ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

22.02.2021 Справа № 908/362/21

м.Запоріжжя Запорізької області

Суддя господарського суду Запорізької області Корсун Віталій Леонідович розглянувши заяву ОСОБА_1 від 12.02.21 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 55 050,00грн. заборгованості за договором купівлі-продажу від 19.05.17, судових витрат та судового збору в розмірі 15 704,80 грн.,

та

клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на подання заяви про видачу судового наказу.

ВСТАНОВИВ:

12.02.21 до господарського суду Запорізької області звернувся ОСОБА_1 з заявою від 12.02.21 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 55 050,00грн. заборгованості за договором купівлі-продажу від 19.05.17, судових витрат та судового збору в розмірі 15 704,80 грн.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи № 908/362/21 між суддями від 12.02.21 вказану заяву передано для розгляду судді Корсуну В.Л.

Розглянувши заяву та додані до неї докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про видачу судового наказу виходячи з наступного.

Частиною 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) передбачено, що наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Частиною 1 ст. 147 та ч. 1 ст. 148 ГПК України закріплено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 148 цього Кодексу. Судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 155 ГПК України, під час розгляду вимог в порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Положеннями п. 5 ч. 1 ст. 152 ГПК України закріплено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо, зокрема з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою.

Як вбачається з доданих до заяви про видачу судового наказу документів, в підтвердження наявної у боржника заборгованості, заявником (стягувачем) надано копії:

- договору купівлі продажу від 19.05.17 № б/н, укладеного між приватним підприємцем Сагань Юрієм Вікторовичем та фізичною особою-підприємцем Цимбал Андрієм Вікторовичем;

- видаткові накладні до договору від 19.05.17 від 30.05.17 № 84, від 14.06.17 № 95, від 21.06.17 № 104;

- прибуткові касові ордери від 30.05.17 № 92, від 14.06.17 № 37 та від 21.06.17 №41;

- зворотні накладні від покупця (за договором від 19.05.17 б/н) від 14.06.17 № 73 про повернення тари на суму 10 000, 00 грн. та від 21.06.17№ 99 про повернення тари на суму 2 500,00 грн.

Позовна давність, за визначенням ст. 256 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Проте, вирішення таких питань не можливо в межах наказного провадження.

Статтями 253, 254 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

У зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов`язань, що з нього виникають, позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків.

Правила переривання перебігу позовної давності (ст. 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання.

За змістом ч. 2 ст. 264 ЦК України, переривання перебігу позовної давності шляхом пред`явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону. Тому, якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено або її повернуто, то перебіг позовної давності не переривається. Так само не перериває цього перебігу подання позову з порушенням правил підвідомчості справ.

Із заяви про видачу судового наказу та доданих до неї документів вбачається, що ОСОБА_1 подано заяву від 12.02.21 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 55 050,00 грн. заборгованості за договором купівлі-продажу від 19.05.17 із пропущення строку позовної давності, а саме:

- за вимогою про стягнення 550,00 грн. заборгованості за товар поставлений за видатковими накладними від 30.05.17 № 84, від 14.06.17 № 95, від 21.06.17 № 104 строк позовної давності сплинув 29.06.20;

- за вимогою про стягнення 54 500,00 грн. вартості неповернутої покупцем тари: за видатковою накладною від 30.05.17 № 84 (вартість неповернутої тари - 2000 грн.) строк позовної давності сплинув 07.06.20; за видатковою накладною від 14.06.17 № 95 (вартість неповернутої тари - 25 000 грн.) строк позовної давності сплинув 21.06.20; за видатковою накладною від 21.06.17 № 104 (вартість неповернутої тари - 27 500 грн.) строк позовної давності сплинув 29.06.20.

Докази на підтвердження переривання перебігу позовної давності за вказаними вище вимогами заявником до заяви про видачу судового наказу не надані.

Натомість, до заяви про видачу судового наказу заявником подано клопотання про поновлення строку на подання заяви про видачу судового наказу за вимогою про стягнення грошової заборгованості з ОСОБА_2 із посиланням на ст. 267 ЦК України та ст.ст. 42, 152 ГПК України та відповідними доказами в її обґрунтування.

З цього питання, суд вважає за необхідне зазначити, що нормами Цивільного кодексу України врегульовано питання позовної давності, у т.ч. зупинення, переривання перебігу позовної давності, можливості її застосування тільки за заявою відповідача, та наслідки її спливу.

Однак, дослідження цих питань виходить за межі інституту наказного провадження і свідчить про наявність між учасниками спору про право, що виключає прийняття заяви про видачу судового наказу.

Також, суд зазначає, що положеннями ГПК України не встановлено строк на подання заяви про видачу судового наказу та відповідно такий строк не може бути поновлений судом під час розгляду заяви про видачу судового наказу.

У зв`язку із чим суд відмовляє у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на подання заяви про видачу судового наказу.

З огляду на викладене, враховуючи, що з моменту виникнення у заявника права вимоги щодо стягнення з ОСОБА_2 55 050,00грн. заборгованості за договором купівлі-продажу від 19.05.17 пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, суд дійшов висновку про наявність підстав визначених п. 5 ч. 1 ст. 152 ГПК України для відмови у видачі судового наказу.

Водночас, суд звертає увагу заявника на положення ч. 2 ст. 153 ГПК України, відповідно до яких відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 ч. 1 ст. 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

У разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви (ч. 2 ст. 151 ГПК України).

Про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу (ч. 2 ст. 152 ГПК України).

Керуючись ст.ст. 147, 148, 150, п. 5 ч. 1, ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 153 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на подання заяви про видачу судового наказу.

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 12.02.21 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 55 050,00грн. заборгованості за договором купівлі-продажу від 19.05.17, судових витрат та судового збору в розмірі 15 704,80 грн.

Копію цієї ухвали надіслати заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею - 22.02.21 та підлягає апеляційному оскарженню до Центрального апеляційного господарського суду в порядку визначеному розділом IV ГПК України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 261 цього Кодексу.

Суддя В.Л. Корсун