ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" лютого 2021 р. Справа№ 910/9682/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Мальченко А.О.
суддів: Чорногуза М.Г.
Агрикової О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України
на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2020
у справі № 910/9682/20 (суддя Мельник В.І.)
за позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпро рівер груп»
про стягнення 21 336,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі Військова частина НОМЕР_1 , позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпро рівер груп» (далі ТОВ «Дніпро рівер груп», відповідач) про стягнення 21 336,00 грн штрафу, нарахування якого зумовлене порушенням відповідачем умов договору про закупівлю товару №92/В33-2019 від 03.06.2019 щодо маркування поставленого товару.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.11.2020 у справі №910/9682/20 в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що у випадках, які не обумовлені договором, при прийманні товару діє Інструкція про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за якістю, затверджена постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР №П-7 від 25.04.1966 (далі Інструкція П-7), відповідно до якої при виявленні невідповідності маркуванню поставленої продукції вимогам стандартів, одержувач призупиняє приймання продукції та складає акт, в якому вказується кількість оглянутої продукції та характер виявлених при прийманні дефектів; сторонами не надано актів, які передбачені умовами договору та відповідно до яких можна встановити факт поставки товару з порушенням вимог маркування.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Військова частина НОМЕР_1 звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийнятим внаслідок неправильної оцінки доказів, поданих учасниками справи, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.
В обґрунтування своїх вимог апелянт наголошував на тому, що положення Інструкції П-7 застосовуються лише у разі, коли сторони не визначають у договорі поставки порядок приймання-передачі продукції; умовами договору чітко визначено порядок приймання товару, тобто повне застосування Інструкції П-7 не є обов`язковим; п. 7.4.1 договору не передбачає обов`язку позивача застосовувати штрафні санкції лише за наявності одночасно умов порушення вимог щодо тари, упаковки та маркування, а відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню, що також підтверджується судовою практикою Північного апеляційного господарського суду в аналогічних спорах.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2020 у справі № 910/9682/20; розгляд апеляційної скарги встановлено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено ТОВ «Дніпро рівер груп» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.
Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач вказував на те, що судом правомірно застосовано до спірних правовідносин положення Інструкції П-7, оскільки сторонами договору не визначено можливості складення акту про фактичну якість товару (акту про поставку товару з порушенням будь-яких вимог) та не передбачено жодних вимог до такого акту, а також договір не регулює питання щодо права позивача взагалі не приймати товар; за змістом п.п. 2.3.-2.3.2 договору між сторонами при прийманні товару оформлюються два акти, а саме, акт приймального контролю, в якому зазначаються результати перевірки, та після цього акт приймання товару на зберігання з обов`язковим зазначенням в ньому результатів контрольних заходів, однак, позивачем такі акти не було оформлено; складений позивачем Акт № 78/5/8-197 від 04.09.2019 про встановлення факту поставки товару з порушенням вимог щодо маркування під час приймального контролю не є актом приймального контролю в розумінні п. 2.2. та п. 2.3. договору, а відтак, не є належним та допустимим доказом надання на приймання товару з порушенням вимог маркування; з вказаного акту неможливо встановити кількість товару, яку перевірив позивач та кількість товару, на якому наявні порушення вимог щодо маркування.
За твердженням відповідача, у разі виявлення невідповідності вимогам договору поставленої продукції позивач повинен був призупинити приймання товару, прийняти товар на зберігання та скласти акт про фактичну якість (за договором акт про приймання товару на зберігання), але позивач, виявивши невідповідності, відмовився від прийняття товару та склав про це відповідний акт, що не передбачено ані договором, ані положеннями діючого законодавства України; позивачем не була проведена експертиза наданого на приймання товару з метою визначення відповідної якості, як це визначено п. 5.6 договору; у справі відсутні будь-які інші належні та допустимі докази невідповідності товару вимогам договору; постанови Північного апеляційного господарського суду, на які посилається позивач, прийняті за інших обставин, зокрема, у даній справі відсутні докази прийняття товару позивачем та відсутні підписані сторонами видаткові накладні.
Крім того, відповідач наголошував на тому, що умовами договору передбачено обов`язок відповідача сплатити штраф за поставку товару з порушенням одночасно трьох вимог до товару (тари, упаковки та маркування), у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення штрафу та задоволення позову.
Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 03.06.2019 між Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України (у тексті договору - замовник) та ТОВ «Дніпро рівер груп» (у тексті договору - учасник) було укладено договір №92/ВЗЗ-2019, відповідно до умов якого учасник зобов`язується у визначені договором строки поставити замовнику якісні товари, зазначені у специфікації, яка є невід`ємною частиною цього договору, а замовник - прийняти та оплатити такі товари.
Пунктом 1.2. договору визначено, що найменування (номенклатура, асортимент) товару код ДК 021:2015-15540000-5- Сирні продукти (сир твердий сичужний) - 110 000 кг (далі - товар).
Згідно з п. 5.4. договору на кожну партію товару, що постачається, учасник зобов`язаний надати замовнику, зокрема, такі документи:
- рахунок-фактуру, підписану особою, уповноваженою на підписання господарських та фінансових документів;
- видаткову накладну (у трьох примірниках), підписану особою, уповноваженою на підписання господарських та фінансових документів;
- товарно-транспорту накладну (у разі перевезення товару автомобільним транспортом);
- оригінал декларації виробника про якість товару.
Пунктом 7.1. договору визначено, що за невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків за договором сторони несуть відповідальність, передбачену відповідно до Цивільного та Господарського кодексів України, а також інших чинних нормативно-правових актів України та цим Договором.
Відповідно до п. 7.4.1 договору за поставку товару з порушенням вимог щодо тари, упаковки та маркування учасник сплачує замовнику штраф у розмірі 2% вартості товару, поставленого з порушенням таких вимог.
Пунктом 7.7 договору сторони домовилися, що строк позовної давності три роки застосовується до вимог про стягнення з учасника штрафних санкцій (неустойка, штраф, пеня).
У п. 10.1 договору сторони узгодили, що договір набирає чинності з моменту підписання сторонами та діє до 31.12.2019, а в частині взаєморозрахунків - до їх повного виконання.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем було направлено відповідачеві заявку № 78/5/7-1685 від 01.08.2019 про необхідність поставки 7 000 кг товару загальною вартістю 1 066 800,00 грн, що підтверджується цінним листом з описом вкладення та фіскальним чеком.
Відповідно до видаткової накладної № 499 від 04.09.2019 відповідачем було поставлено товар на склад позивача за адресою: м. Київ, вул. Нижньоюрківська, 8-А, у кількості 7 000 кг на загальну суму 1 066 800,00 грн.
Під час приймального контролю товару, комісією позивача встановлено факт поставки товару з порушенням вимог щодо маркування, які визначені розділом 8 ДСТУ 4421:2005, а саме:
на маркуванні головок сиру (споживчій тарі) відсутні дані про вагу товару:
на ящиках (транспортній тарі) відсутній маніпуляційний знак «Вантаж, що швидко псується».
Вказаний факт порушення вимог щодо маркування зафіксований у складеному та підписаному уповноваженими представниками Військової частини НОМЕР_1 та керівником ТОВ «Дніпро рівер груп» Акті № 78/5/8-197 від 04.09.2019 «Про встановлення факту поставки товару з порушенням вимог щодо маркування під час приймального контролю».
Позивач зазначає, що з метою врегулювання спору в досудовому порядку, 27.09.2019 відповідачеві направлена претензія вих. № 78/6-2261 від 27.09.2019 про сплату штрафу в розмірі 21 336,00 грн за порушення вимог щодо маркування, однак, листом вих. № 434 від 30.10.2019 відповідач відмовив у задоволенні претензії з огляду на її безпідставність та необґрунтованість.
Посилаючись на порушення відповідачем умов договору щодо належного маркування поставленого товару та відмову у сплаті передбаченого договором за таке порушення штрафу, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи апелянта вважає обґрунтованими, з огляду на наступне.
Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору, місцевий господарський суд правильно зазначив, що такий за своєю правовою природою є договором поставки товару, за яким у відповідності до статті 265 Господарського Кодексу України (далі ГК України) одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Аналогічне положення містить ст. 712 ЦК України та відповідно до ч. 2 якої визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
У відповідності до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Отже, укладення між позивачем та відповідачем вищевказаного договору поставки було спрямоване на отримання останнім оплати за товар та обов`язку по здійсненню його поставки з дотриманням, зокрема, вимог щодо тари, упаковки та маркування.
За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Статтею 662 ЦК України передбачено обов`язок продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Відповідно до ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
Продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу (ч. 1 ст. 673 ЦК України).
Пунктом 2.1. договору сторони погодили, що якість товару, що поставляється учасником повинна відповідати вимогам чинних нормативно-правових актів та ДСТУ 4421:2005. Пакування та маркування товару, що поставляється за даним договором, повинні відповідати діючим стандартам, технічним умовам та забезпечувати зберігання споживацьких властивостей товару під час транспортування та зберігання.
З умов договору вбачається, що сторони передбачили порядок складання документів, які б підтверджували факт отримання товару неналежної якості.
Так, відповідно до п. 2.3. договору під час поставки кожної партії товару замовник протягом двох робочих днів проводить обов`язкову перевірку якості та безпечності (органолептична перевірка) товару, що постачається учасником (далі - контрольні заходи).
Згідно з п. 2.3.1 договору результати проведення контрольних заходів оформляються актом приймального контролю, який підписується представником замовника, що здійснював перевірку та представником учасника. У випадку відмови від підпису цього акту однією із сторін цього договору, запис про таку відмову зазначається в акті і підписується відповідно другою із сторін цього договору.
Під час проведення контрольних заходів, учасник на вимогу представника замовника зобов`язаний протягом 24 год. надати в паперовому або електронному вигляді документи про відповідність - декларація (в тому числі декларація про відповідність), або висновок, або документ, що підтверджує виконання визначених законодавством вимог, які стосуються об`єкта оцінки відповідності.
Відповідно до п. 2.3.2 договору Акт приймання товару на зберігання оформлюється лише після завершення контрольних заходів з обов`язковим зазначенням в Акті приймання їх результатів, але не більше 5 календарних днів після проведення контрольних заходів.
На переконання колегії суддів, місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про те, що сторонами не надано актів, які передбачені умовами договору та відповідно до яких можна встановити факт поставки товару з порушенням вимог маркування.
Як було зазначено вище, факт порушення відповідачем вимог щодо маркування при здійсненні поставки товару у кількості 7 000 кг вартістю 1 066 800,00 грн згідно видаткової накладної №499 від 04.09.2019 на підставі договору №92/ВЗЗ-2019 від 03.06.2019 зафіксований у складеному та підписаному уповноваженими представниками Військової частини НОМЕР_1 та керівником ТОВ «Дніпро рівер груп» Акті № 78/5/8-197 від 04.09.2019 «Про встановлення факту поставки товару з порушенням вимог щодо маркування під час приймального контролю».
При цьому, відповідач безпідставно вказує на те, що складання акту про факт поставки неякісного товару під час приймального контролю не передбачено укладеним договором, а позивач, склавши такий акт та відмовившись приймати товар на зберігання, порушив умови договору.
Так, відповідно до п. 5.6 договору передбачено, що замовник (одержувач) має право не приймати товар за кількістю та якістю, у разі виникнення сумніву щодо якості, маркування та етикетування, фасування, стану упаковки товару після проведення огляду, на строк достатній для встановлення відповідної якості товару.
Крім того, у п. 7.4.1 сторони встановили, що факт поставки товару з порушенням вимог щодо тари, упаковки та маркування підтверджується відповідним актом.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що Акт № 78/5/8-197 від 04.09.2019, підписаний обома сторонами без зауважень та заперечень щодо наведених у ньому порушень, є належним та допустимим доказом у справі, що підтверджує факт поставки відповідачем товару з порушенням вимог щодо маркування.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За приписами статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
У пп. 7.4.1. п. 7.4. договору сторони узгодили, що за поставку товару з порушенням вимог щодо тари, упаковки та маркування учасник сплачує замовнику штраф у розмірі 2% вартості товару поставленого з порушенням таких вимог.
При цьому, колегія суддів відхиляє посилання відповідача на те, що правила пункту 7.4.1 договору застосовуються лише за наявності одночасно трьох умов: порушення вимоги щодо тари; порушення вимоги щодо упаковки; порушення вимоги щодо маркування.
Так, положеннями ст.ст. 664, 685 ЦК України визначені окремі зобов`язання відповідача щодо маркування товару, який ним поставляється і щодо його тари та (або) упаковки. Відповідно, пункт 7.4.1 договору не передбачає обов`язок позивача застосовувати штрафні санкції лише за наявності одночасно умов порушення вимог щодо тари, упаковки та маркування.
Перевіривши наведений у позовній заяві розрахунок штрафу, суд апеляційної інстанції встановив, що такий є арифметично правильним та становить 21 336,00 грн (1 066 800,00 грн х 2%), у зв`язку з чим вказана позовна вимога є обґрунтованою та підлягає задоволенню повністю.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, з огляду на доведений позивачем та не спростований відповідачем факт поставки товару з порушенням вимог щодо маркування, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до ТОВ «Дніпро рівер груп» про стягнення 21 336,00 грн штрафу.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної ска ги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи сторін, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, зокрема, щодо правомірності застосування судом до спірних правовідносин положень Інструкції П-7, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до пунктів 1-4 частини 1 статті 277 ГПК України, є нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність висновків суду першої інстанції встановленим обставинам справи та обґрунтованість доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2020 у справі №910/9682/20 - скасуванню, з постановленням нового рішення про задоволення позову.
Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у відповідності до вимог ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача.
Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2020 у справі №910/9682/20 задовольнити.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2020 у справі №910/9682/20 скасувати.
3. Ухвалити нове судове рішення, яким позов Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити повністю.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпро рівер груп» (04119, м. Київ, вул. Зоологічна, буд. 4а; ідентифікаційний код 40464816) на користь Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) 21 336 (двадцять одну тисячу триста тридцять шість) грн 00 коп. штрафу, 2 102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви, 3 153 (три тисячі сто п`ятдесят три) грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
5. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання даної постанови.
6. Матеріали справи №910/9682/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова