ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2021 р. Справа №914/2167/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючої судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

Желіка М.Б.

розглянув без виклику сторін апеляційну скаргу Львівської міської ради від 14.12.2020

на рішення Господарського суду Львівської області від 18.11.2020 (повний текст рішення складено 18.11.2020, суддя Бортник О.Ю.)

у справі № 914/2167/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Швидкий світ», м.Львів

до відповідача Львівської міської ради, м. Львів

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів

про стягнення 138 250,80 грн.,

25 серпня 2020 року до Господарського суду Львівської області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Швидкий світ» з позовною заявою до відповідача Львівської міської ради про стягнення 138 250,80 грн.

Позов обґрунтовано тим, що позивач на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 17.02.2016 року є власником адміністративного корпусу під літерою А-3, розташованого за адресою: м.Львів, вулиця Конюшинна,4. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м.Львові 14.03.2018 Товариству з обмеженою відповідальністю «Швидкий світ» видано дозвіл на виконання будівельних робіт № ЛВ 96 на реконструкцію адміністративного корпусу під літерою «А-3» з переплануванням на вулиці Конюшинній, 4 у місті Львові. Позивач зазначає, що в березні 2020 року роботи з реконструкції адміністративного корпусу були завершені та ТзОВ «Швидкий світ» розпочато процес здачі зазначеного об`єкта в експлуатацію. Водночас, вказує на те, що будівля під літерою «А-3» до реконструкції вже була здана в експлуатацію. Згідно з платіжним дорученням № 1518 від 09.04.2020 ТзОВ «Швидкий світ» сплачено 138 250,80 грн. пайової участі при реконструкції адміністративного корпусу «А-3» по вул. Конюшинна, 4, за реквізитами, вказаними у листі Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради № 2301-вих-28556 від 08.04.2020. Позивач вважає, що сплачені ним кошти в сумі 138 250,80 грн. є помилково сплаченими, оскільки реконструкція будівлі не передбачала забудови земельної ділянки, а тому він не був зобов`язаний сплачувати пайовий внесок.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 21.09.2020 до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Департамент економічного розвитку Львівської міської ради (а.с. 57-58).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 18.11.2020 позов задоволено повністю. Стягнуто з Львівської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Швидкий світ» 138 250,80 грн. та 2 102,00 грн. судового збору (а.с. 68-74).

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що чинним законодавством передбачено обов`язок сплати пайового внеску для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту лише для замовників будівництва на земельній ділянці. До таких осіб належать особи, які здійснюють діяльність з створення об`єктів виробничого і невиробничого призначення (будинків, будівель, споруд, їх комплексів), а також лінійних об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури, в тому числі добудови зупинених об`єктів незавершеного будівництва. Проте випадки, коли внаслідок діяльності особи не змінюються зовнішні геометричні розміри фундаментів будинків, будівель, споруд, їх комплексів у плані, є реконструкцією цих об"єктів, а не будівництвом таких об"єктів на земельній ділянці. Разом з тим, в матеріалах даної справи відсутні докази, які б підтверджували ту обставину, що внаслідок здійсненої позивачем реконструкції будівлі (адміністративного корпусу під літ. «А-3») відбулась забудова земельної ділянки. При цьому, суд врахував висновки Верховного Суду викладені у постанові від 08.02.2019 справа № 915/20/18. Отже, суд дійшов висновку, що відповідач не мав правових підстав для отримання спірної суми.

Не погодившись з даним рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає його незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просив вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

У своїй апеляційній скарзі скаржник послався на наступне:

1) судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» під забудовою території слід розуміти діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, реконструкцію існуючої забудови. Зазначає, що Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України наказом № 163 від 04.06.2014 затвердило ДБН А.2.2-3:2014. Відповідно до положень ДБН реконструкцією є перебудова введеного в експлуатацію в установленому порядку об`єкта будівництва, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, внаслідок чого відбувається зміна основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність тощо), забезпечується удосконалення виробництва, підвищення його техніко-економічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та якості послуг. Аналогічна правова позиція викладена Об`єднаною Палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 26.06.2020 справа № 922/3049/18. Таким чином, оскільки реконструкція охоплюється законодавчим визначенням забудови, а ТзОВ «Швидкий світ» здійснило реконструкцію частини існуючої забудови і є замовником будівництва, отже наявні правові підстави виникнення у Товариства обов`язку укласти договір про пайову участь та сплати відповідних коштів;

2) статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виключено на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019. Разом з тим, відповідно до Перехідних положень цього Закону «договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання». Замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта;

3) суд першої інстанції не врахував того факту, що в результаті реконструкції відбулось збільшення площі приміщення, а також судом не правильно трактовано поняття реконструкції в рамках саме комплексу будівельно-монтажних робіт, спрямованих на перебудову споруди. Так, відповідно до містобудівної документації, а саме до містобудівного розрахунку «Реконструкція частини виробничих приміщень під адміністративно-побутові приміщення за адресою: вул. Конюшинна, 4 у м. Львові» (в розділі 3 «Основні техніко-економічні показники об`єкта містобудування, які характеризують намір забудови») вказано: характер будівництва реконструкція (п.3); загальна площа існуюча 1644,20 кв.м, загальна площа після реконструкції 2005,14 кв.м (п.7); кількість створених робочих місць виробничого корпусу - 36, кількість створених робочих місць виробничого приміщення 18 (п. 11). Отже, з наведеного вбачається, що після реконструкції загальна площа в порівнянні з існуючою змінилась на 360,94 кв.м.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 16.12.2020 апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою було відкрито. Цією ж ухвалою позивача та третю особу було зобов`язано подати відзиви на апеляційну скаргу відповідача. Ухвалою від 23.12.2020 розгляд справи постановлено здійснювати без виклику сторін в порядку ч. 10 ст. 270 ГПК України.

Позивач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу, не погоджується з доводами скаржника, вважає, що такі не спростовують висновків викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції. Зокрема зазначає, що Містобудівні умови та обмеження забудови ТзОВ «Швидкий світ» не видавалися, а реконструкція здійснювалась на підставі наказу Департаменту архітектури Львівської міської ради. Стосовно посилань скаржника на ч. 4 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» позивач вказує, що дійсно для забудови земельної ділянки або реконструкції будівлі зі зміною її геометричних розмірів, необхідними є документи, що засвідчують право власності чи користування земельною ділянкою. Водночас, Товариство позивача не є власником чи користувачем земельної ділянки за адресою: м. Львів, вул. Конюшинна, 4, відтак не є забудовником в розумінні положень названого Закону. На підтвердження цього у п. 13 акта готовності об`єкта до експлуатації від 15.04.2020 (інформація про документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою) зазначено, що така інформація відповідно до ч. 4 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не вимагається. Позивач вважає помилковим посилання скаржника на висновки наведені Верховним Судом у постанові від 26.06.2020 справа № 922/3049/18, оскільки у даній справі замовником проведено реконструкцію нежитлових приміщень під житлові квартири, що спричинило зміну функціонального призначення будівлі. Позивач наголошує, що документами, які підтверджують відсутність забудови земельної ділянки та відсутність зміни геометричних розмірів фундаменту будівлі та її зовнішньої конфігурації є копії технічних паспортів (наявні в матеріалах справи) до та після реконструкції, з яких вбачається відсутність збільшення площі фундаменту будівлі. Штатний розпис та середньо-облікова кількість працівників позивача до та після реконструкції будівлі залишаються незмінними. Після проведення реконструкції будівля не змінила свого функціонального призначення, залишаючись адміністративним корпусом під літерою «А-3». Позивач звертає увагу суду апеляційної інстанції на висновки Верховного Суду викладені у постановах: від 08.10.2019 справа № 911/594/18; від 08.02.2019 справа № 915/20/18; від 08.05.2018 справа № 922/1641/17; від 07.12.2018 справа № 924/71/18 та від 02.10.2018 справа № 922/6450/15. Просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Третя особа Департамент економічного розвитку Львівської міської ради не надав суду письмового відзиву на апеляційну скаргу.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з огляду на наступне:

Як вбачається з матеріалів справи 17.02.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фін-Буд» (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Швидкий світ» (Покупець) укладено договір купівлі-продажу нежитлових будівель. Згідно з п. 1 договору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фін-Буд» продало, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Швидкий світ» купило нерухоме майно нежитлову будівлю під літ. «А-3» - адміністративний корпус, що знаходиться за адресою м.Львів, вул.Конюшинна, будинок 4, та складається в цілому з нежитлової будівлі літ. «А-3» адміністративний корпус, загальною площею 1115,9 кв.м (а.с. 50-55). Даний договір посвідчений нотаріально.

14 березня 2018 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові за зверненням ТзОВ «Швидкий світ» видано дозвіл на виконання будівельних робіт № ЛВ 96 на реконструкцію адміністративного корпусу під літ. «А-3» з переплануванням на вул. Конюшинній, 4 у м.Львові (а.с. 18).

26.12.2020 Львівська міська рада прийняла ухвалу № 6098 «Про порядок поступлення коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Львова протягом 2020 року», якою зокрема, ухвалила, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у м. Львові перераховують до міського бюджету м. Львова кошти для створення і розвитку інфраструктури м. Львова. Розмір пайової участі становить, для нежитлових будівель та споруд 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта (а.с. 60-61).

Як зазначає позивач у позовній заяві, 02 квітня 2020 року ТзОВ «Швидкий світ» звернулось до Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради із заявою про визначення розміру пайової участі № 0204. Підставою звернення із вказаною заявою слугувало повідомлення Департаменту, що однією з умов оформлення здачі об`єкта в експлуатацію є сплата пайового внеску.

У відповідь на вказану заяву, Департамент економічного розвитку Львівської міської ради скерував лист № 2301-вих-28556 від 08.04.2020 про розрахунок пайової участі в розмірі 138 250,80 грн.

09.04.2020 платіжним дорученням № 1518 позивачем сплачено 138 250,80грн. пайової участі при реконструкції адміністративного корпусу А-3 по вул. Конюшинна,4, згідно з листом № 2301-вих-28556 від 08.04.2020 (а.с. 6).

Департамент економічного розвитку Львівської міської ради листом № 2301-вих-43398 від 10.06.2020, на заяву позивача про повернення помилково сплачених коштів від 06.05.2020р. за № 0605 повідомив ТзОВ «Швидкий світ» про те, що інформація щодо коштів, сплачених замовником будівництва «реконструкції адміністративного корпусу під літ. «А-3» з переплануванням на вул. Конюшинній,4, вказана як пайова участь на розвиток інфраструктури м. Львова у п.12 акта готовності об`єкта до експлуатації від 15.04.2020р. та на підставі якого замовник будівництва отримав сертифікат. Отже, кошти сплачені ТзОВ «Швидкий світ», як замовником будівництва, не можуть вважатися помилково сплаченими (а.с. 7).

Предметом спору у цій справі є вимога позивача про стягнення з відповідача коштів в сумі 138 250,80 грн., як помилково сплачених, оскільки на думку позивача реконструкція будівлі не передбачала забудови земельної ділянки, а тому він не був зобов`язаний сплачувати пайовий внесок.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Статтею 15 Цивільного кодексу України унормовано, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Главою 83 Цивільного кодексу України врегульовано набуття, збереження майна без достатньої правової підстави.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України передбачено загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Згідно із частиною 1 названої статті особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України).

За приписами ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжує такі юридичні факти як набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо коли така підстава згодом відпала.

Пунктом 2 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 року встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь). Розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом) для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта.

Як зазначалось вище, Львівською міською радою прийнято ухвалу № 6098 від 26.12.2019 «Про порядок поступлення коштів для створення і розвитку інфраструктури м.Львова протягом 2020 року», відповідно до якої протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у м.Львові перераховують до міського бюджету м.Львова кошти для створення і розвитку інфраструктури м.Львова. Розмір пайової участі становить для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта.

Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України наказом № 163 від 04.06.2014 затвердило ДБН А.2.2.-3:2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво».

Відповідно до розділу 3 підпункту 3.11 ДБН А.2.2.-3:2014 новим будівництвом є будівництво будинків, будівель, споруд, їх комплексів, що здійснюється з метою створення об`єктів виробничого і невиробничого призначення, а також лінійних об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури, в тому числі добудова зупинених об`єктів незавершеного будівництва.

Згідно із розділом 3 підпункту підпункту 3.21 ДБН А.2.2.-3:2014 реконструкція - це перебудова введеного в експлуатацію в установленому порядку об`єкта будівництва, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, внаслідок чого відбувається зміна основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність тощо), забезпечується удосконалення виробництва, підвищення його технікоекономічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та якості послуг.

Частинами 1, 2 статті 26 ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» унормовано, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.

У відповідності до частини 4 статті 26 названого Закону право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Реконструкція, реставрація або капітальний ремонт об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані, реконструкція або капітальний ремонт автомобільних доріг, залізничних колій, ліній електропередачі, зв`язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій у межах земель їх розміщення, а також комплексна реконструкція кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду і нове будівництво об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури відповідно до містобудівної документації на замовлення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування на відповідних землях державної чи комунальної власності можуть здійснюватися за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою (ч. 4 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

З аналізу наведених правових норм вбачається, що законодавством передбачено обов`язок сплати внеску для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту лише для замовників будівництва на земельній ділянці. До таких осіб належать особи, які здійснюють діяльність з створення об`єктів виробничого і невиробничого призначення (будинків, будівель, споруд, їх комплексів), а також лінійних об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури, в тому числі добудови зупинених об`єктів незавершеного будівництва. Проте випадки, коли внаслідок діяльності особи не змінюються зовнішні геометричні розміри фундаментів будинків, будівель, споруд, їх комплексів у плані, є реконструкцією цих об"єктів, а не будівництвом таких об"єктів на земельній ділянці.

Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові видано ТзОВ «Швидкий світ» дозвіл на виконання будівельних робіт № ЛВ 96 від 14 березня 2018 року на реконструкцію адміністративного корпусу під літ. «А-3» з переплануванням на вул. Конюшинній, 4 у м. Львові.

Загальна площа приміщення, відповідно до відомостей технічних паспортів, змінилась після реконструкції з 1115,9 кв.м на 1102,0 кв.м. Вказане підтверджується наявними в матеріалах справи копіями технічних паспортів від 30.11.2007 та від 02.04.2020 (а.с. 8-13, 20-24).

Отже, судова колегія вважає помилковими твердження скаржника, що після реконструкції загальна площа адміністративного корпусу під літ. «А-3» в порівнянні з існуючою змінилась на 360,94 кв.м. В матеріалах справи такі докази відсутні.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, роботи з реконструкції нерухомого майна, початок, яких оформлено дозволом № ЛВ 96 від 14 березня 2018 року мають ознаки внутрішньої реконструкції та входять у загальне поняття будівельних робіт за класифікаторами видів будівельних робіт, проте не є саме такими роботами за якими, виходячи з тлумачення норм Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», передбачається виникнення обв`язку щодо сплати пайового внеску у розвиток інфраструктури міста.

У матеріалах даної справи відсутні докази, які б підтверджували ту обставину, що внаслідок здійсненої позивачем реконструкції будівлі (адміністративного корпусу під літ. «А-3») відбулась забудова земельної ділянки чи відбулись зміни зовнішніх геометричних розмірів фундаменту будівлі та її зовнішньої конфігурації. Після проведення реконструкції будівля не змінила свого функціонального призначення, залишаючись адміністративним корпусом під літ. «А-3».

При цьому, колегія суддів відхиляє покликання скаржника на правову позицію, висловлену Верховним Судом у справі № 922/3049/18, оскільки предметом спору у цій справі є визнання укладеним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова. Верховним Судом у даній справі встановлено, що замовником проведено реконструкцію нежитлових приміщень під житлові квартири, що спричинило зміну функціонального призначення будівлі. Отже, правовідносини у справі № 922/3049/18 не є подібними до правовідносин у справі № 914/2167/20.

Колегія суддів критично оцінює покликання скаржника на Перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019, а саме, що «договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання». Замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта.

Як встановлено судом апеляційної інстанції сторонами не укладалось договору про сплату пайової участі. Окрім того, позивачем проводилась реконструкція адміністративного корпусу під літ. «А-3» розташованого за адресою: м. Львів, вул. Конюшинна, 4, а не будівництво об`єкта.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, наведених в рішенні Господарського суду Львівської області від 18.11.2020 року у справі № 914/2167/20.

З огляду на вищенаведені норми права та фактичні обставини справи, судова колегія вважає правомірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення заявлених ТзОВ «Швидкий світ» позовних вимог та стягнення з відповідача 138 250,80 грн., оскільки відповідач не мав правових підстав для отримання спірної суми.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, як такого, що ухвалено відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 129, 269, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ :

Рішення Господарського суду Львівської області від 18.11.2020 у справі №914/2167/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу Львівської міської ради без задоволення.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 19.02.2021.

Головуюча суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік