ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2021 р.м. ХарківСправа № 922/3742/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Присяжнюка О.О.

при секретарі судового засідання Лепенець К.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
до 1-ого відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" (62240, Харківська область, Харківський район, село Веселе, вул. Жовтнева,4) , 2-ого відповідача Приватного підприємства "Оліяр" (81118, Львівська область, Пустомитівський район, село Ставчани) 3-я особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Агродар" (61058, Харківська область, м. Харків, вул. Данилевського, буд.38, офіс 1)
про визнання недійсним договору
за участю представників: :

позивача - Чуб С.В., адвокат;

педставника1 відповідача-не з`явився,

представника 2 відповідача - Сабан М.Р. адвокат

представника третьої особи- не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до 1-ого відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж", 2-ого відповідача Приватного підприємства "Оліяр", про визнання недійсним договору поруки від 27.07.2018 року.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.11.2020, справі присвоєно єдиний унікальний номер 922/3742/20 та визначено головуючим у справі суддю Присяжнюка О.О.

Ухвалою господарського суд від 23.11.2020 року, залишено без руху позовну заяву у справі та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до господарського суду Харківської області у 10-денний строк з дня вручення даної ухвали :

- докази надіслання учасникам справи копії позовної заяви та копії доданих до неї документів та докази сплати судового збору в розмірі 2102,0 грн. або докази, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до Закону України "Про судовий збір".

01.12.2020 через канцелярію суду від позивача із супровідним листом (вх. №28063) надійшли вищеозначені документи, які витребовувались судом.

Ухвалою господарського суду від 02.12.2020 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі. Постановлено розгляд справи № 922/3742 здійснювати у порядку загального позовного провадження. Залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Агродар" (61058, Харківська область, м. Харків, вул. Данилевського, буд.38, офіс 1), в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача . Підготовче засідання призначено на "17" грудня 2020 р. о 10:30.

Ухвалою господарського суду від 02.12.2020 року, витребувано від Фізичної особи ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж", Приватного підприємства "Оліяр", Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Агродар" оригінал для огляду в судовому засіданні та належним чином завірену копію договору поставки №71217 від 07.12.2017 року.

Ухвалою господарського суду від 17.12.2020 року, відкладено підготовче засідання до 18.12.2020 року.

24.12.2020 року від Приватного підприємства "Оліяр" (другого відповідача), через канцелярію суду (вх.№30178) надійшов відзив на позовну заяву, в якому другий відповідач заперечує проти заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що позивач в позовних вимогах не обгрунтовує позовні вимоги, саме порушенням його корпоративних прав, а тому на думку другого відповідача, це свідчить про відсутність порушення його корпоративних прав через укладення відповідачами договору поруки.

Протокольною ухвалою господарського суду від 28.12.2020 року, підготовче засідання відкладено на "12 "січня 2021 р. о 14:00 год., на підставі ч. 5 ст. 183 ГПК.

29.12.2020 року від фізичної особи ОСОБА_1 , через канцелярію суду (вх.№30457) надійшла відповідь на відзив, в якій позивач, зокрема вказує на те, що спірний договір не відповідає вимогам закону та Статуту товариства, оскільки договір поруки, укладений директором ТОВ "Агрофірма Престиж" всупереч обмеженням, установленим статутом ТОВ "Агрофірма Престиж" та законодавства України щодо попереднього погодження таких дій директора із загальними зборами.

Також позивач зазначає, що директором відповідача 1 було порушено корпоративні права Позивача, як учасника товариства, якому належить 50% статутного фонду товариства, і який має беззаперечне право на участь в управлінні товариством шляхом прийняття участі у загальних зборах учасників товариства, а отже, має право на оспорювання договору, укладеного товариством, враховуючи те, що укладення такого контракту є похідним від прийняття рішення учасниками товариства щодо надання згоди директору на укладення контракту, що прямо передбачено Статутом товариства.

11.01.2021 року від Приватного підприємства "Оліяр" (другого відповідача), через канцелярію суду (вх.№390) надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких, представник другого відповідача, вказує, що оспорюваний договір поруки було підписано ОСОБА_1, який діяв у відповідності до протоколу загальних зборів ТОВ «Агрофірма Престиж» від 26.07.2018р. та довіреності посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гнилицькою Т.В. 26.07.2018р. за реєстровим №1291, який був на дату підписання договору поруки учасником відповідача 1 та одночасно є позивачем у даній справі. У протоколі загальних зборів ТОВ «Агрофірма Престиж» від 26.07.2018р. наявне волевиявлення учасників відповідача 1, в тому числі позивача щодо надання згоди на укладення договору поруки з ПП «Оліяр».

В судовому засіданні 12.01.2021 постановлено протокольну ухвалу, якою на підставі ч.5 ст.183 ГПК України оголошено перерву в підготовчому засіданні до "27" січня 2021 року об 11:00 год.

Протокольною ухвалою господарського суду від 27.01.2021, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 01 лютого 2021 року о 11:00 .

В судовому засіданні 01.02.2021 постановлено протокольну ухвалу, якою на підставі ч.2 ст.216 ГПК України оголошено перерву в судовому засіданні до "15" лютого 2021 року о 14:00 год.

15.02.2021 року від фізичної особи ОСОБА_1 , через канцелярію суду (вх.№3668) надійшли додаткові пояснення, вказані пояснення долучені до матеріалів справи.

В призначене судове засідання 15.02.2021 з`явився представник позивача.

Уповноважений представник позивача в судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог.

Уповноважений представник першого відповідача у призначене судове засідання 15.02.2021 року не з`явився, відзиву на позовну заяву не надав.

Уповноважений представник другого відповідача в судовому засіданні 15.02.2021р. проти позову заперечував в повному обсязі, просив суд відмовити в задоволенні позову, з посиланням на те, що підписання директором товариства договору без передбаченого том попереднього погодження учасниками товариства може порушувати права та інтереси товариства, а не корпоративні права позивача.

Представник третьої особи в судове засідання 15.02.2021 року , не з`явився.

В ході розгляду даної справи господарським судом Харківської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Присутні в судовому засіданні представник позивача та другого відповідача погодилися з тим, що судом досліджено всі докази, які надано сторонами у відповідності до ст. 74 ГПК України.

Відповідно до ст. 219 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 15.02.2021, відповідно до ст. 240 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

27.07.2018 року між Приватним підприємством «Оліяр» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Престиж» був укладений договір поруки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шафран Р.І. 27.07.2018 року, реєстровий № 3946.

За умовами договору поруки, а саме п. 1.1. Поручитель (Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Престиж») зобов`язується відповідати перед Кредитором (Приватним підприємство «Оліяр») солідарно з Боржником (Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Агродар") за виконання Забезпечених зобов`язань (грошові зобов`язання за Договором поставки № 71217 від 07.12.2017 року), у тому числі тих, що виникнуть у майбутньому, які випливають з умов основного договору.

Договір поруки був підписаний ОСОБА_1 уповноважений на це довіреністю серії ННІ № 795044 від 26.07.2018, яка була видана директором ТОВ «Агрофірма Престиж» Богдановичем Андрієм Володимировичем .

Видача зазначеної довіреності вчинена директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Престиж» з перевищенням своїх повноважень як директора, оскільки протоколом загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Престиж» № 23 від 01.02.2018 було обмежено директора у наступному: «керуючись п. 8.2.3 Статуту товариства обмежити директора в наступному: заборонити директору від імені товариства укладати будь-які правочини, щодо приймання Товариством обов`язків виконати зобов`язання третіх осіб без попереднього погодження укладення таких правочинів загальними зборами товариства».

А отже, як вказує позивач у позові, видача директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Престиж» довіреності на представництво позивача здійснювати правочини на укладення правочинів, а саме договорів поруки, без узгодження такого правочину загальними зборами Товариства, є перевищенням його повноважень.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. ст. 509, 510 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, установлених у ст. 11 цього кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно зі ст. ст. 92, 97 ЦК юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо іншого не встановлено законом.

За положеннями ст. 98 ЦК, загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства. Рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо іншого не встановлено установчими документами або законом.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави й суспільства, його моральним засадам. Особа, яка здійснює правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно зі ст. 46 ЗУ "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" значний правочин, правочин із зацікавленістю, здійснений із порушенням порядку прийняття рішення про надання згоди на його здійснення, створює, змінює, припиняє цивільні права й обов`язки товариства тільки у разі подальшого схвалення правочину товариством у порядку, установленому для прийняття рішення про надання згоди на його здійснення. Проте дії, спрямовані на схвалення правочину безпосередньо особою (дирекцією), яка уклала правочин, не можуть свідчити про схвалення правочину особою, від імені якої був укладений договір.

А оскільки згоди загальних зборів на укладення договору поруки не було отримано, оспорюваний договір є недійсним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 травня 2018 року у справі № 916/2872/16 - http://reyestr.court.gov.ua/Review/74203805.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (п. 5 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним").

Таким чином, директором, всупереч його повноважень, визначеним Статутом товариства, а також обмеженнями, викладених в протоколі загальних зборів було видано довіреність позивачу, що призвело до укладення договору поруки, чим порушено дійсність такого правочину.

Щодо зазначення Приватного підприємства «Оліяр» про наявність протоколу загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Престиж» про надання дозволу на укладення договору поруки на забезпечення виконання зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Агродар» перед Приватним підприємством «Оліяр» та надання до суду копії документа, зроблену з копії іншого документа, не може бути оцінено судом як належний доказ, так як відповідно до ст. 91 та ст. 77-78 ГПК України такий документ є недопустимим та недостовірним доказом у справі та відповідно не береться судом до уваги.

Як зазначає КГС ВС у постанові від 11.06.2018 у справі 904/8549/17, «всупереч зазначеним вимогам законодавства, місцевий суд прийняв рішення за відсутності в матеріалах справи саме належним чином засвідчених письмових доказів. Обґрунтування суду апеляційної інстанції щодо прийняття до справи таких документів у такому вигляді ВС не може прийняти, оскільки такі документи не є допустимими доказами. Так, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування. Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом». Така практика КГС ВС свідчить про необхідність належним чином засвічувати письмові докази для того, щоб вони були належними і допустимими доказами.

Відповідно до ч. 11 ст. 80 ГПК України у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

З цього приводу постанова КГС ВС від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, визначає, що «необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує».

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства, зокрема, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до пункту 4 частини 3 ст.2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства є змагальність сторін.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (частина 1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частини 1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, протокол загальних зборів Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Престиж», що був наданий Приватним підприємством «Оліяр», є належним та достовірним.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору суд зазначає таке.

Пунктом 6 статті 3 Цивільного кодексу України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні підстави недійсності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей

За приписами статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суди мають також враховувати практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, у справах "Проніна проти України" (рішення від 18.07.2006), "Трофимчук проти України" (рішення від 28.10.2010), де Суд зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд враховує також практику Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права у відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя, за своєю суттю, визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки викладено в абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України №3-рп/2003 від 30.01.2003.

Статтею 16 ЦК України та статтею 20 ГК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів судом. При цьому визначений вказаними статтями перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. До інших способів судового захисту цивільних прав чи інтересів можна віднести способи, які не охоплюються переліком у названих статтях, що визначені окремими законами та договорами або застосування яких випливає із загальних положень про судовий захист.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04. 2005.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів («Brumarescu v. Romania», №28342/95, §61, ЄСПЛ, від 28.10.99).

Також, Розділом I. Ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.12.1950 року передбачено, що "Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру..."

У Справі "Beles and Others v. the Czech Republic", заява N 47273/99, рішення від 12.11.2002 року зазначається "право на справедливий суд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, має тлумачитися з урахуванням верховенства права, одним з основних аспектів якого є принцип правової визначеності, який вимагає, щоб усі заявники мали ефективний засіб судового захисту, що дозволив би їм захищати свої громадянські права (див., серед інших органів, Brumarescu v. Romania [GC], N 28342/95, § 61, ECHR1999-VII). Він також нагадує, що правила, які регулюють формальні заходи, які необхідно вжити, та строки, які мають бути дотримані при оскарженні, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя та дотримання, зокрема, вищезазначеного принципу правової визначеності. У зв`язку з цим, згадані правила або спосіб їх застосування не повинні перешкоджати сторонам судового процесу використовувати наявні засоби правового захисту".

Враховуючи встановлені обставини, вимоги позивача визнаються судом обґрунтованими, а Договір поруки підлягає визнанню недійсними з підстав зазначених вище.

Таким чином, проаналізувавши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволено повністю.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

З огляду на задоволення позовних вимог повністю, судовий збір в розмірі 2102,0 грн. покладається на відповідача-1 та відповідача-2.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 126, 129, 232, 233, 236- 238, 240, 241, 327 ГПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати договір поруки від 27.07.2018 року, укладений між Приватним підприємством "Оліяр" () та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" ( ) недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" (62240, Харківська область, Харківський район, село Веселе, вул. Жовтнева,4, ) на користь Фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) -1051,0грн. судового збору.

Стягнути з Приватного підприємства "Оліяр" (81118, Львівська область, Пустомитівський район, село Ставчани, ) на користь Фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) - 1051,0грн. судового збору .

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" (62240, Харківська область, Харківський район, село Веселе, вул. Жовтнева,4).

Відповідач: Приватне підприємство "Оліяр" (81118, Львівська область, Пустомитівський район, село Ставчани).

Третя особа :Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Агродар" (61058, Харківська область, м. Харків, вул. Данилевського, буд.38, офіс 1).

Повне рішення складено "24" лютого 2021 р.

Суддя О.О. Присяжнюк