ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2021 р. Справа№ 910/14061/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Чорногуза М.Г.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

від позивача - Сурник В.М.,

від відповідача - Самборська Ю.Л.,

розглянувши апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний"

на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2020 (повний текст рішення складено 30.12.2020)

у справі №910/14061/20 (суддя Мудрий С.М.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "С І А"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний"

про стягнення 13 200 000,00 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У 2020 році Товариство з обмеженою відповідальністю "С І А" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" про стягнення 13 200 000, 00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2020 року позовні вимоги задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "С І А" заборгованість в розмірі 13 200 000 грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 198 000 грн. 00 коп.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 22.12.2020 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "С І А" про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "С І А" 204 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Місцевим господарським судом було досліджено надані позивачем докази на підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу, та встановлено часткову дійсність та необхідність таких витрат, а також враховано заяву відповідача про зменшення адвокатських витрат, з огляду на, що суд першої інстанції дійшов висновку про те, що надані заявником докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі, адже цей розмір має бути не лише доведений, а документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Не погоджуючись з прийнятим додатковим рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2020 року та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Одночасно, з апеляційною скаргою скаржником заявлено клопотання про розстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2020 року у справі №910/14061/20.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що зважаючи на те що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, позивачем було заявлено лише витрати у формі судового збору. Також скаржник вважає, що відповідно до ч.8, ст. 129 Господарського процесуального кодексу України адвокат Сурник В.М. не мав навіть підстав для подання заяви про стягнення судових витрат на правову допомогу, адже про стягнення витрат заявив адвокат Мусієнко О.І. Крім того скаржник вважає, що додатку №1 від 10.02.2020 року до договору про надання правової допомоги від 10.02.2020 року матеріали справи не містять. Окрім цього, скаржник звертає увагу, що адвокат Сурник В.М. не міг подавати позовну заяву оскільки в Господарському суді міста Києва було розміщено оголошення про рекомендацію представникам сторін утриматись від присутності в судових засіданнях та від особистого подання позовів, заяв, скарг, клопотань та інших звернень. Також скаржник вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що адвокат Сурник В.М. брав участь в судових засіданнях 1 годину, оскільки відповідно до протоколів судових засідань сумарно адвокат Сурник В.М. перебував в судових засіданнях 7 хв. 10 сек. Окрім того скаржник вважає, що оскільки опис поштового відправлення не містить підпис саме адвоката Сурника В.М., то позивач не може просити відшкодування витрат на відправку документів адвокатом Сурником В.М. Скаржник також вважає, що оскільки в останньому судовому засіданні брав участь інший адвокат, а не Сурник В.М., то можна припустити що гонорар успіху за договором не підлягає відшкодуванню саме адвокату Сурнику В.М. Й наостанок скаржник вважає, що судом першої інстанції безпідставно взято до уваги заключну виписку за період з 03.12.2020 року з особистого кабінету ФОП Сурника В.М. оскільки позивач укладав договір не з ФОП, а з адвокатом.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.01.2021 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Мальченко А.О.

19.02.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні 24.02.2021 року представник відповідача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу, а також надав відповідь на відзив. Представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив залишити апеляційну скаргу без руху у зв`язку із несплатою судового бору, а також відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Щодо доводів позивача про несплату відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2020 року у справі №910/14061/20 колегія суддів зазначає, що чинним законодавством не передбачено справляння судового збору за подання апеляційної скарги на додаткове рішення, яким спір по суті не вирішувався, а оскаржуваним додатковим рішенням вирішувалось питання про розподіл судових витрат, що не стосується суті спору, відтак такі доводи позивача колегією суддів відхиляються.

Вказана правова позиція викладена також об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в постанові від 20.12.2019 року у справі №240/6150/18.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вже було зазначено вище, рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2020 року позовні вимоги задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "С І А" заборгованість в розмірі 13 200 000 грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 198 000 грн. 00 коп.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного додаткового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване додаткове рішення місцевого господарського суду частковому скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 2-4 ст. 126 ГПК України передбачено, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Суд враховує, що докази, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу були подані позивачем у межах строку, встановленого частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, щодо доводів скаржника про не подання попереднього розрахунку позивачем колегія суддів зазначає, що аналіз частини 2 статті 124 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини 2 статті 124 Господарського процесуального кодексу України містяться у постановах Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 922/1897/18, від 24.12.2019 у справі № 909/359/19, від 13.02.2020 у справі № 911/2686/18, від 19.02.2020 у справі № 910/16223/18, від 21.05.2020 у справі № 922/2167/19, від 10.12.2020 у справі № 922/3812/19 та від 26.01.2021 року у справі 910/20098/16.

Отже, доводи скаржника, що вказаний висновок суду першої інстанції є його власним тлумаченням не відповідає дійсності, оскільки даний висновок відповідає встановленій практиці Верховним Судом.

Водночас, частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

В матеріалах справи наявна заява подана адвокатом Сурником В.М. в якій він зазначає, що позивачу не відомо скільки засідань ще буде в рамках даної справи, та повідомляє, що обґрунтований розмір понесених судових витрат позивачем буде подано протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. (т.1, а.с. 121-122).

Відтак, колегія суддів відхиляє доводи скаржника, що відповідно до ч.8, ст. 129 Господарського процесуального кодексу України адвокат Сурник В.М. не мав навіть підстав для подання заяви про стягнення судових витрат на правову допомогу.

Відповідно до статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Статтею 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено право учасників справи користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Як вбачається з матеріалів справи на підтвердження понесених витрат, позивач надав договір про надання правової допомоги від 10.02.2020 року, укладений між адвокатом Сурником Віктором Миколайовичем та товариством з обмеженою відповідальністю "С І А" (довіритель), відповідно до умов якого довіритель доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання представляти інтереси довірителя в усіх та будь-яких органах державної влади України, в тому числі, але не виключно в органах Національної поліції України, в усіх органах прокуратури, а також в усіх та будь-яких інших органах державної влади, органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах та організаціях та банківських установах, в усіх судах України у справах за участю довірителя, та інших справах, що стосуються чи можуть стосуватись його інтересів. (а.с. 147).

10.02.2020 року між сторонами укладена додаткова угода №1 до договору про надання правової допомоги, відповідно до якої сторони п.1.2 договору виклали в новій редакції, а саме: розмір, порядок обчислення (фіксований, погодинний тощо) та порядок оплати за цим договором узгоджується сторонами та визначається у додатку 1 до цього договору, який є його невід`ємною частиною. (а.с. 148).

Також, додатковою угодою №1 сторони доповнили договір пунктами, зокрема:

п.1.6 у випадку задоволення позовних вимог щодо стягнення грошових коштів на користь довірителя, адвокат отримує в якості додаткового гонорару 1% від суми позову (без врахування судових витрат);

п.1.7 за наслідками виконання адвокатом зобов`язань за договором, сторони підписують акт приймання-передачі.

Додатком №1 від 10.02.2020 року до договору про надання правової допомоги від 10.02.2020 року (а.с. 149) сторони визначили, що вартість послуг, які адвокат зобов`язується надавати довірителю складає:

1.1 за виконання адвокатом юридичної роботи (перелік робіт визначено в п.2.1 договору): сплачується 3 000,00 грн. за 1 годину.

1.2 За виконання адвокатом технічної роботи (транспортні витрати (квитки, послуги перевізників, пальне та амортизаційні витрати при користуванні власним транспортним засобом адвоката), оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, оплата перекладу та нотаріального посвідчення документів, оплата телефонних розмов, ознайомлення з матеріалами справи, тощо) сплачується 1 500,00 грн. за 1 годину.

1.3 Оплата довірителем за даним договором здійснюється протягом 3 робочих днів з моменту підписання акта приймання-передачі.

Суд зазначає, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Також позивачем надано до матеріалів справи свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльність серія ТР №000234 від 25.09.2017 року на Сурника Віктора Миколайовича (а.с. 58) та ордер серії АА №1048872 від 16.09.2020 року виданий Сурник Віктору Миколайовичу на підставі договору про надання правової допомоги від 10.02.2020 року (а.с. 57).

Крім того матеріали справи містять акт приймання-передачі від 02.12.2020 року до договору про надання правової допомоги від 10.02.2020 року на суму 301 500,00 грн. (а.с. 150).

При цьому, колегія суддів зазначає, що скаржник безпідставно вказує, що додатку №1 від 10.02.2020 року до договору про надання правової допомоги від 10.02.2020 року матеріали справи не містять оскільки вказане спростовується вищевикладеним.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що скаржник помилково вважає, що місцевий господарський суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що адвокат Сурник В.М. брав участь в судових засіданнях 1 годину, оскільки відповідно до протоколів судових засідань сумарно адвокат Сурник В.М. перебував в судових засіданнях 7 хв. 10 сек. оскільки місцевим господарським судом цілком правомірно було досліджено акт приймання-передачі від 02.12.2020 року до договору про надання правової допомоги від 10.02.2020 року на суму 301 500,00 грн. (а.с. 150), а також те, що під час розгляду справи №910/14061/20 було проведено три судові засідання, а саме:

- 13.10.2020 року призначене ухвалою Господарського суду міста Києва на 13.10.2020 року о 11:45 год.

При цьому, як вбачається з протоколу судового засідання, яке відбулося 13.10.2020 року (в якому приймав участь Сурник В.М.) відкриття судового засідання розпочалось 12:07 год та закінчилось 12:14 год.;

- 10.11.2020 року, яке протокольною ухвалою суду 13.10.2020 року призначене на 10.11.2020 року на 12.00 год.

Також, як вбачається з протоколу судового засідання, яке відбулося 10.11.2020 року (в якому приймав участь Сурник В.М.) відкриття судового засідання розпочалось 12:04 год та закінчилось 12:22 год,;

- 01.12.2020 року, в якому не приймав участі адвокат Сурник В.М.

Отже, судом першої інстанції було проаналізовано надані позивачем докази, а також протоколи судових засідань та встановлено, що з урахуванням очікування даних судових засідань, фактично адвокатом Сурником В.М. витрачено 1 год.

Тобто, суд першої інстанції не робив висновок про те, що адвокат Сурник В.М. перебував саме в судових засіданнях 1 годину, як то помилково вважає скаржник.

Колегія суддів також вважає безпідставними посилання скаржника на оголошення Господарського суду міста Києва про рекомендацію представникам сторін утриматись від присутності в судових засіданнях та від особистого подання позовів, заяв, скарг, клопотань та інших звернень, яке на думку відповідача підтверджує факт неможливості подання заяв адвокатом Сурник В.М. в суд, оскільки дане оголошення має рекомендаційний характер та не може обмежувати адвокатів у здійснені ними своєї професійної діяльності.

Щодо посилань скаржника на те, що оскільки опис поштового відправлення не містить підпис саме адвоката Сурника В.М., то позивач не може просити відшкодування витрат на відправку документів адвокатом Сурником В.М. колегія суддів також не приймає, оскільки не обов`язково документи мають бути подані саме адвокатом для того, щоб відшкодовувати ним витрати на таке подання, оскільки адвокат може наймати працівників, які будуть подавати документи від його ім`я.

Щодо доводів скаржника, що адвокат Сурник В.М. не приймав участь в останньому судовому засіданні, а тому не має право на отримання гонорару успіху, колегія суддів зазначає, що між позивачем та адвокатом Сурник В.М. підписано договір в якому сторони передбачили, зокрема в п.1.6 договору (в редакції додаткової угоди), що у випадку задоволення позовних вимог щодо стягнення грошових коштів на користь довірителя, адвокат отримує в якості додаткового гонорару 1% від суми позову (без врахування судових витрат).

Будь-яких застережень щодо участі адвоката Сурник В.М. в останньому судовому засіданні та інших окрім одного, а саме в разі задоволення позовних вимог, адвокат Сурник В.М. претендує на додатковий гонорар в розмірі 1% від суми позову.

Отже, вказані доводи колегія суддів також вважає необґрунтованими.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч.3 статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Позивачем долучено також виписку з банку з 03.12.2020 року по 03.12.2020 року відповідно до якої позивач перерахував адвокату Сурник В.М. саме за послуги з надання правової допомоги в розмірі 301 500, 00 грн. (а.с. 151).

Отже колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відшкодуванню підлягають витрати позивача на професійну правничу допомогу понесення яких підтверджується банківською випискою, а не прибуток адвоката, тому посилання скаржника на те, що судом першої інстанції безпідставно взято до уваги заключну виписку за період з 03.12.2020 року з особистого кабінету ФОП Сурника В.М. є необґрунтованими.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2020 року у справі № 910/14061/20.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано скаржнику вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні. Господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, додаткове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 240, 244, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2020 року у справі №910/14061/20 залишити без задоволення.

2. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2020 року у справі № 910/14061/20 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/14061/20.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 24.02.2021 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді А.О. Мальченко

М.Г. Чорногуз