УХВАЛА

17 лютого 2021 року

м. Київ

Справа № 907/578/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бакуліна С. В. (доповідач), Губенко Н. М., Кролевець О. А.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Київагронафтотрейд"

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 23 листопада 2020 року (головуючий суддя - Зварич О. В., судді: Бойко С. М., Дубник О. П.) та рішення Господарського суду Львівської області від 27 квітня 2020 року (головуючий суддя - Крупник Р.В., судді: Долінська О.З., Рим Т.Я.)

у справі № 907/578/18

за позовом Комунальної організації "Київмедспецтранс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київагронафтотрейд"

про стягнення 217318,06 грн неустойки (штрафу)

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року Комунальна організація "Київмедспецтранс" (далі - КО «Київмедспецтранс») звернулась до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київагронафтотрейд" (далі - ТОВ "Київагронафтотрейд") про стягнення 217318,06 грн неустойки (штрафу).

У зв`язку з неможливістю сформувати колегію суддів у справі № 907/578/18 та на підставі розпорядження голови Господарського суду Закарпатської області №01-04/9/19 від 16 грудня 2019 року справу №907/578/18 передано на розгляд Господарського суду Львівської області, як найбільш територіально наближеного до цього суду.

Господарський суд Львівської області рішенням від 27 квітня 2020 року, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 23 листопада 2020 року, позов задовольнив частково; стягнув з ТОВ "Київагронафтотрейд" на користь КО "Київмедспецтранс" штраф в розмірі 196993,96 грн та 2954,98 грн судового збору; в решті позовних вимог відмовив.

20 січня 2021 року (згідно з відміткою на поштовому конверті) ТОВ "Київагронафтотрейд" звернулось безпосередньо до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Західного апеляційного господарського суду від 23 листопада 2020 року та рішення Господарського суду Львівської області від 27 квітня 2020 року у справі № 907/578/18, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та направити цю справу на новий розгляд.

Перевіривши касаційну скаргу ТОВ "Київагронафтотрейд", Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Частиною другою статті 6 та частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За приписами пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частина сьома статті 12 ГПК України визначає, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" установлено у 2021 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2021 року - 2270 гривень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі є стягнення грошових коштів у сумі 217318,06 грн. Отже, ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2021 року (227000 грн).

Щодо посилання у касаційній скарзі на те, що жодною ухвалою судів першої та апеляційної інстанцій дану справу не було віднесено до категорії малозначних, то колегія суддів виходить із того, що за змістом пункту 1 частини п`ятої статті 12 ГПК України справи є малозначними тоді, коли ціна позову у цих справах не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто є малозначними на підставі закону, і визнання їх малозначними судом, на відміну від пункту другого наведеної норми, не вимагається.

Крім того, колегія суддів роз`яснює скаржнику, що за логікою пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню (1)малозначні справи і (2)справи з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, без унормування того, що справи з такою ціною позову мають бути визнані малозначними судом.

Колегія суддів звертає увагу скаржника, що в силу зазначеної вище вимоги пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки відкриття касаційного провадження у малозначних справах, залежать виключно від обставин конкретної справи та значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики.

ТОВ "Київагронафтотрейд" у якості підстави касаційного оскарження рішень суду першої та апеляційної інстанцій зазначило пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, а саме: неврахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 червня 2018 року у справі №922/3490/17 щодо застосування пункту 2 частини четвертої статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі" та у постанові 28 грудня 2019 року у справі №922/788/19 щодо застосування статей 76, 77, 91 ГПК України. Крім того, скаржник зазначає пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України, як підставу для скасування оскаржуваних рішень судів попередньої інстанції.

Однак Суд звертає увагу скаржника, що посилання скаржника на неврахування судами першої та/або апеляційної інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Можливість відкриття касаційного провадження у малозначних справах, залежить виключно від обставин конкретної справи та значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики.

Верховний Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а" - "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності".

Використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», «малозначні справи» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

При цьому, незгода із рішенням суду попередніх інстанцій не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального/процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача/відповідача є звичайним передбачуваним процесом.

Як визначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 травня 2010 року у справі "Пелевін проти України" (заява № 24402/02), право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг (пункт 27). Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу. Такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб" [рішення від 28 травня 1985 року у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства" (пункт 57)].

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява № 21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

За змістом статті 7 ГПК України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.

Відповідно до частини першої статті 46 цього Кодексу сторони користуються рівними процесуальними правами.

На підставі наведеного надання стороні будь-яких переваг, зважаючи на сферу її діяльності, правовий статус, предмет спірних відносин, призведе до порушення одної з основних засад господарського судочинства - рівності учасників судового процесу перед законом і судом.

З огляду на відсутність будь-якого обґрунтування обставин, передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "Київагронафтотрейд" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 23 листопада 2020 року та рішення Господарського суду Львівської області від 27 квітня 2020 року у справі №907/578/18 на підставі пункту 1 частини першої статті 293 ГПК України, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження Верховний Суд не розглядає клопотання про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 12, 163, 234, 235, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Київагронафтотрейд" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 23 листопада 2020 року та рішення Господарського суду Львівської області від 27 квітня 2020 року у справі №907/578/18.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С. В. Бакуліна

Судді Н. М. Губенко

О. А. Кролевець