише 2 з номерами К534293 та К534289. ЗПП з ідентифікаційними ознаками К534288 та К534290, накладені позивачем на залізничній станції Лихачове, на станції Миколаїв-Вантажний були відсутні, замість них на вагоні №59508051 були розташовані ЗПП невідомого походження з номерами 5317394 та 5317383, що чітко видно на фотознімках, виконаних під час комісійної перевірки.

Наведені ЗПП не відповідали даним, вказаним в залізничній накладній, а ЗПП з номером 5317383 взагалі не виконувала своєї функції щодо забезпечення збереження вантажу, так як канат не був зафіксований в корпусі ЗПП та не пропущений через отвір, що чітко видно на фотознімку виконаному під час комісійної перевірки.

В середині залізничного вагону №59508051 при розкритті завантажувальних люків було виявлене заглиблення 1500x5000x2700 мм. Окрім фіксування такого факту в комерційному акті, стан навантаження чітко видно на фотознімках, виконаних з різних ракурсів під час комісійної перевірки залізничного вагону.

Вагон у технічному стані виявився справним, що засвідчено актом від 10.04.2020 року №42, та виключає втрату вантажу через невідповідний технічний стан транспортного засобу.

Вантаж переданий від ТОВ «Лихачовський елеватор» АТ «Українська залізниця» на станції Лихачово для перевезення на адресу ТОВ «ДССК» у вагоні №59508051 прибув на кінцеву станцію Миколаїв-Вантажний з зафіксованою АТ «Українська залізниця» недостачею у розмірі 11050 кг., хоча і мав перебувати у незмінному стані на всьому шляху прямування.

Згідно з укладеним договором від 23.12.2019 року №40502 Товариством з обмеженою відповідальністю «Лихачовський елеватор» на користь ТОВ «КОФКО Агрі Ресорзіс Україна» мала бути поставлена партія пшениці врожаю 2019 року у кількості 5401,93 тон.

Вартість такої партії пшениці, у відповідності до рахунку на оплату виданого покупцеві ТОВ «Лихачовський елеватор» від 24.12.2019 року №680, в певних одиницях виміру склала: 26037324,20 грн. (з ПДВ) / 5401,93 тон = 4820,00 грн./тона (з ПДВ), або 4,82 грн/кг (з ПДВ ).

ТОВ «Лихачовський елеватор», на виконання вказівок ТОВ «КОФКО Агрі Ресорзіс Україна», було організовано перевезення належного останньому вантажу для вивезення водним транспортом до Турцїї, про що виконано відмітку у графі 7 залізничної накладної, за якою частина наведеної партії в розмірі 350 тон перевозилась на станцію Миколіїв-Вантажний в адресу ТОВ «ДССК» в межах квот ТОВ «КОФКО Агрі Ресорзіс Україна» з приміткою експорт.

Тож, вартість направленого на адресу ТОВ «ДССК» вантажу, що належить ТОВ «КОФКО Агрі Ресорзіс Україна», в вагоні №59508051 масою 70000 кг. складає:

4,82 грн. X 70000 к.г = 337400 грн./вагон (з ПДВ).

Частиною 2 статті 114 Статуту залізниць України визначено, що недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення. Пунктом 27 Правил видачі вантажу, які затверджені наказом Міністерства транспорту України №644 від 21.11.2000 року, встановлені норми природної втрати та граничного розходження у визначенні маси нетто. Наведеним пунктом вантаж пшениця (за відсутності відміток у накладній щодо вологого стану вантажу) відноситься до категорії «інші вантажі», для яких передбачено норму недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) на рівні 0,5% маси, зазначеної в перевізних документах.

З урахуванням наведеного, розмір норми недостачі для вантажу, який перевозився в вагоні №59508051 складає: 70000 кг х0.5%.

А вартість недостачі вантажу визначеної АТ «Укрзалізниця» під час комісійної перевірки на станції Миколаїв-Вантажний, з урахуванням норми недостачі встановленої Правилами видачі вантажу складає: (11050,00 кг. (розмір недостачі) - 350 кг. (норма недостачі) х 4,82 грн. =51574,00 грн. з ПДВ

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.30 Господарського кодексу України спори, що виникають з договору перевезення, у разі коли одним з відповідачів є перевізник розглядаються судом за місцезнаходженням перевізника.

Приписами ст.27 та ч.3 ст.29 ГПК України передбачено, що позови у спорах, які виникають з діяльності філії або представництва юридичної особи, можуть пред`являтися за їх місцезнаходженням.

Відповідно до пункту 2.8. Положення про регіональну філію Південна залізниця Акціонерного товариства Українська залізниця (затверджено наказом АТ "Українська залізниця" від 27.12.2018 року №785, розміщено на офіційному сайті АТ Українська залізниця в мережі Інтернет за адресою https://www.uz.gov.ua/about/general_information/entertainments/pivdenna_railway/), копія якого надавалась відповідачем позивачу під час виконання Договору, регіональна філія Південна залізниця має право від імені АТ Українська залізниця виступати відповідачем у судах всіх інстанцій, з усіма правами, наданими відповідачу, а пунктом 3.2. наголошено, що предметом діяльності філії є, в тому числі, надання послуг з перевезення вантажів залізничним транспортом у внутрішньому та міжнародному сполученні.

Вимоги даної позовної заяви випливають із правовідносин, які виникли при перевезенні вантажу залізницею, між перевізником - АТ Українська залізниця в особі його регіональної філії Південна залізниця, якою і був укладений спірний договір перевезення (зареєстрована за адресою: м.Харків, вул.Є.Котляра, 7) та вантажовідправником - ТОВ Лихачовський елеватор, даний позов поданий за територіальною підсудністю до Господарського суду Харківської області, за місцезнаходженням філії відповідача, з діяльності якої (укладання договору перевезення) виник спір.

Щодо повноважень позивача для подачі позову суд зазначає наступне.

Відповідач посилається на відсутність довіреності у позивача, що на його думку свідчить про відсутність права на пред`явлення позову, вважає, що в електронному документі здійснити переуступний надпис не можливо.

Суд не погоджується з цим твердженням відповідача, з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту б) частини 2 статті 130 Статуту залізниць України, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 року №457, право на пред`явлення до залізниці позову у разі недостачі вантажу має одержувач - за умови пред`явлення накладної, комерційного акта і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу.

З наведеною статтею кореспондується стаття 133 Статуту залізниць України, якою передбачено, що передача іншим організаціям або громадянам права на пред`явлення претензій та позовів не допускається, за винятком випадків передачі такого права вантажовідправником вантажоодержувачу або вантажоодержувачем вантажовідправнику, а також вантажовідправником або вантажоодержувачем вищій організації або уповноваженій особі, яка виступає від їх імені. Передача права на пред`явлення претензій і позовів засвідчується переуступним підписом на перевізному документі (накладній, вантажній, багажній квитанції), а для уповноваженої особи - довіреністю, оформленою згідно із законодавством.

В тексті позовної заяви було допущено технічну описку щодо назви відправника вантажу, однак фактично, на виконання наведених приписів на титульній сторінці залізничної накладної №43712603 (з цього приводу позивачем надані пояснення (вх.№4650 від 25.02.21) вантажоодержувачем - ТОВ «ДССК» (відомості про вантажоодержувача зазначені в графі 4 залізничної накладної) виконано переуступний напис наступного змісту: «Право на пред`явлення претензії та позову передано ТОВ «Лихачовський елеватор»». Наведений напис засвідчено особистими підписами генерального директора ТОВ «ДССК» та головного бухгалтера ТОВ «ДССК» і мокрим відбитком круглої печатки ТОВ «ДССК».

Таким чином право подати позов, претензію може бути передано на вибір:

1) вантажовідправником вантажоодержувачу або навпаки за допомогою переуступного підпису на перевізному документі;

2) вантажовідправником або вантажоодержувачем вищій організації;

3) вантажовідправником або вантажоодержувачем уповноваженій особі, яка виступає від їх імені за допомогою довіреності.

В цій справі було обрано варіант передачі права на пред`явлення позову від вантажоодержувача до вантажовідправника за допомогою переуступного підпису на перевізному документі. В цьому випадку довіреність не вимагається.

Аналогічний припис містить пункт 2 Правил заявлення та розгляду претензій, які затверджено наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 року №334. Зазначеним нормативно-правовим актом конкретизовано, що передача права на пред`явлення претензій та позовів одержувачем відправнику засвідчується переуступним написом на відповідному документі (накладній, квитанції про приймання вантажу до перевезення, багажній квитанції) такого змісту: "Право на пред`явлення претензії та позову передано (найменування організації)

Переуступний напис засвідчується підписами керівника і головного (старшого) бухгалтера та печаткою підприємства.».

На виконання наведених приписів на титульній сторінці залізничної накладної №43712603 вантажоодержувачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «ДССК» (відомості про вантажоодержувача зазначені в графі 4 залізничної накладної) виконано переуступний напис наступного змісту: «Право на пред`явлення претензії та позову передано ТОВ «Лихачівський елеватор»». Наведений напис засвідчено особистими підписами генерального директора ТОВ «ДССК» та головного бухгалтера ТОВ «ДССК» і мокрим відбитком круглої печатки ТОВ «ДССК» (а.с.13).

Пункти 130 та 133 Статуту залізниць України надають право вантажовідправнику або вантажоодержувачу заявляти претензію або позов до залізниці у разі недостачі вантажу за умови подання оригіналів накладної, комерційного акта і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що при поданні позовної заяви до господарського суду Харківської області ТОВ «Лихачовський елеватор» дотримано вимог Господарського процесуального кодексу України, Статуту залізниць України та Правил заявлення та розгляду претензій щодо передачі права пред`явлення вимоги від одержувача вантажу відправнику вантажу.

Щодо вартості вантажу суд зазначає наступне.

З нормами ст.ст.13,133 Статуту залізниць України кореспондується п.115 Статуту залізниць України, згідно з яким вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Подібна правова позиція викладена у п.13 оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.11.2007 року №01-8 917, де зазначено, що договір перевезення конкретного вантажу укладається між залізницею та вантажовідправником, тому пункти 115 та 133 Статуту залізниць України визначають вартість вантажу на підставі загальної суми рахунку або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Тобто основним документом, що підтверджує вартість втраченого перевізником вантажу, визначеним законодавством та судовою практикою, є рахунок відправника - у справі №922/13/21 - це рахунок №680 від 24.12.2019 року, що був доданий до позовної заяви. Інші документи, які підтверджують кількість і вартість відправленого вантажу, окрім рахунку відправника, можуть подаватися як альтернатива рахунку.

Таким чином вартість вантажу може бути визначено як на підставі рахунка, так й на підставі іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу, одночасне пред`явлення рахунку та інших документів не вимагається.

Відповідно до наданого Позивачем та наявного в матеріалах справи на підтвердження розміру вартості нестачі вантажу рахунку від 24.12.2019 року №680 (далі - рахунок) розмір нестачі становить 51754,00 гривень, при аналізі якого Відповідач вважає, що є обґрунтованим висновок про неможливість його ідентифікації з вартістю вантажу за вказаним рахунком зі спірним перевезенням по наступним підставам:

- в рахунку зазначений товар «пшениця 3 клас врожаю 2019 р.» в кількості 5401,93 тони, згідно з накладною за спірним перевезенням №43712603 загальна маса вантажу (в тому числі в вагоні № 59508051) - 350 тон;

- Позивачем в рахунку як підставу для проведення оплати зазначений договір від 23.12.2019 року №40502, що не вказаний відправником вантажу (Позивачем по справі) в графі 15 накладної №43712603 і який неможливо ідентифікувати з вантажем по спірній накладній.

Відповідно до Пояснень щодо заповнення накладної, які є додатком 3 до Правил оформлення перевізних документів, що затверджені наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 року №644, графа 15 накладної «Відмітки, не обов`язкові для залізниці» заповнюються відправником на свій розсуд, де вказуються відомості відправника - одержувачу, пов`язані з відправкою та інші відмітки, не обов`язкові для залізниці (відомості про асортимент вантажів, про марки вугілля тощо).

Отже, нормативний акт, яким врегульовано порядок заповнення накладної, не містить вказівки на обов`язок відправника зазначати в графі 15 накладної інформацію щодо реквізитів договору поставки, на виконання якого здійснюється конкретне перевезення, а також вказівки на обов`язкове заповнення такої графи.

Доказів того, що перевезення здійснювалось не за спірним договором до суду не надано, позивачем підтверджено, що поставка здійснювалась саме за спірним договором.

Відповідно до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування; питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1 ст.75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Надані позивачем документи (рахунок та накладна - а.с.13,18) для підтвердження кількості і вартості відправленого вантажу за спірним договором з урахуванням наданих пояснень прийняті судом як достатній і допустимий доказ.

У відзиві на позовну заяву відповідач стверджує, що позивач порушив вимоги статті 164 ГПК України та не надав йому всіх доказів, доданих до позовної заяви, і наголошує на відсутності в його розпорядженні оригіналу накладної №43712603 та копії комерційного акту №415207/53.

Суд не погоджується з такою позицією, з огляду на наступне.

Ч.9 ст.80 ГПК України передбачено, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Згідно з п.1.1-1.2 Правил оформлення перевізних документів накладна оформляться в електронному вигляді (із накладенням електронного цифрового підпису). Накладна заповнюється їз застосуванням автоматизованих систем залізничного транспорту України або програмних засобів, здатних забезпечити роботу з електронними перевізними документами згідно з установленим форматом, та у разі її оформлення в паперовому вигляді роздруковуються на бланку, виготовленому на білому папері формату А4 у трьох примірниках, один із яких після оформлення приймання вантажу до перевезення станцією відправлення видається відправникові вантажу та є квитанцією для приймання вантажу до перевезення, другий і третій передаються з вантажем на станцію призначення. Електронний перевізний документ та його паперова версія мають однакову юридичну силу.

Згідно з п.8 Правил складання актів, що затверджені наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 року №344, комерційний акт складається у трьох примірниках, з яких один видасться одержувачу вантажу, а два примірники залишаються у розпорядженні перевізника.

За інформацією, розміщеною на офіційному сайті АТ «Українська залізниця» в мережі Інтернет за адресою https://www.uz.gov.ua/about/general_information/entertainments/ регіональна філія «Південна залізниця" та регіональна філія «Одеська залізниця» є підрозділами відповідача, тож з урахуванням викладеного вбачається, що у позивача відсутній обов`язок з копією позовної заяви повторно надати відповідачу оригінал накладної №43712603 та копію комерційного акту №415207/53, які вже є у його розпорядженні, про що окремо було зазначено в позовній заяві.

Щодо завданих збитків суд зазначає наступне.

Питання, пов`язані з перевезенням вантажів, в тому числі залізничним транспортом, регулюються статтями 908-928 Цивільного кодексу України та статтями 306- 15 Господарського кодексу України.

Ч.5 ст.306 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що загальні умови перевезення вантажів визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу); укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа - транспортної накладної.

Статтею 314 ГК України визначено, що перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

Згідно з ч.1 ст.924 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

За правилами ст.908 ЦК України та статті 306 ГК України загальні умови перевезення вантажів визначаються цими кодексами, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються у встановленому порядку.

Положеннями ст.12 Закону України "Про залізничний транспорт" передбачено, що підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують збереження вантажів, багажу та вантажобагажу на шляху слідування та на залізничних станціях згідно з чинним законодавством України.

Відповідно до ст.23 Закону України "Про залізничний транспорт" перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу, багажу, вантажобагажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу, а також за дотримання терміну їх доставки в межах, визначених Статутом залізниць України. За незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу, багажу, вантажобагажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Відповідно до ст.105 Статуту залізниць України залізниці вантажовідправники, вантажоодержувачі, пасажири, транспортні, експедиторські і посередницькі організації та особи, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, несуть матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених цим Статутом та окремими договорами.

Статтею 110 Статуту залізниць України встановлено, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу.

Статтею 114 Статуту залізниць України визначено, що залізниця відшкодовує завдану недостачею вантажу шкоду у розмірі дійсної його вартості.

Слідчим Заводського відділу поліції та представником ТОВ «ДССК» була проведена комісійна перевірка та зважування вагону №59508051, за результатами якої було встановлено, що маса вантажу виявилася на 11050 кг. меншою ніж вага зазначена у графі «маса вантажу» відомості вагонів залізничної накладної №43712603.

Згідно з ст.129 Статуту залізниць України обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами, які складають станції залізниць. Під час транспортування вагону №59508051 перевізником було складено комерційний акт №415207/53. Опис стану вагону, запірно-пломбувальних пристроїв та вантажу, що наведений у ньому, а також те, що ідентифікаційні ознаки запірно-пломбувальних пристроїв накладених на вагон на станції призначення виявились відмінними від тих, що були накладені на станції відправлення, свідчить про явно видимий характер нестачі вантажу і дає підстави вважати, що втрата вантажу сталася під час його перевезення шляхом фізичного відбору.

З наведених правових підстав вбачається обов`язок перевізника АТ «Українська залізниця» відшкодувати вартість втраченого під час перевезення вантажу його відправнику.

Наведена правова позиція відповідає висновку з аналогічних правовідносин, викладеному в постанові Верховного суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 04.03.2020 року по справі № 905/487/19.

Оскільки відповідач належним чином не виконав зобов`язань щодо збереження вантажу під час перевезення, така поведінка відповідача є винною, то він зобов`язаний відшкодувати заподіяні позивачу збитки.

Доказів відшкодування відповідачем на користь позивача заявлених до стягнення збитків суду не надано.

Враховуючи наведене, з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст.ст. 623, 924 ЦК України, ст.ст. 224, 314 ГК України підлягає стягненню 51574,00 грн. збитків.

Доводи відповідача про недоведеність факту заподіяння позивачу збитків у заявленому розмірі є необґрунтовані, оскільки суперечать зібраним доказам та встановленим судом обставинам.

Вина відповідача у заподіянні позивачеві збитків полягає у порушенні встановленого законодавством обов`язку перевізника забезпечувати схоронність прийнятого до перевезення вантажу.

Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 78 ГПК України передбачено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приписами статті 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи, відповідачем не спростовані, та підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст.129 ГПК України, відповідно до яких, судовий збір покладається на відповідача, з вини якого виник спір.

Також, позивач просить у позові стягнути з відповідача 15000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Позивачем на час розгляду справи надано договір про надання правової допомоги (а.с.19), п.3.2 якого встановлено, що розмір гонорару фіксується у Додатковій угоді, яка є невід`ємною частиною договору, та Додаткову угоду №1 від 26.11.2020 року (а.с.20), відповідно до якої гонорар адвокату становить 15000,00 грн.

У відповіді на відзив позивачем зазначено, що акт приймання-передачі виконаних робіт га послуг, передбачений п.3.3. договору про надання правової допомоги, буде надано до суду у передбачений законодавством строк, але, на даний час до суду його не надано.

Відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо); такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Отже, на даний час в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують розмір судових витрат на правничу допомогу, у зв`язку з чим, суд не вбачає підстав для вирішення питання щодо стягнення з відповідача 15000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73, 76, 77, 86, 126, 129, 236-238, 251, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Aкціонерного товариства "Українська залізниця" (адреса: 03680, м.Київ, вул.Єжи Гедройця, буд.5; ) в особі Регіональної філії "Південна залізниця" (адреса: 61052, м.Харків, вул.Є.Котляра,7; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лихачовський Елеватор" (адреса: 64107, Харківська обл., м.Первомайський, пров.Лісозахисний,8; ) збитки у вигляді вартості недостачі вантажу в розмірі 51574,00 грн., 2102,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "25" лютого 2021 р.

Суддя К.В. Аріт