ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2021 справа № 914/2349/20

Господарський суд Львівської області у складі

Головуючого судді Фартушка Т.Б. за участю секретаря судового засідання Полюхович Х.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Колективного підприємства Спец Енерго Сервіс, Львівська область, Стрийський район, м.Стрий;

до Відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Феєрія Розваг, Львівська область, Стрийський район, м.Стрий;

про: стягнення заборгованості

ціна позову: 605325,90грн.

Представники:

Позивача: Дейнега В.С. керівник (паспорт громадянина України серія НОМЕР_1 ), Мундяк М.М. представник (ордер від 16.10.2020р. серія ВС №1041438);

Відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

11.09.2020р. на адресу Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява за позовом Колективного підприємства Спец Енерго Сервіс б/д б/н (вх. №2497) до Товариства з обмеженою відповідальністю Феєрія Розваг про стягнення заборгованості; ціна позову: 402924,81грн.

Підставами позовних вимог Позивач зазначає неналежне виконання Відповідачем зобов`язань зі сплати орендної плати за Договором оренди приміщення від 01.01.2019р. №01.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 11.09.2020р. у даній справі суд постановив позовну заяву Колективного підприємства Спец Енерго Сервіс б/д б/н (вх. №2497 від 11.11.2020р.) залишити без руху; надати Колективному підприємству Спец Енерго Сервіс десятиденний строк з моменту вручення ухвали для усунення недоліків поданої позовної заяви, а саме: надати докази зазначення у позовній заяві місцезнаходження юридичної особи Відповідача та докази надіслання таких Відповідачеві; надати документи, які підтверджують відправлення Відповідачу копії позовної заяви і доданих до неї документів; надати всі наявні у Позивача докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зокрема в обґрунтування часткового виконання Відповідачем зобов`язань зі сплати орендної плати за Договором оренди приміщення від 01.01.2019р. №01 з моменту його укладення, внаслідок чого у Відповідача станом на 25.08.2020р. утворився борг в розмірі 370105грн.

21.09.2020р. за вх. №27404/20 Позивачем подано до суду клопотання від 21.09.2020р. б/н, у якому на виконання вимог ухвали суду від 11.09.2020р. у даній справі просить суд долучити до матеріалів справи позовну заяву в новій редакції з зазначенням адреси місцезнаходження Відповідача вул.Сколівська, 9К, м.Стрий, Львівська область, 82400; докази надіслання позовної заяви Відповідачу за вказаною адресою та докази часткового виконання Відповідачем умов Договору оренди приміщення від 01.01.2019р. №01 (виписки з банківського рахунку Позивача).

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 22.09.2020р. у даній справі судом постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 20.10.2020р.; визнати явку повноважних представників Учасників справи в судове засідання обов`язковою; викликати в судове засідання повноважних представників Учасників справи.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 20.10.2020р. у даній справі суд постановив відкласти підготовче судове засідання на 10.11.2020р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнається обов`язковою.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 10.11.2020р. у даній справі суд постановив продовжити Товариству з обмеженою відповідальністю Феєрія розваг строк для подання відзиву по 09.11.2020р.; продовжити строк підготовчого провадження на 10 днів; підготовче судове засідання відкласти на 01.12.2020р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнається обов`язковою; викликати повноважних представників Учасників справи в судове засідання.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 01.12.2020р. у даній справі судом постановлено продовжити строк підготовчого провадження на 15 днів; підготовче судове засідання відкласти на 15.12.2020р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнається обов`язковою.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 15.12.2020р. у даній справі судом постановлено заяву Колективного підприємства Спец Енерго Сервіс від 10.11.2020р. вх. №2897/20 про зміну предмету позову прийняти; подальший розгляд справи здійснювати з урахуванням заяви Колективного підприємства Спец Енерго Сервіс від 10.11.2020р. вх. №2897/20 про зміну предмету позову; продовжити строк підготовчого провадження на 05 днів; відкласти підготовче судове засідання на 29.12.2020р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнається обов`язковою; викликати повноважних представників Учасників справи в судове засідання.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 29.12.2020р. у даній справі суд постановив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті; судове засідання з розгляду спору по суті призначити на 28.01.2021р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнається обов`язковою; викликати повноважних представників Учасників справи в судове засідання для надання пояснень по суті спору.

В судовому засіданні 28.01.2021р. судом оголошувалась перерва до 14:15год. 09.02.2021р., про що представники Учасників справи повідомлялись в судовому засіданні під розписку.

В судовому засіданні 09.02.2021р. судом оголошувалась перерва до 11:00год. 15.02.2021р., про що представники Учасників справи повідомлялись в судовому засіданні під розписку.

Відповідно до ст.222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу Акорд.

Процесуальні права та обов`язки Учасників справи, відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України, як підтвердили представники Позивача в судовому засіданні, їм відомі, в порядку ст.205 ГПК України клопотання про роз`яснення прав та обов`язків до суду не надходили.

Заяв про відвід головуючого судді чи секретаря судового засідання не надходило та не заявлялось.

Представники Позивача в судове засідання з`явились, в судовому засіданні надали усні пояснення по суті спору з обґрунтуванням підстав до задоволення позову з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог 10.11.2020р. вх. №2897/20, зазначили про неможливість врегулювання спору між сторонами у добровільному порядку та подання всіх наявних у Позивача доказів в обґрунтування обставин, на які посилається, як на підставу своїх позовних вимог.

Представник Відповідача в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, явка повноважних представників учасників справи в судове засідання визнавалась судом обов`язковою.

Впродовж розгляду спору по суті представником Відповідача надано усні пояснення по суті спору з обґрунтуванням підстав до відмови в позові, зазначено про неможливість врегулювання спору між сторонами у добровільному порядку та подання всіх наявних у Відповідача доказів в обґрунтування обставин, на які посилається, як на підставу своїх заперечень.

28.01.2021р. за вх.№1977/21 Відповідачем подано до суду Клопотання від 27.01.2021р. б/н про зменшення розміру витрат на професійну допомогу адвоката, які підлягають розподілу між Сторонами, у якому зазначає про те, що Заявою про збільшення розміру позовних вимог від 04.11.2020р. Позивач просить стягнути з Відповідача витрати на професійну правничу допомогу адвоката суму розмірі 10000грн. відповідно до акту виконаних робіт та касового ордеру від 18.10.2020р. №63/20, однак таке стягнення не підлягає до задоволення з огляду на те, що склад та розмір витрат, пов`язаних із оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чек, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З врахуванням неподання Позивачем доказів в обґрунтування обсягу наданої правової допомоги та її вартості Відповідач зазначає про недоведеність розміру понесених Позивачем судових витрат на оплату професійної правничої допомоги. Вказану заяву оглянуто судом та долучено до матеріалів справи.

Також, 28.01.2021р. за вх. №1978/21 Відповідачем подано до суду Виступ в дебатах від 27.01.2021р. б/н, у якому підсумовує наведені доводи в обґрунтування своїх заперечень проти заявлених позовних вимог, вважає позов безпідставним та необґрунтованим і просить суд відмовити Позивачу в його задоволенні у повному обсязі. Вказаний Виступ у дебатах оглянуто судом та долучено до матеріалів справи.

Окрім того, 09.02.2021р. за вх. №3211/21 Відповідачем подано до суду Пояснення від 09.02.2021р. б/н, у яких обґрунтовує наведені в поданих до суду заявах по суті справи доводи в обґрунтування своїх заперечень проти заявлених позовних вимог. Вказане пояснення оглянуто судом та долучено до матеріалів справи.

Позиція Позивача:

Позивач, з урахуванням поданої заяви про збільшення розміру позовних вимог від 10.11.2020р. вх. №2897/20, просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 550105грн. заборгованості зі сплати орендної плати за Договором оренди приміщення від 01.01.2019р. №01, а також 25251,10грн. пені, 28553,64грн. 15% річних та 1416,16грн. інфляційних втрат.

Окрім того, Позивач у поданій 10.11.2020р. за вх. №2897/20 до господарського суду заяві про збільшення розміру позовних вимог просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 10000грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Позиція Відповідача:

Відповідач у поданому 06.11.2020р. за вх. №32225/20 Відзиві на позовну заяву від 03.11.2020р. б/н вважає позов безпідставним та необґрунтованим, просить суд відмовити Позивачу в його задоволенні з підстав того, що основним видом діяльності Відповідача є діяльність спортивних клубів (КВЕД 93.12.), а Договором передбачено, що сторони не несуть відповідальності за невиконання або неналежне виконання обов`язків за договором, якщо таке невиконання або неналежне виконання сталось внаслідок обставин непереборної сили, які мали місце після підписання Договору.

З врахуванням того, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17.03.2020р. №530-ІХ до переліку форс-мажорних обставин, визначених у ст.14.1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» було включено карантин, а відповідними постановами Кабінету Міністрів України у відповідності до ст.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» в період з 17.03.2020р. по 31.10.2020р. встановлено карантин Відповідач зазначає про неможливість здійснювати ним свою господарську діяльність у вказаний період, що, в силу приписів ч.6 ст.762 ЦК України, має наслідком звільнення Відповідача, як орендаря, від обов`язку сплати орендної плати за договором оренди.

Окрім того, неможливість використання Відповідачем орендованого за Договором оренди приміщення від 01.01.2019р. №01 в період з 17.03.2020р. по 31.05.2020р. підтверджується Відповідачем долученим до поданого 16.12.2020р. за вх. №35869/20 Пояснення Сертифікатом №4600-20-1895 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 04.12.2020р. вих. №19-08-16/1095.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.9 ст.81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом Учасників справи подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

З огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202 та 216 Господарського процесуального кодексу України, надання Відповідачу можливості для подання відзиву на позов, суд вважає за можливе розглянути справу по суті без участі представника Відповідача за наявними у справі матеріалами.

Спір розглядається з урахуванням заяви Колективного підприємства Спец Енерго Сервіс про збільшення розміру позовних вимог від 10.11.2020р. вх. №2897/20.

За результатами дослідження наведених Учасниками справи доводів, поданих доказів та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з огляду на наступне.

01.01.2019р. між Колективним підприємством «Спец Енерго Сервіс» (надалі Позивач, Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Феєрія розваг» (надалі Відповідач, Орендар) укладено Договір оренди приміщення №01 (надалі Договір), за умовами якого (п.1.1. Договору) в порядку та на умовах, визначених Договором Орендодавець зобов`язувався передати Орендареві, у строкове платне користування нежитлове приміщення соціально-спортивний оздоровчий розважальний комплекс загальною площею 720,1м.кв., що розташовується за адресою: Львівська область, м.Стрий, вул.Сколівська, буд.9к, літ. А-3 (надалі Приміщення), а Орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування Приміщення та зобов`язується сплачувати оренду плату у строк, сумі та на умовах, визначених Договором.

Відповідно до п.2.1. Договору Приміщення передається в оренду для використання Орендарем в господарській діяльності.

Згідно п.3.1. Договору Приміщення передається Орендодавцем Орендарю в належному стані, придатному для використання, відповідно до умов та мети Договору.

Пунктом 6.1. Договору встановлено обов`язок Орендаря користуватись орендованим майном відповідно до Договору і призначення орендованого майна.

Відповідно до п.п.6.4., 6.5. Договору Орендар зобов`язаний сплачувати орендну плату відповідно до умов Договору; здійснювати оплату комунальних та інших послуг (електро-, водо-, теплопостачання, послуги зв`язку).

Згідно п.7.3. Договору Орендар має право позначати своє місцезнаходження у приміщенні, що орендується, шляхом розміщення відповідних вивісок, вказівних табличок, рекламних стендів тощо у встановленому законом порядку, не порушуючи прав третіх осіб.

Розмір щомісячної орендної плати за користування приміщенням становить 60000грн. згідно виставлених рахунків, актів наданих послуг (п.8.1. Договору).

Відповідно до п.8.2. Договору орендна плата нараховується з моменту підписання сторонами Договору і до дня повернення Орендарем Приміщення Орендодавцю по відповідному акту приймання-передачі.

Згідно п.8.4. Договору Орендар самостійно щомісячно не пізніше 30 числа поточного місяця сплачує орендну плату в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Орендодавця.

Пунктом 9.1. Договору передбачено, що за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за Договором винна сторона несе відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Відповідно до п.9.2. Договору за несвоєчасне внесення орендної плати Орендар сплачує Орендодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення, а також 15% річних за кожен день прострочення у порядку, встановленому ст.625 ЦК України.

Нарахування неустойки за Договором здійснюється у межах строків позовної давності (п.9.4. Договору).

Пунктом 10.1. Договору передбачено, що згідно Договору Сторони не несуть відповідальності за невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків, які встановлені Договором, якщо таке невиконання або неналежне виконання сталося внаслідок дії обставин непереборної сили (форс-мажор), які мали місце після підписання Сторонами Договору.

Відповідно до п.10.2. Договору під терміном «обставини непереборної сили» для цілей Договору Сторони мають на увазі надзвичайні події чи обставини, які не могли бути ними передбачені чи/або яким Сторони не могли запобігти доступними їм засобами, зокрема: стихійні лиха (пожежі, повені, землетруси, зсуви і т.п.); військові маневри чи/або бойові дії, якщо такі обставини створюють об`єктивну неможливість належного виконання умов Договору.

Згідно п.11.1. Договору Договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2019р., а в частині взаємних розрахунків та відповідальності сторін до повного виконання умов Договору.

Актом приймання-передачі приміщення від 01.01.2019р. до Договору Орендодавець передав, а Орендар прийняв у тимчасове платне володіння та користування нежитлове приміщення соціально-спортивний оздоровчий розважальний комплекс, що знаходиться за адресою: Львівська область, м.Стрий, вул.Сколівська, буд.9к, літ. «А-3» площею 720,1м.кв. у придатному до використання за цільовим призначенням стані.

Вказаний Договір та Акт приймання-передачі підписано повноважними представниками, їх підписи засвідчено відтисками печаток юридичних осіб Сторін Договору.

Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Феєрія розваг» від 17.03.2020р. №1/17.03 «Про призупинення діяльності» призупинено діяльність ТзОВ «Феєрія розваг» на території спортивно-оздоровчого комплексу «Феєрія розваг».

04.12.2020р. Львівською торгово-промисловою палатою видано Відповідачу Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) №4600-20-1895 (вих. №19-08-16/1095) щодо обов`язку (зобов`язання) з використання переданого в оренду приміщення в господарській діяльності, яка полягає у наданні послуг у сфері розваг, фітнес-центру у термін до 17.03.2020р. за Договором оренди приміщення від 01.01.2019р. №01, укладеним із Колективним підприємством «Спец Енерго Сервіс» (код ЄДРПОУ/ІНП: 05594524) відповідно до Постанови Кабінету Міністрів від 11.03.2020р. №211; постанови Кабінету Міністрів від 20.05.2020р. №392 (із змінами); Наказу ТзОВ «Феєрія розваг» від 17.03.2020р. №1/17.03; Договору оренди приміщення від 01.01.2019р. №01; Повідомлення ТзОВ «Феєрія розваг» до КП «Спец Енерго Сервіс» від 30.09.2020р., які унеможливили його виконання в зазначений термін.

Вказаним Сертифікатом встановлено, що період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) складав: дата настання: 17.03.2020р.; дата закінчення: 01.06.2020р.

Вказаний сертифікат підписано віце-президентом В.Б. Коруд і завірено відтиском печатки Львівської ТПП.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач зазначає, що Позивачем взяті на себе договірні зобов`язання виконано належним чином, згідно Акту приймання-передачі приміщення від 01.01.2019р. до Договору передано Відповідачу у строкове платне користування Приміщення за Договором, а Договір продовжив свою дію до 31.12.2020р. в порядку, передбаченому ст.764 ЦК України у зв`язку із продовженням користуванням наймачем орендованим майном після закінчення строку договору найму і відсутністю заперечень наймодавця протягом одного місяця.

Відповідачем взяті на себе договірні зобов`язання належним чином не виконано, 03.01.2020р. сплачено на користь Позивача 47000грн., 13.01.2020р. 9500грн., 29.01.2020р. 11000грн., 30.01.2020р. 4000грн., 03.02.2020р. 16000грн., 14.02.2020р. 10000грн., 17.02.2020р. 5000грн., 28.02.2020р. 29000грн., 06.03.2020р. 2500грн, 13.03.2020р. 7100грн., 28.07.2020р. 29000грн. та 17.08.2020р. 58000грн., які було зараховано Позивачем в рахунок оплати заборгованості за минулі періоди.

Внаслідок цього заборгованість Відповідача зі сплати орендної плати за січень 2020р. становить 18105грн, лютий 2020р. 52000грн., березень жовтень 2020р. по 60000грн. щомісяця.

З підстав наведеного Позивач, урахуванням поданої заяви про збільшення розміру позовних вимог від 10.11.2020р. вх. №2897/20, просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 550105грн. заборгованості зі сплати орендної плати за Договором оренди приміщення від 01.01.2019р. №01, а також 25251,10грн. пені, 28553,64грн. 15% річних та 1416,16грн. інфляційних втрат.

Окрім того, Позивач у поданій 10.11.2020р. за вх. №2897/20 до господарського суду заяві про збільшення розміру позовних вимог просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 10000грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідач у поданому 06.11.2020р. за вх. №32225/20 Відзиві на позовну заяву від 03.11.2020р. б/н вважає позов безпідставним та необґрунтованим, просить суд відмовити Позивачу в його задоволенні з підстав того, що основним видом діяльності Відповідача є діяльність спортивних клубів (КВЕД 93.12.), а Договором передбачено, що сторони не несуть відповідальності за невиконання або неналежне виконання обов`язків за договором, якщо таке невиконання або неналежне виконання сталось внаслідок обставин непереборної сили, які мали місце після підписання Договору.

З врахуванням того, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17.03.2020р. №530-ІХ до переліку форс-мажорних обставин, визначених у ст.14.1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» було включено карантин, а відповідними постановами Кабінету Міністрів України у відповідності до ст.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» в період з 17.03.2020р. по 31.10.2020р. встановлено карантин Відповідач зазначає про неможливість здійснювати ним сою господарську діяльність у вказаний період, що, в силу приписів ч.6 ст.762 ЦК України, має наслідком звільнення Відповідача, як орендаря, від обов`язку сплати орендної плати за договором оренди.

Окрім того, неможливість використання Відповідачем орендованого за Договором оренди приміщення від 01.01.2019р. №01 в період з 17.03.2020р. До 01.06.2020р. підтверджується Відповідачем долученим до поданого 16.12.2020р. за вх. №35869/20 Пояснення Сертифікатом №4600-20-1895 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 04.12.2020р. вих. №19-08-16/1095.

Аналогічні за змістом доводи викладено Відповідачем у поданому 28.01.2021р. за вх. №1978/21 Виступі в дебатах та Поясненнях від 09.02.2021р. вх. №3211/21.

У відповідності з пунктами 1, 3 частини першої статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до вимог ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до вимог ч.1 ст.510 Цивільного кодексу України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.

Згідно із ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Приписами ч.2 ст.180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно ч.7 ст.180 ГК України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору; на зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше; закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Статтею 283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч.1 ст.762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ч.2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Приписами ч.4 ст.14 ЦК України передбачено, що особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч.6 ст.762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Приписами ч.1 ст.764 ЦК України передбачено, що у випадку, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до ч.1 ст.286 Господарського кодексу України, орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у пункті 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд звертає увагу і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 22.08.2018р. у справі № 910/4320/17 та від 17.11.2020р. у справі №925/1289/19, що право наймача вимагати зменшення плати або звільнення від неї через обставини, за які він не відповідає, та які впливають на можливість користування майном, повинно бути передбачено законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата є недержавною неприбутковою самоврядною організацією, яка об`єднує юридичних осіб, які створені і діють відповідно до законодавства України, та громадян України, зареєстрованих як підприємці, та їх об`єднання.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислові палати створюються з метою сприяння розвиткові народного господарства та національної економіки, її інтеграції у світову господарську систему, формуванню сучасних промислової, фінансової і торговельної інфраструктур, створенню сприятливих умов для підприємницької діяльності, всебічному розвиткові усіх видів підприємництва, не заборонених законодавством України, науково-технічних і торговельних зв`язків між українськими підприємцями та підприємцями зарубіжних країн.

Приписами ч.1 ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Згідно ч.2 ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Пунктом 14 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України установлено, що з моменту встановлення карантину, введеного Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11 березня 2020 року N 211 (із наступними змінами і доповненнями), і до його відміни (скасування) в установленому законом порядку, плата за користування нерухомим майном (його частиною) підлягає зменшенню за вимогою наймача, який здійснює підприємницьку діяльність з використанням цього майна, впродовж усього часу, коли майно не могло використовуватися в підприємницькій діяльності наймача в повному обсязі через запроваджені обмеження та (або) заборони.

Відповідно до статті 29 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб» Кабінет Міністрів України постановив установити з метою запобігання поширенню території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19) з 17 березня 2020 року на всій території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 12 березня 2020 р. № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061) та від 20 травня 2020 р. № 392 Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626).

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня до 3 квітня 2020 р. на усій території України карантин.

Підпунктом 3 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» в редакції постанови КМУ від 16.03.2020р. №215 з 00 год. 01 хв. 17 березня 2020р. до 3 квітня 2020р. заборонено роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, торговельного і побутового обслуговування населення, крім роздрібної торгівлі продуктами харчування, пальним, засобами гігієни, лікарськими засобами та виробами медичного призначення, засобами зв`язку, провадження банківської та страхової діяльності, а також торговельної діяльності і діяльності з надання послуг з громадського харчування із застосуванням адресної доставки замовлень за умови забезпечення відповідного персоналу засобами індивідуального захисту.

Підпунктом 3 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» в редакції постанови КМУ від 25.03.2020р. №239 заборонено до 24 квітня 2020 р. роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, торговельного і побутового обслуговування населення.

Підпунктом 8 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» в редакції постанови КМУ від 22.04.2020р. №291 заборонено до 11 травня 2020 р. роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, торговельного і побутового обслуговування населення.

Підпунктом 8 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» в редакції постанови КМУ від 04.05.2020р. №343 заборонено до 22 травня 2020 р. роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020р. №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 22 травня 2020 р. до 22 червня 2020 р. на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні установлено карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., N 23, ст. 896, N 30, ст. 1061).

У регіонах, в яких встановлено карантин, застосовуються протиепідемічні заходи, що визначаються цією постановою, а також заходи, що додатково встановлені органами державної влади та органами місцевого самоврядування в межах компетенції (п.2. Постанови).

Відповідно до п.п.6 п.3 постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020р. №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» на період карантину забороняється робота закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів (крім розміщених у них магазинів), діяльність закладів, що надають послуги з розміщення, закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури.

Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020р. №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» в редакції постанови КМУ від 29.05.2020р. №424 встановлено, що у регіонах, в яких здійснюється послаблення протиепідемічних заходів, з 1 червня дозволяється робота закладів фізичної культури і спорту, спортивних залів, фітнес-центрів (крім проведення групових занять з кількістю учасників більше ніж 10 осіб).

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020р. №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» в редакції постанови КМУ від 17.06.2020р. №500 на період карантину не передбачено заборони на період карантину роботи закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів (крім розміщених у них магазинів), діяльність закладів, що надають послуги з розміщення, закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури.

Відповідно до п.4 вказаної Постанови у регіонах, в яких здійснюється посилення протиепідемічних заходів, можуть встановлюватися за поданням головного державного санітарного лікаря регіону особливості діяльності та обмеження щодо роботи закладів фізичної культури і спорту, спортивних залів, фітнес-центрів, закладів культури.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2020р. №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 1 серпня до 31 серпня 2020 р. на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) установлено карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., N 23, ст. 896, N 30, ст. 1061) та від 20 травня 2020 р. N 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., N 43, ст. 1394, N 52, ст. 1626).

Залежно від епідемічної ситуації в регіоні або окремих адміністративно-територіальних одиницях регіону встановлюється "зелений", "жовтий", "помаранчевий" або "червоний" рівень епідемічної небезпеки поширення COVID-19 (далі - рівень епідемічної небезпеки) (п.2. вказаної Постанови).

Згідно п.п.6 п.14 постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2020р. №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на території регіону (адміністративно-територіальної одиниці), на якій установлено "помаранчевий" рівень епідемічної небезпеки, додатково до протиепідемічних обмежень, передбачених для "зеленого" та "жовтого" рівня епідемічної небезпеки, забороняється діяльність спортивних залів, фітнес-центрів.

На території регіону (адміністративно-територіальної одиниці), на якій установлено "помаранчевий" та "червоний" рівень епідемічної небезпеки, додатково можуть застосовуватись обмежувальні протиепідемічні заходи, встановлені органами державної влади та органами місцевого самоврядування в межах компетенції (п.16. Постанови).

Згідно п.п.6 п.14 постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2020р. №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» в редакції постанови КМУ від 12.08.2020р. №712 на території регіону (адміністративно-територіальної одиниці), на якій установлено "помаранчевий" рівень епідемічної небезпеки, додатково до протиепідемічних обмежень, передбачених для "зеленого" та "жовтого" рівня епідемічної небезпеки, забороняється діяльність спортивних залів, фітнес-центрів, крім спортивних залів, фітнес-центрів, які здійснюють приймання відвідувачів не більше однієї особи на 10кв. метрів приміщення.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2020р. №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» в редакції постанови КМУ від 27.08.2020р. №757, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 1 серпня до 31 жовтня 2020 р. на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) установлено карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., N 23, ст. 896, N 30, ст. 1061) та від 20 травня 2020 р. N 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., N 43, ст. 1394, N 52, ст. 1626).

Згідно п.п.6 п.14 постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2020р. №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» в редакції постанови КМУ від 27.08.2020р. №757 на території регіону (адміністративно-територіальної одиниці), на якій установлено "помаранчевий" рівень епідемічної небезпеки, додатково до протиепідемічних обмежень, передбачених для "зеленого" та "жовтого" рівня епідемічної небезпеки, забороняється діяльність спортивних залів, фітнес-центрів, крім спортивних залів, фітнес-центрів, які здійснюють приймання відвідувачів не більше однієї особи на 10кв. метрів приміщення.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2020р. №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 26.08.2020р. N760, установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 1 серпня до 31 жовтня 2020 р. на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., N 23, ст. 896, N 30, ст. 1061) та від 20 травня 2020 р. N 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., N 43, ст. 1394, N 52, ст. 1626).

Відповідно до Положення про Державну комісію з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.01.2015р. №18, Державна комісія є постійно діючим органом, який забезпечує координацію діяльності центральних і місцевих органів виконавчої влади, пов`язаної із забезпеченням техногенно-екологічної безпеки, захисту населення і територій від наслідків надзвичайних ситуацій, організаційних заходів протидії терористичній діяльності та воєнній загрозі, запобігання виникненню надзвичайних ситуацій і реагування на них.

Рішення Державної комісії, прийняті в межах її повноважень, є обов`язковими для виконання центральними і місцевими органами виконавчої влади.

Рішенням позачергового засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, оформленим Протоколом від 31.07.2020р. №15 (http://locadm.gov.ua/files/NS/%D0%94%D0%B5%D1%80%D0%B6._%D0%9F% D1%80%D0%BE%D1%82_%D0%A2%D0%95%D0%91_15.pdf), комісія не встановила у м.Стрий Львівської області ні «червоного», ні «помаранчевого», ні «жовтого» рівнів епідемічної безпеки поширення COVID-19.

Пунктом 2 Рішення позачергового засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, оформленим Протоколом від 13.08.2020р. №20 (https://drive.google.com/drive/folders/13IysKXITTXsHTZ26DkSHP0K0nm8AlT8o), комісія вирішила встановити з 00:00год. 17.08.2020р. у м.Стрий Львівської області «помаранчевий» рівень епідемічної безпеки поширення COVID-19.

Пунктом 2 Рішення позачергового засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, оформленим Протоколом від 20.08.2020р. №24 (https://drive.google.com/drive/folders/13IysKXITTXsHTZ26DkSHP0K0nm8AlT8o), комісія вирішила встановити з 00:00год. 24.08.2020р. у м.Стрий Львівської області «помаранчевий» рівень епідемічної безпеки поширення COVID-19.

Пунктом 2 Рішення позачергового засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, оформленим Протоколом від 27.08.2020р. №26 (https://drive.google.com/drive/folders/13IysKXITTXsHTZ26DkSHP0K0nm8AlT8o), комісія вирішила встановити з 00:00год. 31.08.2020р. у м.Стрий Львівської області «жовтий» рівень епідемічної безпеки поширення COVID-19.

Пунктом 3 Рішення позачергового засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, оформленим Протоколом від 03.09.2020р. №28 (https://drive.google.com/drive/folders/13IysKXITTXsHTZ26DkSHP0K0nm8AlT8o), комісія вирішила встановити з 00:00год. 07.09.2020р. у м.Стрий Львівської області «жовтий» рівень епідемічної безпеки поширення COVID-19.

Пунктом 3 Рішення позачергового засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, оформленим Протоколом від 10.09.2020р. №30 (https://drive.google.com/drive/folders/13IysKXITTXsHTZ26DkSHP0K0nm8AlT8o), комісія вирішила встановити з 00:00год. 07.09.2020р. у м.Стрий Львівської області «жовтий» рівень епідемічної безпеки поширення COVID-19.

Пунктом 3 Рішення позачергового засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, оформленим Протоколом від 18.09.2020р. №31 (https://drive.google.com/drive/folders/13IysKXITTXsHTZ26DkSHP0K0nm8AlT8o), комісія вирішила встановити з 00:00год. 21.09.2020р. у м.Стрий Львівської області «жовтий» рівень епідемічної безпеки поширення COVID-19.

Пунктом 4 Рішення позачергового засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, оформленим Протоколом від 24.09.2020р. №33 (https://drive.google.com/drive/folders/13IysKXITTXsHTZ26DkSHP0K0nm8AlT8o), комісія вирішила встановити з 00:00год. 28.09.2020р. у м.Стрий Львівської області «жовтий» рівень епідемічної безпеки поширення COVID-19.

Пунктом 4 Рішення позачергового засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, оформленим Протоколом від 01.10.2020р. №34 (https://drive.google.com/drive/folders/13IysKXITTXsHTZ26DkSHP0K0nm8AlT8o), комісія вирішила встановити з 00:00год. 05.10.2020р. у м.Стрий Львівської області «жовтий» рівень епідемічної безпеки поширення COVID-19.

Пунктом 4 Рішення позачергового засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, оформленим Протоколом від 09.10.2020р. №35 (https://drive.google.com/drive/folders/13IysKXITTXsHTZ26DkSHP0K0nm8AlT8o), комісія вирішила встановити з 00:00год. 12.10.2020р. у м.Стрий Львівської області «жовтий» рівень епідемічної безпеки поширення COVID-19.

Пунктом 2 Рішення позачергового засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, оформленим Протоколом від 23.10.2020р. №39 (https://drive.google.com/drive/folders/13IysKXITTXsHTZ26DkSHP0K0nm8AlT8o), комісія вирішила встановити з 00:00год. 26.10.2020р. у м.Стрий Львівської області «помаранчевий» рівень епідемічної безпеки поширення COVID-19.

Відповідно до Типового положення про регіональну та місцеву комісію з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015р. №409, комісія з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій є постійно діючим органом, яка утворюється Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною, Київською Севастопольською міською держадміністрацією (далі регіональна комісія), райдержадміністрацією, виконавчим органом міської ради, районною у місті та селищною радою (далі - місцева комісія) для координації діяльності райдержадміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, пов`язаної із забезпечення техногенно-екологічної безпеки, захисту населення і територій від наслідків надзвичайних ситуацій, запобігання виникненню надзвичайних ситуацій і реагування на них.

Пунктом 9 Положення передбачено, що комісія проводить засідання в разі потреби, але не менше одного разу на три місяці згідно з планом роботи комісії, який затверджується головою. У разі загрози або виникнення надзвичайної ситуації, яка потребує вжиття невідкладних заходів, засідання комісії проводиться невідкладно. Рішення комісії оформляється протоколом, який підписується головою відповідальним секретарем комісії.

Пунктом 1.2.2. Рішення позачергового засідання комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, оформленим Протоколом від 18.03.2020р. №9 (stryi-rada.gov.ua/news/?topicid=n_view&num=202003184&nn=3447) та затвердженим міським головою м.Стрия, комісія вирішила заборонити з 00:00год. 19.03.2020р. роботу підприємствам, установам і організаціям міста незалежно від форм власності, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе, тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, торговельного і побутового обслуговування населення, ринків (продовольчий, промисловий та ринок вживаних товарів), крім роздрібної торгівлі продуктами харчування, пальним, засобами гігієни, лікарськими засобами га виробами медичного призначення, засобами зв`язку, провадження банківської та страхової діяльності, а також торговельної діяльності з наданням послуг з громадського харчування із застосуванням адресної доставки замовлень за умови забезпечення відповідного персоналу засобами індивідуального захисту.

Пунктом 1.2.6. Рішення позачергового засідання комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, оформленим Протоколом від 07.04.2020р. №12 (stryi-rada.gov.ua/news/?topicid=n_view&num=202004085&nn=3473) та затвердженим міським головою м.Стрия, комісія вирішила заборонити з 07.04.2020р. роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе, тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, торговельного і побутового обслуговування населення (з урахуванням протоколу від 12.05.2020р. №16 продовжено по 22.05.2020р.).

Пунктами 1.1., п.п.6 п.1.2. Рішення позачергового засідання комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, оформленим Протоколом від 25.05.2020р. №19 (stryi-rada.gov.ua/news/?topicid=n_view&num=202005251&nn=3514) та затвердженим міським головою м.Стрия, комісія вирішила встановити з 25.05.2020р. по 22.06.2020р. на території міста із врахуванням епідемічної ситуації в регіоні, карантин у звязку із поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2; встановити, що на період карантину забороняється робота громадського харчування (ресторанів, кафе, тощо), торговельно-розважальних центрів (крім розміщених в них магазинів), діяльність закладів, що надають послуги з розміщення, закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури (протоколами від 05.06.2020р. №22, від 12.06.2020р. №24, від 19.06.2020р. №26 продовжили на території міста дію карантинних заходів).

Пунктами 1.1., 1.2.8. Рішення позачергового засідання комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, оформленим Протоколом від 23.06.2020р. №27 (stryi-rada.gov.ua/news/?topicid=n_view&num=202006241&nn=3551) та затвердженим міським головою м.Стрия, комісія вирішила продовжити на території міста Стрия дію встановлених карантинних заходів та обмежень до окремого рішення обласної комісії з питань ТЕБ і НС; на період карантину забороняється робота закладів громадського харчування (ресторанів, кафе, тощо), торговельно-розважальних центрів (крім розміщених у них магазинів), діяльність закладів, що надають послуги з розміщення, закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури.

Пунктом 1.1. Рішення позачергового засідання комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, оформленим Протоколом від 02.07.2020р. №29 (stryi-rada.gov.ua/news/?topicid=n_view&num=202007032&nn=3559) та затвердженим міським головою м.Стрия, комісія вирішила продовжити на території міста Стрия дію встановлених карантинних заходів та обмежень до 07.07.2020р.

Пунктом 1.2.1. Рішення позачергового засідання комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, оформленим Протоколом від 07.07.2020р. №30 (stryi-rada.gov.ua/news/?topicid=n_view&num=202007081&nn=3565) та затвердженим міським головою м.Стрия, комісія вирішила дозволити з 07.07.2020р. роботу готелів, закладів громадського харчування, закладів фізичної культури і спорту, спортивних залів і фітнес-центрів за умови дотримання протиепідемічних заходів та відповідних рекомендацій Головного Державного санітарного лікаря України.

Рішення позачергового засідання комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, оформлене Протоколом від 14.07.2020р. №31 (stryi-rada.gov.ua/news/?topicid=n_view&num=202007171&nn=3569) не містить заборони діяльності фітнес-центрів.

Рішення позачергового засідання комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, оформлене Протоколом від 04.08.2020р. №33 (stryi-rada.gov.ua/news/?topicid=n_view&num=202007171&nn=3584) не містить заборони діяльності фітнес-центрів, запроваджено зелений рівень епідемічної безпеки.

Пунктом 1.1. Рішення позачергового засідання комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, оформленим Протоколом від 17.08.2020р. №34 (stryi-rada.gov.ua/news/?topicid=n_view&num=202007081&nn=3597) та затвердженим міським головою м.Стрия, комісія вирішила, що відповідно до встановленого на території міста Стрия рівня епідемічної небезпеки (помаранчевий) керівникам підприємств, установ і організацій міста забезпечити проведення роз`яснювальної роботи серед підлеглих працівників та непрацюючого населення міста і обов`язкового їх дотримання.

Пунктом 1.1. Рішення позачергового засідання комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, оформленим Протоколом від 01.09.2020р. №37 (stryi-rada.gov.ua/news/?topicid=n_view&num=202007081&nn=3612) та затвердженим міським головою м.Стрия, комісія вирішила, що відповідно до встановленого на території міста Стрия рівня епідемічної небезпеки (жовтий) керівникам підприємств, установ і організацій міста забезпечити проведення роз`яснювальної роботи серед підлеглих працівників та непрацюючого населення міста і обов`язкового їх дотримання.

Пунктом 3.1. Рішення позачергового засідання комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, оформленим Протоколом від 16.10.2020р. №40 (stryi-rada.gov.ua/news/?topicid=n_view&num=202007081&nn=3669) та затвердженим міським головою м.Стрия, комісія вирішила зазначити, що на всі території міста Стрия карантин у звязку з поширенням COVID-19 діє до 31.12.2020р.

При цьому суд також звертає увагу і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 06.03.2019р. у справі №905/1851/17, від 29.01.2020р. у справі №910/16223/18, що при оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили чи у зв`язку з природними властивостями майна, що є об`єктом оренди тощо. Якщо у погіршенні цього майна або у створенні гірших умов користування ним винні обидві сторони за договором, розмір орендної плати також може бути зменшений, але лише у частині, яка відповідає вині орендодавця у зменшенні можливості користуватися майном. Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї ж норми Закону він вправі порушувати питання і про повне звільнення його від внесення орендної плати.

Окрім того, суд бере до уваги і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 11.06.2018р. у справі №910/8413/17, від 06.03.2019р. у справі №905/1851/17, від 15.05.2019р. у справі №915/714/18, від 22.05.2019р. у справі №914/1248/18, від 13.08.2019р. у справі №914/70/18, від 27.08.2019р. у справі №914/2264/17, від 13.01.2020р. у справі №921/42/19, від 30.06.2020р. у справі №915/1046/19, від 18.08.2020р. у справі №910/10657/19, від 17.11.2020р. у справі №925/1289/19, що норма права, закріплена в ч. 6 ст. 762 ЦК України, визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

При настанні таких обставин вже після укладення договору оренди доказами на підтвердження неможливості використання майна можуть бути, зокрема, сертифікат торгово-промислової палати щодо форс-мажорних обставин, документально оформлені результати розгляду заяв та скарг до правоохоронних органів, акт державного виконавця про арешт майна та його передачу третій особі на відповідальне зберігання, судове рішення у справі за позовом про усунення перешкод у користуванні майном, висновок судової експертизи про аварійний стан об`єкта оренди, рішення компетентного державного органу про початок його реконструкції, реставрації чи капітального ремонту тощо. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05.06.2018р. у справі №905/1601/17.

Незалежно від змісту укладеного між сторонами договору та його дійсності, переважному в силу частини 3 статті 6 ЦК застосуванню підлягає правило, закріплене у частині 6 статті 762 ЦК, що формулює у розумінні частини 4 статті 14 цього Кодексу правомірну підставу звільнення відповідача від виконання встановленого договором обов`язку з внесення орендної плати за користування майном за період, коли він був фактично позбавлений можливості використовувати це майно. Суд звертає увагу на те, що Закон не містить переліку обставин, які звільняють наймача від плати за користування орендованим майном (орендної плати) на підставі частини шостої статті 762 ЦК України, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі обставини одночасно позбавляють орендаря можливості користуватись об`єктом оренди і він не відповідає за це. Визначальною умовою звільнення від сплати орендної плати є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Наймач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане наймачем і він не відповідає за ці обставини.

Щодо викладених Відповідачем в обґрунтування своїх заперечень проти заявлених позовних вимог доводів щодо здійснення в орендованому за Договором Приміщенні діяльності фітнес-центру суд зазначає наступне.

Позивачем вказана обставина заперечується з огляду на те, що фактично предметом Договору є басейн та декілька лазень, а не фітнес-центр, а відтак, до Відповідача не можуть застосовуватись встановлені постановами КМУ та рішеннями Державної і місцевої комісій ТЕБ і НС заборони функціонування фітнес-центрів.

При цьому, Сторонами визнається обставина, що Відповідач проводить діяльність у великому приміщенні, яке має двох власників: Позивача, частину майна якого орендує Відповідач (басейн та декілька лазень), та Відповідача (тренажерні зали тощо). Все в сукупності майно складає фітнес-центр.

Орендоване майно передавалась Відповідачу не як басейн з лазнями, а саме як соціально-спортивний оздоровчий розважальний комплекс (п.1.1 Договору) та для використання у господарській діяльності (п.2.1 Договору).

Як встановлено судом із безкоштовного запиту з ЄДРЮОФОП та ГФ, розміщеного на веб-порталі Міністерства юстиції України (https://usr.minjust.gov.ua/content/free-search), Відповідач у справі - Товариство з обмеженою відповідальністю «Феєрія розваг» є юридичною особою, знаходиться за адресою: 82400, Львівська область, м.Стрий, вул.Сколівська, буд.9к, йому присвоєно ідентифікаційний код: 39325274.

Видами діяльності Відповідача, серед інших є: 93.12 Діяльність спортивних клубів (основний); 85.51 Освіта у сфері спорту та відпочинку; 93.11 Функціювання спортивних споруд; 93.13 Діяльність фітнес-центрів; 93.29 Організування інших видів відпочинку та розваг; 96.04 Діяльність із забезпечення фізичного комфорту.

Згідно класифікатора видів економічної діяльності, розміщеного на офіційному веб-порталі Державної служби статистики України за посиланням: http://kved.ukrstat.gov.ua/KVED2010/93/KVED10_93_13.html група КВЕД 93.1 Діяльність у сфері спорту включає в себе КВЕД 93.13. Діяльність фітнес-центрів, що, в свою чергу, включає діяльність клубів фітнесу та бодібілдингу.

Суд враховує, що предметом Договору є соціально-спортивний оздоровчий розважальний комплекс загальною площею 720,1м.кв., що розташовується за адресою: Львівська область, м.Стрий, вул.Сколівська, буд.9к, літ. А-3, який передано Позивачем в оренду для використання Відповідачем в господарській діяльності (п.п.1.1., 2.1. Договору).

Також, обставина передання Позивачем в оренду Відповідачу та використання ним орендованого за Договором Приміщення як фітнес-центру підтверджується Сертифікатом Львівської торгово-промислової палати від 04.12.2020р. №4600-20-1895 (вих. №19-08-16/1095), яким підтверджується існування форс-мажорних обставин щодо зобов`язання з використання переданого в оренду приміщення в господарській діяльності, яка полягає у наданні послуг у сфері розваг, фітнес-центру. Тобто висновок ТПП стосується існування обмежень для Відповідача саме як для фітнес-центру.

Окрім того, суд зазначає, що Відповідач при здійсненні діяльності позиціонує себе в мережі інтернет саме як фітнес центр, зокрема на сайті https://list.in.ua/ в рубриці «Фітнес центр Стрия» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 розміщена інформація щодо Відповідача як щодо фітнес-центру.

З врахуванням вищенаведеного суд зазначає про неподання Позивачем доказів в обгрунтування заявлених Відповідачем доводів щодо використання орендованого за Договором приміщення в якості фітнес-центру.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги встановлені судом обставини, наведені Учасниками справи доводи та подані докази суд зазначає, що матеріалами справи підтверджується неможливість використання Відповідачем орендованого за Договором приміщення в період з 17.03.2020р. по 06.07.2020р. включно через обставини, за які він не відповідає, зокрема:

- за період з 17.03.2020р. по 22.05.2020р. включно: Сертифікатом Львівської торгово-промислової палати від 04.12.2020р. №4600-20-1895 (вих. №19-08-16/1095), постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», в тому числі в редакціях постанови КМУ від 16.03.2020р. №215, постанови КМУ від 25.03.2020р. №239, постанови КМУ від 22.04.2020р. №291, постанови КМУ від 04.05.2020р. №343 та затвердженими міським головою м.Стрия Рішеннями позачергового засідання комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, оформленими Протоколами від 18.03.2020р. №9, від 07.04.2020р. №12 і від 12.05.2020р. №16;

- за період з 22.05.2020р. по 31.05.2020р. включно: Сертифікатом Львівської торгово-промислової палати від 04.12.2020р. №4600-20-1895 (вих. №19-08-16/1095), постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020р. №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», затвердженими міським головою м.Стрия Рішеннями позачергового засідання комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, оформленими Протоколом від 25.05.2020р. №19;

- за період з 01.06.2020р. по 06.07.2020р. включно: постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020р. №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020р. №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» в редакції постанови КМУ від 29.05.2020р. №424, затвердженими міським головою м.Стрия Рішеннями позачергового засідання комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, оформленими Протоколами від 25.05.2020р. №19, від 23.06.2020р. №27 і від 02.07.2020р. №29, а також відсутністю рішень щодо послаблення карантинних заходів за період з 01.06.2020р. по 06.07.2020р. включно.

Встановлення після 06.07.2020р. постановами Кабінету Міністрів України та Рішеннями Державної і місцевої комісій з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій відповідних рівнів епідемічної небезпеки поширення COVID-19 на території міста Стрия Львівської області не зумовлювало неможливість використання Відповідачем орендованого Приміщення, оскільки вказаними документами дозволено діяльність фітнес-центрів, які здійснюють приймання відвідувачів не більше однієї особи на 10кв. метрів приміщення за умови дотримання протиепідемічних заходів та відповідних рекомендацій Головного Державного санітарного лікаря України. Відповідач ж не навів доводів та не подав доказів неможливості використання орендованого майна при умові приймання відвідувачів не більше однієї особи на 10кв. метрів приміщення за умови дотримання протиепідемічних заходів та відповідних рекомендацій Головного Державного санітарного лікаря України.

Крім того, пунктом 1.2.1. Рішення позачергового засідання комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, оформленим Протоколом від 07.07.2020р. №30 (stryi-rada.gov.ua/news/?topicid=n_view&num=202007081&nn=3565) та затвердженим міським головою м.Стрия, комісія вирішила дозволити з 07.07.2020р. роботу готелів, закладів громадського харчування, закладів фізичної культури і спорту, спортивних залів і фітнес-центрів за умови дотримання протиепідемічних заходів та відповідних рекомендацій Головного Державного санітарного лікаря України.

При цьому суд зазначає, що Позивачем не подано і доказів витрат, які він здійснив або повинен був здійснити за відповідний період для внесення плати за землю, сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, і сплати вартості комунальних послуг.

З врахуванням наведеного, здійснивши перерахунок заявленої до стягнення суми основного боргу зі сплати орендної плати за заявлений Позивачем період суд зазначає, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 550105грн. суми заборгованості зі сплати орендної плати за період з січня по жовтень 2020р. включно є частково мотивованими і підлягають до задоволення частково шляхом стягнення з Відповідача на користь Позивача 329459,84грн. заборгованості зі сплати орендної плати за періоди з 01.01.2020р. по 16.03.2020р. включно та з 07.07.2020р. по 31.10.2020р. включно. В решті в позові в цій частині позовних вимог слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача 25251,10грн. пені за період з 31.01.2020р. по 31.10.2020р. суд зазначає наступне.

Позивач розраховує пеню за період з 31.01.2020р. по 31.10.2020р. за зобов`язаннями зі сплати орендної плати, нарахованої за січень-вересень 2020 року.

Відповідно до п.9.2. Договору за несвоєчасне внесення орендної плати Орендар сплачує Орендодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення, а також 15% річних за кожен день прострочення у порядку, встановленому ст.625 ЦК України.

Згідно з ст.ст.549, 611, 625 ЦК України, ст.230 ГК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно положень ст. 229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч. 1 ст. 550 ЦК України).

Частиною 1 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання господарською організацією (ч.ч.6, 7 ст.231 Господарського кодексу України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (ч.ч. 1 і 2 ст. 551 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Окрім того, суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено у пункті 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

При цьому суд взяв до уваги, що, згідно ч.5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Перевіривши правильність розрахунку пені за заявлений Позивачем період суд встановив, що такий проведено Позивачем невірно, оскільки не враховано часу виникнення заборгованості, періодів її існування та приписів ч.5 ст.254 ЦК України щодо моменту виникнення прострочки зі сплати орендної плати.

Відтак, сума належної до стягнення з Відповідача на користь Позивача пені за порушення порядку і строку сплати орендної плати за користування Приміщенням за Договором за заявлені Позивачем періоди становить 11068,02грн.

З підстав наведеного позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 25251,10грн. пені є частково мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення шляхом стягнення з Відповідача на користь Позивача 11068,02грн., в решті в позові в цій частині позовних вимог слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача 3342,41грн. 15% річних за період з 31.01.2020р. по 31.10.2020р., а також 1416,16грн. інфляційних втрат за період з лютого 2020р. по липень 2020р. включно суд зазначає наступне.

15% річних Позивач розраховує по зобов`язаннями зі сплати орендної плати за період з січня по вересень 2020р.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в пункті 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», а також постановах Верховного Суду України від 26.04.2017р. у справі №3-1522гс16, від 06.06.2012р. у справі №6-49цс12 та від 24.10.2011р. у справі №6-38цс11.

Окрім того, суд зазначає і аналогічні правові позиції викладено в постанові Великої палати Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі № 686/21962/15-ц, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено у пункті 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

При цьому суд взяв до уваги, що, згідно ч.5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Перевіривши правильність розрахунку 15% річних та інфляційних втрат за заявлені Позивачем періоди суд встановив, що такі проведено Позивачем невірно, оскільки не враховано часу виникнення заборгованості, періодів її існування та приписів ч.5 ст.254 ЦК України щодо моменту виникнення прострочки зі сплати орендної плати.

Відтак, сума належної до стягнення з Відповідача на користь Позивача 15% річних за порушення порядку і строку сплати орендної плати за заявлений Позивачем період становить 14054,48грн., інфляційних втрат 1213,87грн.

З підстав наведеного позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 28553,64грн. 15% річних та 1416,16грн. є частково мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення шляхом стягнення з Відповідача на користь Позивача 14054,48грн. 15% річних та 1213,87грн. інфляційних втрат, в решті в позові в цій частині позовних вимог слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Перевірка розміру заявлених до стягнення з Відповідача на користь Позивача сум пені, 15% річних та інфляційних втрат здійснювалась судом за допомогою програми «ЛЗ ПІДПРИЄМСТВО 9.5.3 ТОВ «Інформаційно-аналітичний центр «ЛІГА», ТОВ «ЛІГА: ЗАКОН», 2021».

Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

17.10.2019р. набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Усталеною є практика ЄСПЛ, в якій суд посилається на balanceofprobabilities (баланс ймовірностей) для оцінки обставин справи. Наприклад, у рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 суд застосовує баланс ймовірностей. У рішенні J.K. AND OTHERS v. Sweden 23.08.2016 суд вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам.

У постанові Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі №923/2075/15 відхилено висновки апеляційного суду про відмову в позові про стягнення упущеної вигоди лише з тих підстав, що її розмір не може бути встановлений з розумним степенем достовірності, оскільки апеляційний суд не дослідив інших доказів, які надані позивачем, чим фактично позбавив останнього можливості відновити його порушене право, за захистом якого подано позов.

Аналогічний підхід продемонстрував і Касаційний цивільний суд в складі Верховного Суду у своїй постанові від 06.11.2019 у справі №127/27155/16-ц (провадження №61-30580св18).

Отже, під розумним ступенем достовірності слід розуміти те, що факт є доведеним, якщо після оцінки доказів вбачається, що факт скоріше відбувся, аніж не мав місце.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції при розгляді даної справи застосовує вищезазначений стандарт доказування.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України» за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що матеріалами справи підтверджено факт порушення Відповідачем порядку і строку виконання зобов`язання щодо сплати орендної плати за користування Приміщенням за Договором в період з 01.01.2020р. по 16.03.2020р. та з 07.07.2020р. по 31.10.2020р., беручи до уваги неможливість використання Відповідачем орендованого за Договором Приміщення в період з 17.03.2020р. по 06.07.2020р. через обставини, за які він не відповідає, внаслідок чого Відповідач звільняється від сплати орендної плати за вказаний період, недоведення Позивачем понесених витрат на/та у зв`язку з утриманням майна за відповідний період, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум основного боргу, пені, 15% річних та інфляційних втрат суд зазначає, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 550105грн. основного боргу зі сплати орендної плати, 25251,10грн. пені, 28553,64грн. 15% відсотків річних та 1416,16грн. інфляційних втрат є частково мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення частково шляхом стягнення з Відповідача на користь Позивача 329459,84грн. суми основного боргу, 11068,02грн. пені, 14054,48грн. 15% річних та 1213,87грн. інфляційних втрат. В решті в позові слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до пп.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Приписами статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2020 року для працездатних осіб в розмірі 2102 гривні.

Приписами ч.1 ст.124 ГПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно ч.2 ст.124 ГПК України у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Частиною третьою вказаної статті встановлено, що попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Позивачем при поданні позовної заяви до господарського суду надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого Позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи судові витрати в розмірі 6043,90грн. у вигляді сплаченого за подання до господарського суду позовної заяви судового збору.

Як доказ сплати судового збору Позивач подав Квитанцію від 02.09.2020р. №ПН720 про сплату за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 6043,90грн.

Окрім того, до поданої 10.11.2020р. за вх. №2897/20 Заяви про збільшення розміру позовних вимог Позивачем долучено Квитанцію від 03.11.2020р. №ПН782 про сплату за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 3033,10грн.

Суд зазначає, що ціна позову при зверненні Позивача із позовною заявою до господарського суду становила 402924,81грн., а з врахуванням поданої 10.11.2020р. за вх. №2897/20 Заяви про збільшення розміру позовних вимог така складає 605325,90грн.

Відтак, сума судового збору, належного до сплати за подання позовної заяви до господарського суду (з врахуванням заяви від.11.2020р. вх. №2897/20 про збільшення розміру позовних вимог) становить 9079,89грн. (605325,90 х 1,5%).

З врахуванням наведеного суд зазначає, що Позивачем недоплачено за подання позовної заяви до господарського суду 2,89грн. судового збору (9079,89 6043,90 3033,10).

Також, у поданій 10.11.2020р. за вх. №2897/20 Заяві про збільшення розміру позовних вимог Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 10000грн. судових витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги.

В обґрунтування факту понесення вказаних судових витрат Позивачем до Заяви долучено Акт від 01.06.2020р. б/н виконаних робіт за Договором про надання правової допомоги від 19.10.2020р. №63/2020, згідно якого у справі про стягнення заборгованості по орендних платежах та пені із ТзОВ «Феєрія розваг» у господарській справі №914/2349/20 адвокат Мундяк М.М. передав, а Позивач прийняв юридичні послуги, зокрема: консультація 500 (триста) грн.; ознайомлення із матеріалами справи 700(п`ятсот)грн.; виготовлення претензії 1000 (одна тисяча)грн.; виготовлення позовної заяви 2000 (дві тисячі)грн.; представництво клієнта в суді 5800 (п`ять тисяч вісімсот)грн. Всього до сплати 10000грн.

Вказаний Акт виконаних робіт підписано повноважними представниками, їх підписи засвідчено відтисками печаток Позивача та адвоката Мундяка М.М.

В обґрунтування факту сплати вказаних витрат на користь адвоката Позивач долучає Квитанцію до прихідного касового ордера від 19.10.2020р. №63/20, згідно якої адвокат Мундяк М.М. одержав від директора Позивача Дейнеги В.С. 1000грн. за Договором від 01.06.2020р. №63/2020. Проте, Договору від 01.06.2020р. №63/2020 Позивачем не надано як і не заявлено про подання такого в порядку ч.8 ст.129 ГПК України. В судовому засіданні 15.02.2021р. представник Позивача заявив про подання усіх доказів в обґрунтування розміру понесених судових витрат.

ОСОБА_1 є адвокатом та представником Позивача, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 23.01.2017р. серії ЛВ №000535 та Ордеру від 16.10.2020р. серії ВС №1041438.

Відповідач у поданому 06.11.2020р. за вх.№32225/20 Відзиві на позовну заяву зазначає, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які Відповідач поніс і очікує понести у звязку із розглядом справи, становить 40000грн. Проте, жодних доказів понесених витрат Відповідачем не надано, представником Відповідача не заявлено про подання таких доказів після оголошення рішення.

Також, 28.01.2021р. за вх. №1977/21 Відповідачем подано до суду Клопотання від 27.01.2021р. б/н про зменшення розміру витрат на професійну допомогу адвоката, які підлягають розподілу між Сторонами, у якому зазначає про те, що Заявою про збільшення розміру позовних вимог від 04.11.2020р. Позивач просить стягнути з Відповідача витрати на професійну правничу допомогу адвоката суму розмірі 10000грн. відповідно до акту виконаних робіт та касового ордеру від 18.10.2020р. №63/20, однак таке стягнення не підлягає до задоволення з огляду на те, що склад та розмір витрат, пов`язаних із оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чек, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З врахуванням неподання Позивачем доказів в обґрунтування обсягу наданої правової допомоги та її вартості Відповідач зазначає про недоведеність розміру понесених Позивачем судових витрат на оплату професійної правничої допомоги.

ОСОБА_2 є адвокатом та представником Відповідача, що підтверджується долученими до матеріалів справи копією Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 06.10.2016р. серії ІФ №001094 та оригіналом Ордеру від 05.11.2020р. серії ІФ №091262.

Щодо доводів Відповідача про те, що Позивачем у позовній заяві не включено до попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат вартість послуг професійної правничої допомоги в розмірі 10000грн., натомість вказано, що сума судових витрат Позивача складається із сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору суд зазначає наступне.

У поданій 10.11.2020р. за вх. №2897/20 Заяві про збільшення розміру позовних вимог Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 10000грн. судових витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги.

Аналіз ч.2 ст.124 ГПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини 2 статті 124 Господарського процесуального кодексу України містяться у постановах Верховного Суду від 10.12.2020 у справі №922/3812/19, від 12.12.2019 у справі №922/1897/18, від 24.12.2019 у справі № 909/359/19, від 13.02.2020 у справі №911/2686/18, від 19.02.2020 у справі №910/16223/18, від 21.05.2020 у справі №922/2167/19, на які обґрунтовано послався відповідач у касаційній скарзі.

Крім того, частиною другою статті 124 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Тобто, застосування відповідних положень статті 124 Господарського процесуального кодексу України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин кожної справи, а також інших чинників, зокрема, дій або бездіяльності сторони або її представника під час розгляду справи.

Аналогічна правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 21.05.2020р. у справі №922/2167/19.

Також суд бере до уваги висновок, наведений у постанові Верховного Суду від 26.01.2021р. у справі № 910/20098/16, що положення пункту 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, яким передбачено, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, та положення частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

З врахуванням вищенаведеного, в тому числі заявлення Позивачем про витрати на професійну правничу допомогу та подання розрахунку таких 10.11.2020р. при поданні заяви про збільшення розміру позовних вимог, задовго до ухвалення рішення, дотримання права Відповідача на подання клопотання про зменшення судових витрат та заперечення проти відшкодування судових витрат, правом на яке Відповідач скористався у клопотанні про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу від 28.01.2021р. вх.№1977/21 суд приходить до висновку що неподання Позивачем попереднього розрахунку суми судових витрат не є підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Проте, відповідно до п.12 ч.3 ст.2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно зі статтею 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 ГПК України).

Відповідно до ст.ст.73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст.79 ГПК України).

17.10.2019р. набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Усталеною є практика ЄСПЛ, в якій суд посилається на balance of probabilities (баланс ймовірностей) для оцінки обставин справи. Наприклад, у рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 суд застосовує баланс ймовірностей. У рішенні J.K. AND OTHERS v. Sweden 23.08.2016 суд вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам.

У постанові Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі №923/2075/15 відхилено висновки апеляційного суду про відмову в позові про стягнення упущеної вигоди лише з тих підстав, що її розмір не може бути встановлений з розумним степенем достовірності, оскільки апеляційний суд не дослідив інших доказів, які надані позивачем, чим фактично позбавив останнього можливості відновити його порушене право, за захистом якого подано позов.

Аналогічний підхід продемонстрував і Касаційний цивільний суд в складі Верховного Суду у своїй постанові від 06.11.2019 у справі №127/27155/16-ц (провадження №61-30580св18).

Отже, під розумним ступенем достовірності слід розуміти те, що факт є доведеним, якщо після оцінки доказів вбачається, що факт скоріше відбувся, аніж не мав місце.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції при розгляді даної справи застосовує вищезазначений стандарт доказування.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини 3 статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч.3 ст.126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст.126 ГПК України).

У відповідності до ст.26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст.1 вищевказаного Закону, згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.п.6, 9 ст.1 Закону).

Згідно ст.19 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно п.28 Правил адвокатської етики (затверджені звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017р.) необхідно дотримуватись принципу "розумного обґрунтування" розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

Згідно ст.30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно правової позиції, викладеної, зокрема в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.06.2018р. у справі №904/8308/17 та від 01.08.2019р. у справі №915/237/18, розмір судових витрат має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат, а суд повинен оцінити рівень адвокатських витрат, що були присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично і чи була їх сума обґрунтованою та не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною чи її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспіврозмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.11.2018р. у справі №910/23210/17.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України, заява №19336/04).

При цьому суд зазначає і аналогічну правову позицію викладено, зокрема в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі №826/1216/16, що на підтвердження факту понесення судових витрат та їх розміру суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат.

Також судом враховано позицію Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду, викладену в постановах від 03.10.2019р. у справі №922/445/19 та від 18.12.2019р. у справі №910/13731/18, відповідно до якої, за змістом п.1 ч.2 ст.126, ч.8 ст.129 ГПК України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.12.2019р. у справі №922/902/19, від 12.12.2019р. у справі №922/1897/18 та від 20.12.2019р. у справі №903/125/19.

При цьому суд зазначає, що згідно ч.5 ст.126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічну правову позицію викладено зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі №755/9215/15-ц та у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019р. у справі №922/445/19.

Як вказує Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19, загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.4 ст.129 ГПК України.

Зокрема відповідно до ч.5 ст.129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Аналогічна правова позиція підтримана та застосована у постанові Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 07.11.2019р. у справі №905/1795/18.

Відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З врахуванням вищенаведеного, заслухавши пояснення представників Позивача, оцінивши подані Позивачем докази в підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає, що з врахуванням недоведеності Позивачем факту укладення із адвокатом Мундяком М.М. договору про надання правової допомоги, а також визначення Сторонами у такому договорі вартості та порядку сплати Позивачем коштів за надану правову допомогу, які за своєю правовою природою є судовими витратами Позивача і підлягають розподілу між сторонами, а відтак, подані Позивачем в обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу докази в своїй сукупності не підтверджують дійсність, необхідність та розумність здійснених Позивачем витрат під час розгляду справи №914/2447/20 Господарським судом Львівської області, оскільки розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги, а Позивачем в порушення вимог ч.8 ст.129 ГПК України відповідного договору суду не надано, про подання таких доказів в порядку, передбаченому ч.8 ст.129 ГПК України суду не заявлено.

З врахуванням наведеного, а також викладених Відповідачем у Клопотанні від 28.01.2021р. про зменшення розміру витрат на професійну допомогу адвоката, які підлягають розподілу між Сторонами (вх. №1977/21) доводів і заперечень в частині неподання Позивачем договору про надання професійної правничої допомоги, суд відмовляє Позивачу в розподілі понесених на оплату послуг професійної правничої допомоги судових витрат в розмірі 10000грн. з підстав неподання Позивачем договору про надання професійної правничої допомоги та незаявлення про подання такого в порядку, передбаченому ч.8 ст.129 ГПК України.

При цьому, в частині доводів щодо неспівмірності витрат Позивача на оплату послуг професійної правничої допомоги суд відхиляє Клопотання Відповідача 28.01.2021р. вх.№1977/21 з підстав недоведення Відповідачем такої не співмірності в порядку, передбаченому ч.5 ст.126 ГПК.

Окрім того, суд зазначає, що до закінчення судових дебатів Відповідачем до матеріалів справи не долучено доказів понесення судових витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги, про які він зазначав в попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат, та не заявлено клопотання про подання таких в порядку ч.8 ст.129 ГПК України. Відтак, в суду відсутні правові підстави до розподілу понесених Відповідачем судових витрат між Сторонами.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З підстав наведеного, а також недоведення Позивачем в порядку, визначеному главою 8 розділу 1 ГПК України іншого розміру судових витрат, окрім суми сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 9077грн, висновків суду щодо недоплати Позивачем 2,89грн. судового збору за подання позовної заяви до господарського суду, а також недоведення Відповідачем розміру понесених у справі судових витрат, суд дійшов висновків про те, що належний до сплати за подання позовної заяви до господарського суду судовий збір в розмірі 9079,89грн. слід покласти на Сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача на користь Позивача 5336,94грн. судового збору та стягнути з Позивача в доход Державного бюджету України 2,89грн. судового збору, в решті судові витрати Позивача на сплату судового збору за подання позовної заяви до господарського суду залишити за Позивачем.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п.1,3 ч.1 ст.129 Конституції України, ст.ст.4, 13, 27, 42, 43, 46, 73, 74, 76,-79, 80, 81, 86, 129, 165, 205, 216, 222, 235, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 174, 179, 180, 193, 286 Господарського кодексу України, ст.ст. 3, 11, 16, 509, 510, 525, 526, 530, 599, 610, 612, 629, 759, 762, 764, П.14 Прикінцевих та Перехідних Положень Цивільного кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Феєрія розваг» (82400, Львівська область, м.Стрий, вул.Сколівська, буд.9 К; ідентифікаційний код: 39325274) на користь Колективного підприємства «Спец Енерго Сервіс» (82400, Львівська область, м.Стрий, вул.О.Степанівни, буд.11; ідентифікаційний код: 05594524) 329459,84грн. суми основного боргу, 11068,02грн. пені, 14054,48грн. 15% річних, 1213,87грн. інфляційних втрат та 5336,94грн. судового збору.

3. Стягнути з Колективного підприємства «Спец Енерго Сервіс» (82400, Львівська область, м.Стрий, вул.О.Степанівни, буд.11; ідентифікаційний код: 05594524) в дохід Державного бюджету України (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UА0026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106) 2,89грн. судового збору.

4. В решті в позові відмовити.

5. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

6. Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 ГПК України.

7. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою І розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 24.02.2021р.

Головуючий суддя Т.Б. Фартушок