РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.02.2021Справа № 910/8694/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Баранова Д.О., за участю секретаря судового засідання Зарудньої О.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Зараз-3" (08130, Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Чайки, вул. Валерія Лобановського, буд. 23; ідентифікаційний код 40252629)

до Національного банку України (01601, м. Київ, вул. Інституцька, буд. 9; ідентифікаційний код 00032106)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 89 504, 64 грн

Представники сторін:

від позивача: Черевко А.С.

від відповідача: Перевертун В.Г.

від третьої особи: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Зараз-3" з позовом до Національного банку України, в якому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 82 537, 30 грн, які надаються позивачем на підставі рішення виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києва-Святошинського району Київської області від 24.02.2016 № 49, в тому числі по квартирі АДРЕСА_2 і яка належить відповідачу на праві власності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.06.2020 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Зараз-3" залишено без руху, позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліку шляхом подання до суду уточненої позовної заяви із приведеною у відповідність прохальною частиною позову із зазначенням окремо сум основного боргу, пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

15.07.2020 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 89 504, 64 грн, яка складається із суми основного боргу - 73 071, 56 грн, пені - 9 465, 74 грн, інфляційних втрат - 4 060, 76 грн та 3 % річних - 2 906, 58 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.2020 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

10.08.2020 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву з якого вбачається, що відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог вказуючи про їх безпідставність та необґрунтованість. Разом з тим, у відзиві на позовну відповідач вказує, що окремою підставою для відмови в позові є сплив строку позовної давності, у межах якого позивач міг звернутися до суду із вимогою про захист порушеного права.

10.08.2020 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання відповідача про витребування доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.08.2020 вирішено здійснювати розгляд справи № 910/8694/20 за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі, підготовче засідання призначено на 07.10.2020.

28.08.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

02.09.2020 до Господарського суду міста Києва надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву.

23.09.2020 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання відповідача з додатковими доказами по справі.

У зв`язку з перебуванням судді Баранова Д.О. на лікарняному судове засідання призначене на 07.10.2020 не відбулося.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2020 розгляд справи призначено на 18.11.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.11.2020 задоволено клопотання Національного банку України про залучення до участі у розгляді справи третьої особи та відповідно залучено до участі у розгляді справи третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Крім того, даною ухвалою суду задоволено клопотання Національного банку України про витребування доказів та відповідно витребувано у Києво-Святошинського районного суду Київської області належним чином завірені копії матеріалів цивільної справи № 369/5677/14-ц, провадження № 2-н/369/268/14, за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Зараз-3" про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням 3 % річних та пені за несплату боргу за житлово-комунальні послуги з боржника - ОСОБА_1 . Підготовче засідання відкладено на 16.12.2020.

07.12.2020 до Господарського суду міста Києва надійшли документи від Києво-Святошинського районного суду Київської області на виконання вимог ухвали суду від 18.11.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києві від 16.12.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27.01.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києві від 27.91.2021 у судовому засіданні оголошено перерву до 12.02.2021.

У судовому засіданні 12.02.2021 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд про їх задоволення.

Представник відповідача заперечив щодо заявлених позовних вимог, просив суд відмовити в їх задоволенні.

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи у судовому засіданні 12.02.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Держава, в особі Національного Банку України є власником квартири АДРЕСА_2 та, відповідно, співвласником вказаного багатоквартирного будинку.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської Києво-Святошинського району Київської області від 24.02.2016 № 49 ТОВ "Зараз-3" визначено виконавцем житлово-комунальних послуг по будинку АДРЕСА_3 .

Також позивач є управителем багатоквартирного будинку на підставі протоколу від 17.05.2016 зборів співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_2.

Як про це відзначає позивач, починаючи з 01.03.2016 та на даний час ТОВ "Зараз-3" постійно надає житлово-комунальні послуги, як по всьому будинку АДРЕСА_3 , так і щодо АДРЕСА_1.

Втім, позивач вказує, що відповідачем всупереч нормам ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції даного закону станом на 2016 рік) не було укладено відповідний договір із ТОВ "Зараз-3" про надання послуг з управління багатоквартирним будинком. Відповідач фактично не повідомляв управителя (позивача) про своє право власності на квартиру, зокрема, відповідно до архівних даних відповідача власником квартири обліковувалась гр. ОСОБА_1 , проте, будь-яких документів відповідачем щодо права користування іншими особами позивачу не було надано. На даний час власником квартири є відповідач.

Обґрунтовуючи необхідність звернення до суду з даним позовом, позивач вказує, що належним чином виконав та продовжує виконувати свої зобов`язання щодо надання житлово-комунальних послуг, в повному обсязі надаючи відповідні послуги, водночас, відповідач належним чином не виконував та виконує свої зобов`язання щодо їх оплати, внаслідок чого й утворилася заборгованість в період з 31.03.2016 по 31.03.2020 в розмірі 89 504, 64 грн, яка складається із суми основного боргу - 73 071, 56 грн, пені - 9 465, 74 грн, інфляційних втрат - 4 060, 76 грн та 3 % річних - 2 906, 58 грн.

У поданому відповідачем відзиві останній заперечує щодо задоволення позовних вимог, вказуючи, що 25.12.2009 на спільному засіданні адміністрації та профспілкового комітету Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області вирішено надати ОСОБА_1 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 48,30 кв.м на 5 поверсі по АДРЕСА_1 .

Таким чином, споживачем наданих позивачем житлово-комунальних послуг у спірному періоді були саме мешканці квартири АДРЕСА_2, а не відповідач, тому обов`язок з їх сплати лежить саме на них.

Так, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України вказано, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Так, загальні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, в період з 01.03.2016 по 01.05.2019 визначалися Законом України "Про житлово-комунальні послуги" від 24.06.2004 № 1875-IV (далі - Закон № 1875-IV).

Відповідно до ст. 1 Закон № 1875-IV власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник (ч. 2 ст. 19 Закону № 1875-IV).

Відтак, з аналізу вказаних норм Закону вбачається, що законодавець розмежовує поняття "власник" та "споживач", кожне з яких має своє значення у сфері житлово-комунальних послуг і межі застосування.

З матеріалів справи слідує, що нерухоме майно належить на праві власності Державі Україна в особі Національного банку України, форма власності - державна, частка власності 1/1. Вказаний факт підтверджується інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно інформаційної довідки № 153999507 від 25.01.2019.

Згідно ч. 5 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-IV відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Таким чином, Національний банк України є "власником" нерухомого майна у розумінні Закону № 1875-IV.

Водночас, як про це вказує відповідач та що у свою чергу встановлено судом, 25.12.2009 на спільному засіданні адміністрації та профспілкового комітету Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області вирішено надати ОСОБА_1 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 48,30 кв.м на 5 поверсі по АДРЕСА_1 , що підтверджується наявним в матеріалах справи протоколом № 527 від 25.12.2009.

Рішенням від 25.12.2009 № 592 Виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради вирішено затвердити протокол № 527 від 25.12.2009 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області та видати ордер на заселення квартири АДРЕСА_1 загальною площею 82,5 квадратних метрів, жилою площею 48,3 квадратних метри в житловому будинку АДРЕСА_1 працівнику Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області ОСОБА_1 , склад сім`ї - три особи (вона, син, син), з зняттям з квартирного обліку.

20.01.2010 Виконавчим комітетом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради на підставі рішення від 25.12.2009 № 592 ОСОБА_1 було видано ордер № 140 серія Б на жиле приміщення - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 48,30 кв.м по АДРЕСА_1 .

Про даний факт Головне управління Національного банку України по м. Києву і Київській області 10.02.2010 повідомило Вишгородську міську раду листом за вих. № 2756. означений лист міститься в матеріалах справи.

Відповідно п. 10 ч. 1 ст. 15 ЖК України, виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті: видають ордери на жилі приміщення.

Згідно ст. 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для зселення в надане жиле приміщення.

Відповідно Постанови ради Міністрів Української РСР від 11.12.1984 № 470 "Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР", на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів (п. 69). Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі.

Ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами, не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі (п. 73).

Як про це вказує відповідач, та що не спростовано позивачем, ордер № 140 серія Б від 20.01.2010 недійсним у судовому порядку не визнавався.

Відтак, суд вказує, що ОСОБА_1 та члени її сім`ї є "споживачем" у розумінні Закону № 1875-IV.

Законом № 1875-IV саме на споживача покладено обов`язок укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (п. 1, п. 5 ч. 3 ст. 20).

Натомість, на власника такий обов`язок вказаним Законом не покладається.

Відповідно до ст. 23 Закону № 1875-IV власник має право тримати на балансі та управляти належним йому майном. Власник має право доручати повністю або частково розпоряджатися та управляти належним йому майном відповідно до закону та договору балансоутримувачу або управителю. У разі спільної власності кількох співвласників рішення щодо утримання на балансі та/або управління майном приймається відповідно до закону.

З 01.05.2019 відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України від 09.11.2017 № 2189-VIII "Про житлово-комунальні послуги" (далі - Закон № 2189-VIII).

За приписами ст. 1 Закон № 2189-VIII споживач житлово-комунальних послуг індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

За таких обставин, суд вказує, що ОСОБА_1 та члени її сім`ї є "індивідуальним споживачем" у розумінні Закону № 2189-VIII.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону № 2189-VIII, індивідуальний споживач зобов`язаний, в тому числі, укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом та оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Таким чином, суд дійшов висновку, що споживачем наданих позивачем житлово-комунальних послуг у спірному періоді були саме мешканці квартири АДРЕСА_2 , а не відповідач, тому обов`язок з їх сплати лежить саме на них.

За таких обставин, суд вказує, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом обрано неналежного відповідача.

Вказана обставина також встановлена Києво-Святошинським районним судом Київської області під час розгляду цивільної справи № 369/5677/14-ц за заявою ТОВ "Зараз" про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням трьох відсотків річних та пені з боржника - ОСОБА_1 , копія даного судового наказу міститься в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, зокрема в постановах від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц, від 21.11.2018 у справі №127/93/17-ц.

При цьому, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача.

Що стосується тверджень позивача щодо не повідомлення відповідачем або іншими особами про дійсного власника квартири та умисного уникнення відповідного укладення договору, то дані твердження не беруться судом до уваги, оскільки, жодним нормативно-правовим актом не передбачено обов`язку власника повідомляти виробника послуг/виконавця про осіб, які користуються об`єктом нерухомого майна.

Поміж того, відповідач зазначає, що листом за вих. № 61-0016/7504 від 08.02.2019, Національний банк України повідомив позивача, що наймачем житлового приміщення є ОСОБА_1 , яка відповідно до ст. 68 ЖК України та ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" зобов`язана сплачувати за спожиті комунальні послуги та плату за управління будинком.

Що стосується тверджень позивача щодо здійснення відповідачем часткової оплати послуг, то суд вказує, що дане тверднення не підтверджено жодним належним та допустимим доказом. А відтак, не приймається судом до уваги.

З матеріалів справи слідує, що особовий рахунок № НОМЕР_1 відкрито позивачем на ім`я ОСОБА_1 . Про даний факт свідчить довідка про нарахування та оплату житлово-комунальних послуг та рахунки на сплату ЖКП № 3216120 за грудень 2018, № 3216122 за грудень 2018, які долучені позивачем до позовної заяви.

У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що позивачу ще у 2018 році мало бути відомо, що споживачем комунальних послуг та особою, що несе відповідальність за неуплату коштів за їх надання, є ОСОБА_1 та члени її сім`ї.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту порушеного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання порушенням.

Таким чином, підставою звернення до господарського суду з позовом є порушення, невизнання або оспорення прав чи законних інтересів особи, яка звертається з таким позовом. При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або законних інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права.

Обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, становлять підставу позову, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої позивач просить прийняти судове рішення. При цьому відсутність факту порушення права особи є підставою для відмови в позові, оскільки саме порушене (оспорюване) право та інтерес підлягають захисту.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, враховуючи викладене вище та зважаючи на те, що за висновком суду, позивачем при зверненні з даним позовом обрано неналежного відповідача, то за таких обставин вимоги ТОВ "Зараз-3" по відношенню до Національного банку України щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 89 504, 64 грн, яка складається із суми основного боргу - 73 071, 56 грн, пені - 9 465, 74 грн, інфляційних втрат - 4 060, 76 грн та 3 % річних - 2 906, 58 грн є безпідставними, необґрунтованими, а відтак, такими, що не підлягають задоволенню.

Водночас, суд вважає за необхідне вказати, що аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зроблені у рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Оскільки, суд дійшов висновку, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом обрано неналежного відповідача, то за таких обставин іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже вони не спростовують встановлених судом обставин.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Зараз-3" (08130, Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Чайки, вул. Валерія Лобановського, буд. 23; ідентифікаційний код 40252629) до Національного банку України (01601, м. Київ, вул. Інституцька, буд. 9; ідентифікаційний код 00032106), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про стягнення 89 504, 64 грн - відмовити.

2. Судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 23.02.2021

Суддя Д.О. Баранов