РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.02.2021Справа № 910/17814/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Князькова В.В.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хотел Менеджмент Груп", Львівська обл., м.Трускавець

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Олл Ленд Україна", м. Київ

про стягнення 107 121,76 грн,

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Хотел Менеджмент Груп" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Олл Ленд Україна" про стягнення 107 121,76 грн, з яких 100 000 - сума грошових коштів, які збережено без достатньої правової підстави, 2304,15 грн - інфляційні втрати та 4817,61 грн - 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором №23/11-18 від 30.11.2018 на виготовлення продукції в частині виготовлення меблевої продукції у обсязі та строки, що визначені умовами правочину.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/17814/20; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного провадження.

Ухвалою від 16.11.2020 встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження.

Відповідач відзиву на позов не подав, клопотання про продовження строку на подачу відзиву не заявив, проте, про розгляд справи був повідомлений належним чином з урахуванням наступного.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з ч. 2 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи-підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 16.11.2020 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 02099, м.Київ, вул.Бориспільська, буд.9. Одночасно, в матеріалах справи наявна ще одна адреса відповідача: 01133, м.Київ, вул.Лабораторний, буд.1, офіс 276.

Конверти з ухвалами суду від 16.11.2020 були повернуті до суду з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою".

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Судом також враховано, що за приписами ч.1 ст.9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач мав право та дійсну можливість ознайомитись, з процесуальними документами у справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Наразі, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За приписами ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Одночасно, з огляду на те, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Відповідно до ч.4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

30.11.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Хотел Менеджмент Груп" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Олл Ленд Україна" (виконавець) було укладено договір №23/11-18 на виготовлення продукції, за умовами п.1.1 якого виконавець зобов`язується на свій ризик виконати та надати за завданням замовника роботи та послуги з виготовлення меблевої продукції, доставки та збору (монтажу) в приміщеннях нежитлової будівлі, розташованої за адресою: м.Трускавець Львівської області, майдан Кобзаря, 1, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно з п.1.2 договору №23/11-18 від 30.11.2018 найменування, кількість, ціна та строк виготовлення продукції виконавцем погоджені сторонами в специфікації №1, що є невід`ємною частиною цього договору.

Загальна вартість продукції згідно зі специфікацією №1, що є невід`ємною частиною цього договору, складає 100 000 грн, в тому числі, податок на додану вартість 16 666,60 грн. Загальна вартість продукції включає в себе вартість витрат виконавця з доставки до адреси, вказаної в п.1.1 договору та збору (монтажу) продукції у приміщенні будівлі за цією адресою (п.2.1 договору №23/11-18 від 30.11.2018).

Пунктом 2.2 договору №23/11-18 від 30.11.2018 передбачено, що оплата в розмірі 100% від загальної вартості продукції, що визначена сторонами у п.2.1 цього договору, складає 100 000 грн, в тому числі, в тому числі, податок на додану вартість, здійснюється замовником протягом 2 робочих днів з моменту підписання сторонами цього договору.

Відповідно до п.3.1 договору №23/11-18 від 30.11.2018 виконавець зобов`язується виготовити, доставити за адресою, вказаною в п.1.1 цього договору, зібрати (змонтувати) та передати продукцію замовнику за видатковою накладною у строки, визначені специфікацією №1, за умовами своєчасного здійснення замовником оплати згідно умов пункту 2.2 договору.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором (п.8.1 договору №23/11-18 від 30.11.2018).

Суд звертає увагу на те, що статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.01.2018 по справі №203/2612/13-ц та постанові від 19.06.2018 по справі №5023/3905/12.

Слід зауважити, що на теперішній час договір №23/11-18 від 30.11.2018 у передбаченому чинним законодавством України порядку недійсним визнано не було. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Отже, виходячи з наведеного вище, з огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №23/11-18 від 30.11.2018 як підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

У специфікації №1 до договору №23/11-18 від 30.11.2018 сторонами погоджено, що в межах договору виконавцем виготовляється стіл-трансформер у кількості 20 одиниць.

Згідно п.п.3, 4 специфікації №1 строк виготовлення меблів складає 35 календарних днів з дня оплати згідно з умовами договору. Адреса доставки (монтажу): м.Трускавець Львівської області, майдан Кобзаря, 1.

Як свідчать матеріали справи, згідно платіжного доручення №10011 від 10.12.2018 замовником було перераховано грошові кошти в сумі 100 000 грн в якості попередньої оплати.

Проте, зі змісту позовної заяви вбачається, що у строки, визначені у специфікації, Товариством з обмеженою відповідальністю "Олл Ленд Україна" не було виготовлено та передано замовнику меблеву продукцію. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

25.02.2019 контрагентами було укладено угоду про внесення змін до договору №10011 від 10.12.2018, якою у зв`язку із порушенням виконавцем строку виготовлення меблів, передбаченого п.2 специфікації №1 до договору №23/11-18 від 30.11.2018, досягнуто домовленості про внесення змін до договору шляхом викладення специфікації №1 до договору у новій редакції.

Згідно п.3 специфікації №1 (в редакції угоди про внесення змін від 25.02.2019) строк виготовлення меблів складає 95 календарних днів з дня оплати згідно з умовами договору.

Пунктом 2 угоди від 25.02.2019 погоджено, що у разі порушення виконавцем своїх зобов`язань за цим договором, з урахуванням змін, внесених цією угодою, виконавець протягом 3 банківських днів з дня отримання відповідної вимоги замовника зобов`язується повернути замовнику у повному обсязі кошти, перераховані ним на виконання своїх зобов`язань за договором, а також сплатити штрафні санкції, передбачені договором, за весь строк прострочення виконання зобов`язань, визначений відповідно до специфікації №1 до договору, що була чинною до укладання цієї угоди.

Проте, зі змісту позовної заяви вбачається, що у строки, визначені у специфікації №1 (в редакції угоди про внесення змін від 25.02.2019) Товариством з обмеженою відповідальністю "Олл Ленд Україна" не було виготовлено та передано замовнику меблеву продукцію.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Хотел Менеджмент Груп" звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю "Олл Ленд Україна" з претензією №60 від 20.03.2019 про повернення суми попередньої оплати та сплату штрафу за договором №23/11-18 від 30.11.2018.

У відповіді на претензію №28/03-19 від 28.03.2019 Товариством з обмеженою відповідальністю "Олл Ленд Україна" вказано про відсутність оригіналу договору №23/11-18 від 30.11.2018 та вказано на можливість повернути суму попередньої оплати в розмірі 100 000 грн.

Однак, позивачем в позовній заяві зазначено, що суму попередньої оплати відповідачем на вимогу Товариства з обмеженою відповідальністю "Хотел Менеджмент Груп" так повернуто і не було, що і стало підставою для нарахування 3% річних, інфляційних втрат за звернення до суду з розглядуваним позовом.

Оцінюючи вказані вище обставини, суд дійшов висновку щодо наявності достатніх підстав для задоволення позовних вимог. При цьому, суд виходить з такого.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Частинами 1, 2 ст.837 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду (ч.1 ст. 846 Цивільного кодексу України).

Як вказувалось вище, відповідно до п.3.1 договору №23/11-18 від 30.11.2018 виконавець зобов`язується виготовити, доставити за адресою, вказаної в п.1.1 цього договору, зібрати (змонтувати) та передати продукцію замовнику за видатковою накладною у строки, визначені специфікацією №1, за умовами своєчасного здійснення замовником оплати згідно умов пункту 2.2 договору.

Відповідно до п.п.3, 4 специфікації №1 строк виготовлення меблів складає 35 календарних днів з дня оплати згідно з умовами договору. Адреса доставки (монтажу): м.Трускавець Львівської області, майдан Кобзаря, 1.

Як свідчать матеріали справи, згідно платіжного доручення №10011 від 10.12.2018 замовником було перераховано грошові кошти в сумі 100 000 в якості попередньої оплати.

25.02.2019 контрагентами було укладено угоду про внесення змін до договору №10011 від 10.12.2018, якою у зв`язку із порушенням виконавцем строку виготовлення меблів, передбаченого п.2 специфікації №1 до договору №23/11-18 від 30.11.2018, досягнуто домовленості про внесення змін до договору шляхом викладення специфікації №1 до договору у новій редакції.

Згідно п.3 специфікації №1 в редакції угоди про внесення змін від 25.02.2019 строк виготовлення меблів складає 95 календарних днів з дня оплати згідно з умовами договору.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного у сукупності, суд дійшов висновку, що строк виготовлення та передачі замовнику продукції за договором №23/11-18 від 30.11.2018 настав.

Проте, як було встановлено вище, у строки, визначені у специфікації №1 (в редакції угоди про внесення змін від 25.02.2019) Товариством з обмеженою відповідальністю "Олл Ленд Україна" не було виготовлено та передано замовнику меблеву продукцію.

Суд зазначає, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Проте, всупереч наведеного вище, відповідачем обставини належного виконання своїх зобов`язань за договором №23/11-18 від 30.11.2018 доведено належними та допустимими доказами не було.

До того ж, судом враховано, що у відповіді на претензію позивача, виконавцем обставин щодо не виготовлення меблевої продукції на замовлення Товариства з обмеженою відповідальністю "Хотел Менеджмент Груп" не заперечено.

Судом вище вказувалось, що пунктом 2 угоди від 25.02.2019 погоджено, що у разі порушення виконавцем своїх зобов`язань за цим договором, з урахуванням змін, внесених цією угодою, виконавець протягом 3 банківських днів з дня отримання відповідної вимоги замовника зобов`язується повернути замовнику у повному обсязі кошти, перераховані ним на виконання своїх зобов`язань за договором, а також сплатити штрафні санкції, передбачені договором, за весь строк прострочення виконання зобов`язань, визначений відповідно до специфікації №1 до договору, що була чинною до укладання цієї угоди.

Як було встановлено, Товариство з обмеженою відповідальністю "Хотел Менеджмент Груп" звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю "Олл Ленд Україна" з претензією №60 від 20.03.2019 про повернення суми попередньої оплати та сплату штрафу за договором №23/11-18 від 30.11.2018.

У відповіді на претензію №28/03-19 від 28.03.2019 Товариством з обмеженою відповідальністю "Олл Ленд Україна" вказано про відсутність оригіналу договору №23/11-18 від 30.11.2018 та вказано про можливість повернути суму попередньої оплати в розмірі 100 000 грн.

Таким чином, з урахуванням наведеного вище у сукупності, суд дійшов висновку, що у відповідача виник обов`язок з повернення суми попередньої оплати в розмірі 100 000 грн, строк виконання якого настав.

Отже, виходячи з всього вище вказаного, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Хотел Менеджмент Груп" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Олл Ленд Україна" в частині стягнення 100 000 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Хотел Менеджмент Груп" про стягнення 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає таке.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України ) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Нарахування на суму боргу 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Тобто, правовідношення, в якому у зв`язку із вимогою позивача про повернення суми попередньої оплати у зв`язку з не виготовленням меблевої продукції, у відповідача (виконавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (замовнику) суму попередньої оплати (тобто, сплатити грошові кошти) в силу умов договору, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.

З огляду на наведене вище, суд вважає правомірним нарахування позивачем за період з 03.04.2019 по 09.11.2020 3% річних на суму 4817,61 грн та за травень 2019 - жовтень 2020 інфляційних втрат в розмірі 2304,15 грн.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку судом встановлено, що останній є арифметично вірним, а позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Надаючи оцінку іншим доводам позивача враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN OTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування позивача, зокрема стосовно нормативного обгрунтування вимоги про стягнення 100 000 грн приписами ст.1212 Цивільного кодексу України, залишені судом без розгляду та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо задоволення позову в цій частині.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Хотел Менеджмент Груп" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Олл Ленд Україна" про стягнення 107 121,76 грн - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Олл Ленд Україна" (02099, місто Київ, вул.Бориспільська, будинок 9, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Хотел Менеджмент Груп" (82200, Львівська область, місто Трускавець, вул.Стебницька, буд.61, ) попередню оплату в сумі 100 000 (сто тисяч) грн, 3% річних в розмірі 4817 (чотири тисячі вісімсот сімнадцять) грн 61 коп., інфляційні втрати в сумі 2304 (дві тисячі триста чотири) грн 15 коп. та судовий збір в розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст складено та підписано 23.02.2021

Суддя В.В. Князьков