ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2021 р. Справа №914/1446/19

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

Желіка М.Б.,

секретар судового засідання Федорів Н.В.

розглянув апеляційну скаргу Львівської обласної організації Національної спілки художників України від 04.12.2020

на рішення Господарського суду Львівської області від 11.11.2020 (повний текст складено 16.11.2020, суддя Стороженко О.Ф.)

у справі №914/1446/19

позивач-1 Львівська обласна організація Національної спілки художників України

позивач-2 Український національний комітет Міжнародної ради з питань пам`яток і визначних місць

відповідач-1 Виконавчий комітет Львівської міської ради

відповідач-2 Львівська міська рада

відповідач-3 Товариство з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку нерухомості»

треті особи, що не заявляють самостійних вимог стосовно предмету спору на стороні позивачів:

1. Кабінет Міністрів України

2. Виконавчий комітет Львівської обласної ради

3. Міністерство культури та інформаційної політики

4. Львівська обласна державна адміністрація

третя особа, що не заявляє самостійних вимог стосовно предмету спору на стороні відповідачів-1 та -2 Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради

про визнання незаконними (недійсними) та скасування рішень, ухвали і державного акта на право власності

за участю представників:

від позивача-1, -2 Яцишин Андрій Володимирович,

від відповідача-1 не з`явився,

від відповідача-2 Поліщук Ольга Степанівна,

від відповідача-3 Павлова Анна Андріївна,

третя особа на стороні позивача-1 ОСОБА_1 ,

третя особа на стороні позивача-2, -3, -4 не з`явились,

третя особа на стороні відповідачів-1, -2 не з`явилась.

23.07.2019 Львівська обласна організація Національної спілки художників України та Українськиий національний комітет Міжнародної ради з питань пам`яток і визначних місць звернулись до Господарського суду Львівської області з позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради, Львівської міської ради та ТзОВ «Центр розвитку нерухомості», за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог стосовно предмета спору на стороні позивачів: Кабінету Міністрів України, Виконавчого комітету Львівської обласної ради, Міністерства культури та інформаційної політики, Львівської обласної державної адміністрації, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог стосовно предмета спору на стороні відповідачів-1 та -2: Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради про:

-визнаня незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради №831 від 23.11.2000 Про надання дозволу ВАТ Львівнафтопродукт на складання проекту відведення земельної ділянки та надання в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові;

-визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 157 від 06.04.2001 Про затвердження проекту відведення та надання у довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки ВАТ Львівнафтопродукт для будівництва адміністративно-торгового центру на пл. Міцкевича, 9;

-визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 386 від 03.08.2001 Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові, в частині продажу земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові ВАТ Львівнафтопродукт;

-виключення з додатку № 1 до рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 386 від 03.08.2001 Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові пункту № 5;

-визнання недійсним та скасування Державного акта серії ЯА № 422460 від 04.04.2005 на право власності на земельну ділянку на пл. Міцкевича, 9 у м.Львові.

Позовні вимоги обґрунтовано, зокрема, тим що на спірній земельній ділянці, розташованій на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові в межах історичного ареалу м. Львова, внесеного до всесвітньої спадщини ЮНЕСКО, в межах історико-культурного заповідника, знаходиться пам`ятка культури національного значення, житловий будинок 1839 року. Позивачі зазначають, що названа земельна ділянка відноситься до земель історико-культурного призначення і розпоряджатися нею вправі Кабінет Міністрів України, а прийняті Львівською міською радою та Виконавчим комітетом Львівської міської ради рішення в частині продажу спірної земельної ділянки загрожують знищенню пам`ятки культури національного значення та суперечать постанові Кабінету Міністрів України № 878 від 26.07.2001 року «Про затвердження Списку історичних населених місць України». Позивачі вказують, що оскаржувані рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради та ухвала Львівської міської ради, прийняті з перевищенням компетенції міської ради, оскільки земельна ділянка належить до державної форми власності та розпоряджатися нею вправі тільки Кабінет Міністрів України. Позивач-1 стверджує, що оскаржувані рішення та ухвала порушують його права, як власника об`єкта нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові. Крім того, позивач-1 стверджує, що у 2005 році між ним та Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради було укладено охоронний договір на пам`ятку культурної спадщини житловий будинок, 1839 року (фундамент колишнього будинку), пл. Міцкевича, 9 - охоронний № 1326. Згідно умов цього договору, позивач-1 зобов`язаний вчиняти дії з приводу недопущення руйнування та збереження вказаної пам`ятки. Позивачі також зазначають, що відповідно до п. 2.1 статуту позивача-2, основною метою Комітету є сприяння охороні, реставрації та використанню пам`яток, ансамблів і визначних місць та захисту законних соціальних, економічних, творчих, національно-культурних та інших спільних інтересів своїх членів. На думку позивачів, оскаржувані ухвала, рішення та Державний акт є такими, що порушують законні права та інтереси останніх, зокрема, право на збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, право на розвиток національних культурних традицій, право на збереження історичних пам`яток та інших об`єктів тощо.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 11.11.2020 року у справі № 914/1446/19 відмовлено у задоволенні позову повністю (т. 6, а.с. 95-131).

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем-1 при заявленні даного позову не доведено наявності у нього певних прав чи законних інтересів стосовно спірної земельної ділянки та не доведено факту порушення відповідачами таких прав чи інтересів позивача. Суд вказав, що основною підставою заявлення позову зазначено факт наявності у позивача-1 охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини: житловий будинок, 1839 року (фундаменти колишнього будинку), пл. Міцкевича, 9; охоронний №1326, який укладено 31.10.2005 року з Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради. Проте, наявність зазначеного охоронного договору, не підтверджує факту порушення відповідачами прав чи законних інтересів позивача-1 стосовно спірної земельної ділянки, оскільки, оскаржувані ухвала Львівської міської ради і рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради прийняті відповідачами-1,-2 до часу укладення охоронного договору від 31.10.2005. Державний акт на право власності на земельну ділянку видано відповідачу-3 також до укладення охоронного договору. Отже, на час прийняття відповідачами-1 та -2 спірних ухвали і рішення, як і видачі відповідачу-3 Державного акта, у позивача-1 не було законних прав щодо пам`ятки культурної спадщини, яка розташована на спірній земельній ділянці. Водночас, суд вказав, що позивач-2 підставами заявлення позову, зокрема, зазначив, що згідно з нормою ст. 49 Закону України «Про охорону культурної спадщини», у Комітету наявні певні повноваження у пам`ткоохоронній сфері, а саме, надання Кабінету Міністрів України рекомендацій про внесення пам`яток культурної спадщини до списку всесвітньої спадщини. Проте, ні зазначені позивачем-2 обставини, ні положення розділів 2, 3 статуту Комітету не підтверджують наявності у нього права на звернення до суду за захистом прав Держави чи інших осіб стосовно земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти культурної спадщини. Відтак, позивачем-2 заявлено позов у даній справі за відсутності права на звернення до суду з відповідними вимогами. Таким чином, суд дійшов висновку, що у даній справі наявний факт заявлення позову неналежними позивачами, тому у суду відсутня необхідність дослідження інших обставин спору, які стосуються правомірності (неправомірності) прийняття відповідачами-1 та -2 оскаржених ухвали і рішень, а також правомірності (неправомірності) видачі відповідачу-3 Державного акта про право власності на спірну земельну ділянку.

Львівська обласна організація Національної спілки художників України подала апеляційну скаргу, в якій не погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає його прийнятим за неналежного з`ясування обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм чинного законодавства.

У своїй апеляційній скарзі скаржник, зокрема, зазначив, що згідно з рішенням Виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів № 345 від 20.07.1982 «Про створення Будинку художника у м. Львові» було вирішено створити у м. Львові Будинок художника з розміщенням в ньому служб відділення Спілки художників УРСР та Художнього фонду, з виставочними залами та дитячою художньою школою, в приміщенні будинку на пл. Міцкевича, 9, загальною площею 3000 кв.м. Також, п. 2.1 вказазного рішення, виконком Львівської міської ради народних депутатів було зобов`язано провести відселення мешканців, що проживають у будинку на пл. Міцкевича, 9 за рахунок лімітів на житлове будівництво спілки художників УРСР та згідно із п. 2.2 цього ж рішення до 01.01.1983 року необхідно було виділити рівноцінне приміщення під перукарню, замість переданого художньо-виробничого комбінату приміщення перукарні «Мрія» на пл. Міцкевича, 9. Скаржник вказує, що відселення мешканців із вказаного будинку відбулось та житлові приміщення були переведені у нежитлові, зняті з балансу, що підтверджується рядом документів, а саме: рішенням виконкому Ленінської районної ради народних депутатів № 509 від 14.09.1982; накладною № 1 від 10.04.1984; актами передачі жилої площі від 25.07.1984, від 08.08.1984, від 04.10.1985; рішенням виконкому Львівської обласної ради народних депутатів № 92 від 21.03.1989 «Про переведення жилих будинків в нежилі, зняття будівель з балансу житлових організацій та затвердження рішень міськрайвиконкомів про знесення будинків»; актом від 10.04.1989. Вказаними документами чітко встановлено те, що відселення відбувалось за рахунок грошових коштів позивача, крім того, позивач ніс витрати по утриманню будинку на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові, а також витрати по укріпленню конструкцій і фундаментів будинку. Скаржник зазначає, що Львівська обласна організація Національної спілки художників України є правонаступником усієї сукупності прав та обов`язків Львівської обласної організації Спілки художників України, яка зареєстрована Мінюстом 17.12.1991 року, перереєстрована 12.11.1992 року, та яка стала правонаступником спілки художників СРСР її республіканської організації СХ УРСР. Скаржник наголошує, що у 2005 році, між Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради та Львівською обласною організацією Національної спілки художників України було укладено охоронний договір на пам`ятку культурної спадщини житловий будинок, 1839 року (фундаменти колишнього будинку), пл. Міцкевича, 9 охоронний № 1326. Згідно з умовами даного договору, позивач зобов`язаний вчиняти усі необхідні дії з приводу недопущення руйнування та збереження вказаної пам`ятки. Також відповідно до статуту позивача-1, основною метою Спілки є захист професійних і соціальних інтересів членів спілки. Водночас, скаржник зазначає, що відповідно до п. 2.1 статуту позивача-2, основною метою Комітету є сприяння охороні, реставрації та використанню пам`яток, ансамблів і визначних місць та захисту законних соціальних, економічних, творчих, національно-культурних та інших спільних інтересів своїх членів. Отже, оскаржувані рішення та Державний акт є такими, що порушують законні права та інтереси позивачів. Скаржник наголошує, що до завдань Міністерства культури України, у відповідності до Положення про Міністерство культури України, затвердженого Указом Президента України № 388/2011 від 06.04.2011, зокрема, відноситься, погодження проектів відведення земельних ділянок, питання щодо зміни власника земельної ділянки (землекористувача) у межах території, на якій розташовані пам`ятки, та в їх охоронних зонах, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, участь у межах своєї компетенції у здійсненні державного контролю за використанням земель історико-культурного призначення тощо. Таким чином, Виконавчий комітет Львівської міської ради здійснюючи відчуження земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові ВАТ «Львівнафтопродукт», фактично розпорядився майном, що перебуває у державній власності, без погоджень Кабінету Міністрів України, тим самим порушивши процедуру розпорядження такими ділянками та втрутившись і перейнявши на себе повноваження вказаних органів виконавчої влади. Скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що Львівська обласна організація Національної спілки художників України зверталась із подібним позовом до Галицького районного суду м. Львова за правилами адміністративного судочинства, проте провадження у справах №№462/10997/14-а, 876/6184/17, 2а-267/2011 закрито, так як спори не підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства. Крім того, суд першої інстанції не звернув жодної уваги на судові рішення у справі № 5015/5589/11, в межах, якої була прийнята постанова Вищого господарського суду України від 25.11.2014. Даними рішеннями встановлено ряд обставин у практично ідентичних правових відносинах. Фактично у даній справі мова йде про аналогічні правові відносини та про фактично одну і ту ж територію історичний центр міста Львова. Також судом, жодним чином не звернуто уваги на ряд судових рішень, прийнятих у сфері містобудування та захисту історичної частини міста Львова та які містяться в матеріалах даної справи. Просить рішення Господарського суду Львівської області від 11.11.2020 року у справі № 914/1446/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю.

Відповідачі-1 та-2 у письмовому відзиві на апеляційну скаргу не погоджуються з доводами скаржника, оскаржуване рішення суду першої інстанції вважають законним та обґрунтованим, суд повно та всебічно дослідив усі наявні в матеріалах справи докази, на підставі чого правильно встановив факт безпідставного заявлення позову неналежними позивачами. Зокрема, зазначають, що на момент прийняття Львівською міською радою ухвали № 831 від 23.11.2000 року, а також прийняття Виконавчим комітетом Львівської міської ради рішень № 157 від 06.04.2001 року та № 386 від 03.08.2001 року, земельні відносини в Україні регулювалися нормами Земельного кодексу України від 18.12.1990 року в редакції від 12.07.2000 року. Відповідачі стверджують, що вищезазначені ухвала та рішення прийняті в межах повноважень та у відповідності до вимог Земельного кодексу України від 18.12.1990 року. При цьому, цільове призначення спірної земельної ділянки станом на 30.12.1999 року та 23.11.2000 року було визначено на підставі ухвал Львівської міської ради № 448 та № 831 для будівництва адміністративно-торгового центру. Станом на 06.04.2001 року, цільове призначення спірної земельної ділянки було визначено на підставі рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 157 для будівництва адміністративно-торгового центру. Станом на 03.08.2001 року, цільове призначення земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові визначено для будівництва адміністративно-торгового центру. Відповідачі стверджують, що позивачами не доведено жодними доказами віднесення земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові до земель історико-культурного призначення, як і не доведено порушення прийнятими ухвалою та рішеннями норм Закону україни «Про охорону культурної спадщини». Наголошують, що рішенням Виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 21.03.1989 будинок на пл. Міцкевича, 9 було передано з балансу ЖЕД-102 Ленінського району м. Львова (для бухгалтерського обліку) на баланс Львівського художньо-виробничого комбінату Художнього фонду УРСР. При цьому, зазначеним рішенням не була змінена форма власності на будинок, який продовжував залишатися власністю територіальної громади м. Львова. Ухвалою Львівської міської ради народних депутатів від 09.02.1995 власником будинку № 9 на пл. Міцкевича у м. Львові визначено Львівську міську раду із залишенням вказаного будинку на балансі Львівського художньо-виробничого комбінату. Ухвалою Львівської міської ради №378 від 26.06.1996 були внесені зміни до п. 2 ухвали від 09.02.1995 в частині передачі на баланс будинку № 9 на пл. Міцкевича у м. Львові Львівському художньо-виробничому комбінату: будинок знято з балансу Львівського художньо-виробничого комбінату Спілки художників України і передано його на баланс ДКП «Айсберг» Галицького району м.Львова. В подальшому ухвалою Львівської міської ради №755 від 29.05.1997 «Про знос аварійного будинку, що загрожує обвалом, на площі Міцкевича, 9, та передачу земельної ділянки під забудову», з метою запобігання нещасним випадкам, які можуть трапитися внаслідок непрогнозованого руйнування аварійного будинку, затверджено рішення Виконкому Львівської міської ради про знос зазначеного будинку. Таким чином, після того, як на виконання ухвали № №755 від 29.05.1997, будинок пам`ятка архітектури ХІХ ст. на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові був знесений, така земельна ділянка була вільна від забудови. Наказом Міністерства культури України № 429 від 10.06.2016, об`єкт на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові визнано таким, що не підлягає занесенню до Державного реєстру нерухомих пам`яток України у зв`язку з невідповідністю критеріям, визначеним Порядком визначення категорій пам`яток до занесення об`єктів культурної спадщини, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1760 від 27.12.2003 року. Таким чином, на момент прийняття оскаржуваної ухвали та рішень, на спірній земельній ділянці не було будинку (пам`ятки архітектури). Отже, така земельна ділянка не могла в силу Закону належати до категорії земель історико-культурного призначення, не знаходилась в межах історичного ареалу, на земельній ділянці на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові не було розміщено історико-культурних заповідників. Розпорядившись спірною земельною ділянкою, Львівська міська рада та її Виконавчий комітет діяли в межах визначених Законом повноважень. Поряд з цим, позивачі звертаючись з даним позовом до суду та зазначаючи, що оскаржувані рішення та ухвала прийняті з перевищенням компетенції міської ради, оскільки земельна ділянка належить до державної власності та розпоряджатися якою вправі тільки Кабінет Міністрів України, не подали доказів того, що вони уповноважені Кабінетом Міністрів України представляти його інтереси. Також, на думку відповідачів, хибними є твердження позивача-1, що оскаржувані рішення та ухвала порушують його права, як власника об`єкту нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові, оскільки в матеріалах даної справи відсутні докази того, що на праві власності позивачу-1 належить будь-яке майно за вказаною адресою. Відповідачі зазначають, що в матеріалах справи містяться судові рішення у справі № 3/215, якими встановлено юридичний факт перебування будинку на пл. Міцкевича,9 у власності територіальної громади м. Львова. Щодо покликань позивачів на охоронний договір 2005 року, то на дату підписання вказаного договору на пам`ятку культурної спадщини був відсутній його предмет (пам`ятка архітектури ХІХ ст.), що була демонтована згідно вищезазначеної ухвали № 755 від 29.05.1997 року. Щодо відсутності порушень прав та інтересів членів позивача-2, у зв`язку із прийняттям оскаржуваних ухвали та рішень, відповідачі зазначили, що в статуті позивача-2 закріплено основну мету діяльності останнього, а саме сприяння охороні, реставрації та використанню пам`ток, ансамблів і визначних місць та захисту законних соціальних, економічних, творчих, національно-культурних та інших спільних інтересів своїх членів. Однак, в позовній заяві позивач-2 не обґрунтував порушень прав та інтересів його членів у зв`язку із відчуженням спірної земельної ділянки. Відповідачі-1,-2 просять оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач-3 у письмовому відзиві на апеляційну скаргу не погоджується з доводами скаржника, вважає, що наведені скаржником аргументи не відповідають чинному законодавству та фактичним обставинам справи. Зокрема зазначив, що усі рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради, що передували відчуженню Львівською міською радою земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові та подальшій видачі ТзОВ «Центр розвитку нерухомості» Державного акта, вичерпали свою дію фактом укладення між Львівською міською радою та ВАТ «Львівнафтопродукт» договору купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: м. Львів, пл. Міцкевича, 9, в зв`язку з чим не породжують і не можуть породжувати для позивачів, що не є власниками чи користувачами будь-якого майна за вказаною адресою, жодних правових наслідків. Питання щодо правомірності відчуження Львівською міською радою спірної земельної ділянки ВАТ «Львівнафтопродукт», яке в подальшому відчужило дану земельну ділянку ТзОВ «Центр розвитку нерухомості», досліджувалось в рамках судових спорів у справі № 22/8 та рішенням Господарського суду Львівської області від 16.04.2009 року, яке набрало законної сили було встановлено правомірність та дійсність договору купівлі-продажу земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові від 29.08.2001 року, укладеного між Львівською міською радою та ВАТ «Львівнафтопродукт», як і договору купівлі-продажу даної земельної ділянки від 25.03.2005 року, укладеного між ВАТ «Львівнафтопродукт» та ТзОВ «Центр розвитку нерухомості». Просить апеляційну скаргу Львівської обласної організації Національної спілки художників України залишити без задоволення, рішення Господарського суду Львівської області від 11.11.2020 року у справі № 914/1446/19 без змін.

Третя особа-1 на стороні позивача подала письмові пояснення щодо апеляційної скарги, в яких зокрема зазначила, що рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради № 157 від 06.04.2001 року «Про затвердження проекту відведення та надання у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки ВАТ «Львівнафтопродукт» для будівництва адміністративно-торгового центру на пл. Міцкевича, 9», було затверджено проект відведення земельної ділянки у тимчасове довгострокове користування ВАТ «Львівнафтопродукт» на умовах оренди терміном на 50 років з правом викупу для будівництва адміністративно-торгового центру. ВАТ «Львівнафтопродукт» набуло право власності на вільну від забудови земельну ділянку (за адресою: м. Львів, пл. Міцкевича, 9) на підставі договору купівлі-продажу АЕВ № 878836 від 29.08.2001 року, укладеного із Львівською міською радою. Судовим рішенням у справі № 3/215, встановлено відсутність у Національної спілки художників України права власності на будь-який об`єкт нерухомого майна на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові та фізичну відсутність самого об`єкта нерухомого майна за вказаною адресою. Також, даним судовим рішенням було скасовано наказ Фонду державного майна України № 338 про видачу свідоцтва про право власності П-693 № 338 від 24.02.2004 року Національній спілці художників України. Листом № 5/3-385/1-16 від 05.02.1998 Львівська обласна державна адміністрація, у зв`язку з неконтрольованим руйнуванням та загрозою обвалу, зверталась до Кабінету Міністрів України з проханням провести вилучення згаданої споруди із переліку пам`яток архітектури. На підставі наказу Міністерства культури України № 429 від 10.06.2016 об`єкт на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові визнано таким, що не підлягає занесенню до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, у зв`язку з невідповідністю критеріям, встановленим Порядком визначення категорій пам`яток для занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 1760 від 27.12.2001). Третя особа зазначила, що відповідно до абз. 2 п. 1 Положення «Про Міністерство культури та інформаційної політики України» (затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2019 № 885), Міністерство культури України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах культури, державної мовної політики, популяризації України у світі, державного іномовлення, інформаційного суверенітету України та інформаційної безпеки, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сферах кінематографії, відновлення та збереження національної пам`яті, міжнаціональних відносин, релігії та захисту прав національних меншин в Україні, мистецтв, охорони культурної спадщини, музейної справи, вивезення, ввезення і повернення культурних цінностей. Третя особа-1 на стороні позивача просила прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства України.

Треті особи на стороні позивача-2, -3, -4 та третя особа на стороні відповідачів-1, -2 не надали суду письмових відзивів на апеляційну скаргу.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з огляду на наступне:

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів № 345 від 20.07.1982 року «Про створення будинку художника в м. Львові», створено в м. Львові Будинок художника з розміщенням в ньому служб відділення спілки художників УРСР та художнього фонду, з виставочними залами та дитячою художньою школою, в приміщенні будинку на пл. Міцкевича, 9, загальною площею 3.000 кв.м (п. 1 рішення (т. 1, а.с. 35).

Згідно із підпунктом 2.1 рішення вирішено протягом 1982 року провести відселення мешканців, що проживають в будинку на пл. Міцкевича, 9 за рахунок лімітів на житлове будівництво спілки художників УРСР; до 01.01.1983 виділити рівноцінне приміщення під перукарню замість переданого художньо-виробничому комбінату приміщення перукарні «Мрія» на пл. Міцкевича, 9 (підпункт 2.2 рішення).

Відповідно до п. 3 названого рішення, дозволено виконкому Львівської міської ради народних депутатів вилучити із житлового фонду вивільнені приміщення квартир та разом з вивільненим приміщенням перукарні передати в оренду художньо-виробничому комбінату під Будинок художника.

21.03.1992 року Виконавчим комітетом Львівської обласної ради народних депутатів прийнято рішенням № 92 «Про переведення жилих будинків і приміщень в нежилі, зняття будівель з балансу житлових організацій та затвердження рішень міськрайвиконкомів про знесення будинків», відповідно до п. 5 якого, враховуючи рішення виконкому Львівської обласної ради народних депутатів № 345 від 20.07.1982 «Про створення Будинку художника в м. Львові» та історичну цінність будинку № 9 по пл. Міцкевича у м. Львові, мешканці з якого відселені, відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 24.04.1980 № 285, передати будинок № 9 по пл. Міцкевича у м. Львові з балансу ЖЕД-102 Ленінського району м. Львова на баланс Львівського художньо-виробничого комбінату художнього фонду УРСР. (т. 1, а.с. 76-78).

Львівською міською радою народних депутатів прийнято ухвалу № 92 від 09.02.1995 «Про будинок на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові», згідно із пунктами 1, 2 якої вирішено: встановити, що власником будинку № 9 на пл. Міцкевича у м. Львові є Львівська міська Рада народних депутатів; залишити будинок № 9 на пл. Міцкевича у м. Львові на балансі Львівського художньо-виробничого комбінату Спілки художників країни.

Ухвалою Львівської міської ради № 378 від 26.06.1996 року «Про внесення змін та доповнень до ухвали Львівської міської Ради народних депутатів від 09.02.95р. "Про будинок на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові", у зв`язку з тим, що Львівська спілка художників України не має коштів утримувати на балансі, а саме провести капітальний ремонт, реконструкцію аварійної споруди, Львівська міська Рада народних депутатів ухвалила: 1. Внести зміни до ухвали Львівської міської Ради народних депутатів від 09.02.95 р. (п.2) "Про будинок на пл. Міцкевича, 9" у частині його передачі на баланс Львівського художньо-виробничого комбінату Спілки художників України, виклавши її у такій редакції: Зняти з балансу Львівського художньо-виробничого комбінату Спілки художників України будинок № 9 на пл. Міцкевича і передати його у встановленому порядку на баланс ДКП "Айсберг" Галицького району. 2. Львівському міжобласному бюро технічної інвентаризації провести перереєстрацію будинку № 9 на пл. Міцкевича згідно з цією ухвалою.

Надалі ухвалою Львівської міської ради № 755 від 29.05.1997 «Про знос аварійного будинку, що загрожує обвалом, на площі Міцкевича, 9 та передачу земельної ділянки під забудову», з метою запобігання нещасним випадкам, які можуть трапитись внаслідок непрогнозованого руйнування аварійного будинку, що загрожує обвалом на пл. Міцкевича, 9, затверджено рішення виконкому Львівської міської ради про знос зазначеного будинку.

Як встановлено судом, знесений на підставі ухвали Львівської міської ради № 755 від 29.05.1997 року будинок ХІХ ст. на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові був включений у Список пам`яток архітектури Української РСР, затверджений постановою Ради Міністрів УРСР № 907 від 24.08.1963 року «Про впорядкування справи обліку та охорони пам`ятників архітектури на території Української РСР» (під №1326).

Листом № 5/3-385/1-16 від 05.02.1998 року Львівська обласна державна адміністрація в зв`язку з неконтрольованим руйнуванням та загрозою обвалу будинку № 9 на пл. Міцкевича зверталась до Кабінету Міністрів України, з проханням провести вилучення згаданої споруди із переліку пам`яток архітектури.

Наказом Міністерства культури № 429 від 10.06.2016 року об`єкт на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові визнано таким, що не підлягає занесенню до Державного реєстру нерухомих пам`яток України у зв`язку з невідповідністю критеріям, визначеним Порядком визначення категорій пам`яток до занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1760 від 27.12.2001 року.

Ухвалою Львівської міської ради № 448 від 30.12.1999 року «Про затвердження Спільному українсько-австрійському підприємству «Галінвест» у формі ТзОВ матеріалів попереднього погодження місця розташування та надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9», затверджено Спільному українсько-австрійському підприємству «Галінвест» у формі ТзОВ матеріали попереднього погодження місця розташування земельної ділянки та дозволено складання проекту відведення земельної ділянки у постійне користування площею 0,109 кв.м на пл. Міцкевича, 9 для будівництва адміністративно-торгового центру (п. 1 ухвали) (т. 5, а.с. 169).

23.11.2000 року Львівською міською радою прийнято ухвалу № 831 «Про надання дозволу ВАТ "Львівнафтопродукт" на складання проекту відведення земельної ділянки та надання в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м.Львові», якою внесено зміни в ухвалу від 30.12.1999 №448: замість слів "Спільне українсько-австрійське підприємство Галінвест" у формі ТзОВ читати "Відкрите акціонерне товариство "Львівнафтопродукт"; в п.1 замість слів у "постійне користування" читати "в тимчасове користування на умовах оренди терміном на 50 років з правом викупу" (т. 5, а.с. 170-171).

06.04.2001 Виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято рішення № 157 «Про затвердження проекту відведення та надання у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки ВАТ Львівнафтопродукт для будівництва адміністративно-торгового центру на пл. Міцкевича, 9». Даним рішенням було затверджено проект відведення земельної ділянки у тимчасове довгострокове користування ВАТ «Львівнафтопродукт» на умовах оренди терміном на 50 років з правом викупу для будівництва адміністративно-торгового центру (п. 1 рішення) (т. 5, а.с. 172-173).

03.08.2001 року Виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято рішення № 386 «Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові», яким зокрема, вирішено продати суб`єктам підприємницької діяльності земельні ділянки несільськогосподарського призначення за цільовим призначенням. У додаток № 1 до вказаного рішення, включена земельна ділянка на пл. Міцкевича, 9, яка пропонується для продажу ВАТ «Львівнафтопродукт», у додатку № 2 до рішення зазначено цільове призначення спірної земельної ділянки для будівництва адміністративно-торгового центру (т. 5, а.с. 174-179).

25.08.2001 року між Львівською міською радою (Продавець) та Відкритим акціонерним товариством «Львівнафтопродукт» (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки АЕВ № 878835, відповідно до п. 1.1 якого предметом даного договору є придбання покупцем земельної ділянки площею 1090 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Міцкевича, 9 для будівництва адміністративно-торгового центру (т. 3, а.с. 16-21).

05.03.2005 року між Відкритим акціонерним товариством «Львівнафтопродукт» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку нерухомості» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки ВСА № 719460. Відповідно до п. п. 1.1, 1.2 договору Продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, та відповідно до чинного законодавства України передати у власність Покупця земельну ділянку, вільну від забудови, розташовану за адресою: м. Львів, пл. Міцкевича, 9, загальною площею 1090 кв.м, цільове призначення земельної ділянки для будівництва адміністративно-торгового центру, а Покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, та відповідно до чинного законодавства України прийняти названу земельну ділянку та сплатити Продавцю встановлену цим договором договірну ціну. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за № 1184 (т. 3, а.с. 11-14).

На підставі даного договору ТзОВ «Центр розвитку нерухомості» видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 422460 від 04.04.2005 року. Даним Державним актом також визначено чіткий план меж земельної ділянки та їх опис (т. 3, а.с.9-10).

В матеріалах даної справи міститься копія охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини від 31.10.2005 року укладеного між Управлінням охорони історичного середовища (Управління) та Львівською обласною організацією Національної спілки художників України (Користувач (власник)). Згідно із п. 1 даного договору Користувач (власник) бере на себе зобов`язання щодо охорони: пам`ятки архітектури ХІХ ст., фундаменти будинку на пл. Міцкевича, 9 охоронний № 1326 (постанова РМ УРСР № 442 від 06.09.1979). Даний договір укладено на підставі свідоцтва про право власності П-693 № 338 від 24.02.2004 року (т. 1, а.с. 36-40).

Рішенням Господарського суду м. Києва від 24.07.2008 у справі № 3/215 за позовом ТзОВ «Центр розвитку нерухомості» до Фонду державного майна України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Національна спілка художників України; Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області; Львівська обласна організація Національної спілки художників України; Державна служба охорони культурної спадщини при Міністерстві культури і туризму України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Львівська міська рада; Обласне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»; Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради про визнання недійсним наказу № 338 від 24.02.2004, визнано недійсним наказ Фонду державного майна України № 338 від 24.02.2004 «Щодо передачі Львівського художньо-виробничого комбінату Художнього фонду УРСР у власність Національної спілки художників України» (т. 3, а.с. 22-38). Дане рішення набрало законної сили (т. 3, а.с. 39-59).

Також, рішенням Господарського суду Львівської області від 16.04.2009 року у справі № 22/8 за позовом Національної спілки художників України» до відповідача-1 Львівської міської ради, до відповідача-2 ВАТ «Львівнафтопродукт», до відповідача-3 ТзОВ «Центр розвитку нерухомості», за участю третьої особи-1 на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Фонду державного майна України, третьої особи-2 Державної служби з питань охорони культурної спадщини про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові від 29.08.2001, укладеного між Львівською міською радою та ВАТ «Львівнафтопродукт» та про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові від 25.03.2005, укладеного між ВАТ «Львівнафтопродукт» та ТзОВ «Центр розвитку нерухомості», у задоволенні позову відмовлено (т. 3, а.с. 60-67). Дане рішення набрало законної сили (т. 3, а.с. 68-74).

Предмет даного позову стосується земельної ділянки, розташованої на площі Міцкевича, 9 у м.Львові, яка, за оспорюваними ухвалою Львівської міської ради та рішеннями Виконкому Львівської міської ради надавалась у користування, а потім відчужена Відкритому акціонерному товариству «Львівнатопродукт» (на даний час - ліквідоване), яке відчужило земельну ділянку Товариству з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку нерухомості» (відповідач-3) за Договором купівлі-продажу від 05.03.2005.

Підставою позову у справі № 914/1446/19 є правомірність (неправомірність) прийняття у 2000-2001 роках відповідачами-1 і -2 оспорюваних ухвали та рішень, а також правомірнісь (неправомірність) отримання відповідачем-3 державного акта (від 04.04.2005) на право власності на спірну земельну ділянку.

Згідно із частиною 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК України.

Статтею 15 Цивільного кодексу України унормовано, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, первинно, для правильного вирішення даного спору, необхідно встановити, чи заявлені позовні вимоги дійсно спрямовані на захист прав чи законних інтересів позивачів стосовно земельної ділянки на площі Міцкевича, 9 у м.Львові.

Позивачем-1 основною підставою заявлення позову зазначено факт наявності охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини від 31.10.2005 року укладеного між Управлінням охорони історичного середовища (Управління) та Львівською обласною організацією Національної спілки художників України (Користувач (власник)). Згідно із п. 1 даного договору Користувач (власник) бере на себе зобов`язання щодо охорони: пам`ятки архітектури ХІХ ст., фундаменти будинку на пл. Міцкевича, 9 охоронний № 1326 (постанова РМ УРСР № 442 від 06.09.1979).

Проте, наявність зазначеного охоронного договору не підтверджує факту порушення відповідачами прав чи законних інтересів позивача-1 стосовно спірної земельної ділянки, так як ухвала Львівської міської ради №831 від 23.11.2000, рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 157 від 06.04.2001 та рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 386 від 03.08.2001 прийняті відповідачами-1, -2 до часу укладення охоронного договору від 31.10.2005. Державний акт на право власності серії ЯА № 422460 від 04.04.2005 на земельну ділянку на пл. Міцкевича, 9 у м.Львові видано відповідачу-3 також до укладення охоронного договору від 31.10.2005 року.

Слід також зазначити, що в охоронному договорі (у преамбулі) зазначено, що підставою укладення охоронного договору з Львівською обласною організацією Національної спілки художників України є свідоцтво про право власності П-693 № 338 від 24.02.2004 на Львівський художньо-виробничий комбінат (приміщення та фундамент будівлі пам`ятки історії та культури).

Водночас, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, судовими рішеннями у господарських справах №3/215 та №22/8, свідоцтво на право власності П-693 № 338 від 24.02.2004 було видано Національній спілці художників України, а не Львівській обласній організації, і доказів правового переходу відповідного права Національної спілки на об`єкт нерухомості до Львівської обласної організації не надано.

Крім того, зазначене в охоронному договорі свідоцтво про право власності було видано Національній спілці художників на підставі наказу Фонду державного майна України №338 від 24.02.2004, який визнано недійсним рішенням Господарського суду міста Києва від 24.07.2008 у справі №3/215. Вказаним рішенням також встановлено фактичну відсутність предмета матеріального світу - приміщення підвалу площею 1700 кв.м. у будинку на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові та неможливість віднесення фундаменту знесеного будинку до нерухомого майна.

Таким чином, станом на дату підписання охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини від 31.10.2005 був відсутній його предмет - пам`ятка архітектури XIX ст., що була демонтована згідно з ухвалою Львівської міської ради №755 від 29.05.1997 «Про знос аварійного будинку, що загрожує обвалом, на площі Міцкевича, 9 та передачу земельної ділянки під забудову».

Відтак, на момент прийняття оспорюваних ухвали та рішень, на спірній земельній ділянці не було будинку (пам`ятки архітектури). Отже, така земельна ділянка не могла в силу Закону належати до категорії земель історико-культурного призначення.

Поряд з цим, скаржник стверджуючи, що оспорювані рішення та ухвала прийняті з перевищенням компетенції міської ради, оскільки земельна ділянка належить до державної власності та розпоряджатися якою вправі тільки Кабінет Міністрів України, не надав доказів наявності у нього права на заявлення позову в інтересах держави чи інших осіб.

Позивачем-2 підставами заявлення позову, зокрема, зазначено, що в Українського національного комітету Міжнародної ради з питань пам`яток і визначних місць, згідно з нормою ст.49 Закону «Про охорону культурної спадщини», наявні певні повноваження у пам`яткоохоронній сфері, а саме, надання Кабінету Міністрів України рекомендацій про внесення пам`яток культурної спадщини до Списку всесвітньої спадщини.

Разом з тим, в статуті позивача-2 закріплено основну мету діяльності останнього, а саме сприяння охороні, реставрації та використанню пам`ток, ансамблів і визначних місць та захисту законних соціальних, економічних, творчих, національно-культурних та інших спільних інтересів своїх членів, сприяння державному контролю за станом охорони і використання пам`яток культурної спадщини. Однак, в позовній заяві позивач-2 не обґрунтував порушень прав та інтересів його членів у зв`язку із відчуженням спірної земельної ділянки.

З огляду на все вищенаведене, суд апеляційної інстанції констатує відсутність правових підстав щодо задоволення заявлених позивачами позовних вимог, оскільки у даній справі наявний факт заявлення позову неналежними позивачами. Відтак, відсутня необхідність дослідження інших обставин спору, які стосуються правомірності (неправомірності) прийняття відповідачами-1 та -2 оскаржених ухвали і рішень, а також правомірності (неправомірності) видачі відповідачу-3 Державного акта про право власності на спірну земельну ділянку про що судом першої інстанції зроблено вірний висновок.

Підсумовуючи усе вищевказане, колегія суддів визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні правових норм та не спростовують висновків, наведених в рішенні Господарського суду Львівської області від 11.11.2020 року у справі № 914/1446/20.

За приписами статті 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, у господарському процесі обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог чи заперечень, коригується (співвідноситься) з правом суду прийняти чи не прийняти докази в контексті їхнього значення для справи, що і є предметом оцінки господарського суду.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу боз задоволення.

З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись, ст. ст. 129, 269, 273, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні апеляційної скарги Львівської обласної організації Національної спілки художників України відмовити.

Рішення Господарського суду Львівської області від 11.11.2020 у справі № 914/1446/20 залишити без змін.

Судові витрати в розмірі судового збору покласти на скаржника.

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку нерухомості» про розподіл витрат на професійну правничу допомогу у даній справі призначити до розгляду в судовому засіданні на 12:50 год. 25.02.2021.

Товариству з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку нерухомості» протягом 5-ти днів з дня оголошення даної постанови подати докази на підтвердження витрат на послуги адвоката.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно ст. ст. 287, 288 ГПК України.

Справу повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено і підписано 26.02.2021.

Головуюча суддя Г.В. Орищин

судді Н.А. Галушко

М.Б. Желік