ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2021 р.м. ХарківСправа № 922/236/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП Лідіс" (61099, м. Харків, вул. Єнакіївська, буд. 1; )
до Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, буд. 11; )
про стягнення заборгованості
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

26.01.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "НВП Лідіс" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", в якій просить суд стягнути з Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" грошові кошти у розмірі 72 479,36 грн., з яких: сума основного боргу у розмірі 66 970,26 грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 2 306,35 грн. та інфляційні втрати у розмірі 3 202,75 грн., а також судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позову позивач вказує на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань в частині оплати за договором №68092001 від 20.09.2019.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28.01.2021 прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП Лідіс" до Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі №922/236/21. Визначено, що розгляд справи №922/236/21 здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Відповідачу встановлено строк 15 днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позов (ст.251 ГПК України), строк 15 днів з дня отримання цієї ухвали для подання клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження (ч.4 ст.250 ГПК України) та строк 5 днів на подання до суду заперечень на відповідь позивача на відзив з дня його отримання, оформлених відповідно до ст.167 ГПК України. Позивачу встановлено строк 5 днів на подання до суду відповіді на відзив з дня його отримання (ст. 251 ГПК України). Роз`яснено сторонам, що у випадку неподання відповідачем відзиву та/або клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, а також не подання позивачем відповіді на відзив у строки встановлені цією ухвалою розгляд справи буде відбуватися за наявними матеріалами після спливу строку встановленого для подання відповідачем клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та в межах строків встановлених статтею 248 ГПК України.

12.02.2021 через канцелярію господарського суду Харківської області від представника відповідача надійшов відзив (вх.№3548 від 12.02.2021), в якому зазначив, що відповідач позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП Лідіс" щодо стягнення з Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" грошових коштів у розмірі 72 479,36 грн., з яких: сума основного боргу у розмірі 66 970,26 грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 2 306,35 грн. та інфляційні втрати у розмірі 3 202,75 грн. визнає. Просить суд при вирішенні питання щодо стягнення судового збору застосувати частину 1 статті 130 ГПК України та стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 50%, а 50% судового збору повернути позивачу з державного бюджету.

Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст.252 ГПК України).

Відповідно до ч.1 ст.191 ГПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Частиною 3 статті 185 ГПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем.

Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч.2 ст.252 ГПК України).

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення (ч.2 ст.191 ГПК України).

Частиною 1 статті 56 ГПК України визначено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Частиною 3 статті 56 ГПК України передбачено, що юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

В частині 9 статті 60 ГПК України зазначено, що у разі подання представником до суду заяви, скарги, клопотання він додає довіреність або інший документ, що посвідчує його повноваження, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження на момент подання відповідної заяви, скарги, клопотання.

В статті 131-2 Конституції України вказано, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Згідно з частиною 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, ухвалою суду від 28.01.2021 прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП Лідіс" до Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі №922/236/21, оскільки ціна позову складає 72 479,36 грн., що у відповідності до ст.12 ГПК України не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, відзив (вх.№3548 від 12.02.2021), в якому відповідач визнає позовні вимоги, підписаний юрисконсультом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" Панасейко Оксаною Юріївною, яку відповідно до довіреності №40-1016/24 від 06.03.2020 уповноважено представляти інтереси відповідача, зокрема в господарських судах.

Обмеження повноважень представника Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" Панасейко Оксани Юріївни у зазначеній довіреності відсутні.

Разом з цим, суд роз`яснює відповідачу, що, у відповідності до ч.4 ст.191 ГПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Так, процесуальні документи у цій справі направлялись всім учасникам судового процесу, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідного документу.

Таким чином, всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними матеріалами.

Згідно з ч.4 ст.240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

20.09.2019 між Комунальним підприємством "Харківські теплові мережі" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "НВП Лідіс" (підрядник) було укладено договір №68092001 (надалі - Договір) (а.с.10-15 т.1).

Відповідно до п.1.1. Договору, підрядник зобов`язується виконати роботи: Капітальний ремонт теплових мереж від ЦТП 4/25 на ділянці між ТК8 та ТК9 по проспекту Героїв Сталінграда, 185А в м. Харків (інв.№0300438) згідно з ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 (код по ДК 021:2015 - 45230000-8- Будівництво трубопроводів, ліній зв`язку та електропередач, шосе, доріг, аеродромів і залізничних доріг; вирівнювання поверхонь") (далі - роботи) та відповідно до умов цього договору.

Склад та обсяги робіт визначаються згідно проектної документації або дефектного акту та можуть бути переглянуті в процесі виконання робіт у разі внесення змін до проектної документації або до дефектного акту у порядку, зазначеному у п.53 Загальних умов укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2005 року №668 (далі - загальні умови) (п.1.2.Договору).

Строки початку та закінчення виконання підрядником всіх видів робіт за цим договором встановлюються календарним графіком виконання робіт, який узгоджується з замовником, та є невід`ємною частиною цього договору. Строки виконання робіт можуть змінюватися із внесенням відповідних змін до календарного графіка виконання робіт (п.2.1.Договору).

Відповідно до п.2.2. Договору, дата початку виконання робіт - травень 2019 року. Датою закінчення виконання робіт є дата їх прийняття замовником шляхом підписання акту викопаних робіт по формі КБ-2в.

Загальна вартість робіт за цим договором визначається на основі договірної ціни, яка є невід`ємною частиною цього договору та складає 68 807,24 грн. в т.ч. ГІДВ - 11 467,87 грн. (п.3.1.Договору).

Структура договірної ціни є динамічною і визначається у відповідності з п.6.3.2.3 Національного стандарту України ДСТУ Б Д. 1.1-1:2013 "Правила визначення вартості будівництва", затвердженого наказом Мінрегіону України від 05.07.2013р. №293 та положень загальних умов, затверджених Постановою КМУ від 01.08.2005р. №668 (п.3.2.Договору).

Загальна вартість робіт за цим договором може бути змінена шляхом укладення сторонами відповідної додаткової угоди до цього договору (п.3.3.Договору).

Розрахунки проводяться шляхом оплати замовником після підписання сторонами акта виконаних робіт (№КБ-2в,КБ-3) (п.4.1.Договору).

Відповідно до п.4.4.Договору, замовник приймає виконані роботи на підставі акта виконаних робіт (№КБ-2в, КБ-3), підписаного уповноваженими представниками сторін. Акт виконаних робіт передасться підрядником уповноваженому представнику замовника не пізніше 25 числа звітного місяця.

Замовник зобов`язаний підписати подані підрядником документи, що затверджують виконання робіт, або обґрунтувати причини відмовити від їх підписання протягом 10 робочих днів з дня одержання.

Розрахунки за виконані роботи здійснюються замовником протягом 10 банківських днів з моменту підписання сторонами актів виконаних робіт (п.4.5.Договору).

Пунктом 13.5. Договору сторони погодили, що за порушення умов цього договору винна сторона відшкодовує іншій стороні спричинені збитки, в тому числі втрачену вигоду, в порядку, передбаченому чинним законодавством та цим договором.

Даний договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2019, а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (п.17.1.Договору).

На виконання умов Договору №68092001 від 20.09.2019, сторони затвердили графік виконання робіт та договірну ціну на загальну суму 68 807,24 грн. (а.с.16-17 т.1).

Як вбачається з листа №160, 11.10.2019 позивач для виконання робіт з капітального ремонту теплових мереж від ЦТП 4/25 на ділянці між ТК8 та ТК9 по проспекту Героїв Сталінграда, 185А в місті Харкові, просив надати матеріали згідно договору №68092001 від 20.09.2019 (а.с.18 т.1).

Як вбачається з накладної №101104 на відпуск матеріалів і сировини підряднику від 11.10.2019, довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за листопад 2019 року від 19.11.2019, акту приймання виконаних будівельних робіт №1 за листопад 2019 року від 19.11.2019 на загальну суму 66 970,26 грн., відомості ресурсів до акта прийняття №1 за листопад 2019 року та розрахунку №1-2 загальновиробничих витрат до акту №1 за листопад 2019 року, позивачем виконано роботи у відповідності до умов договору №68092001 від 20.09.2019 в повному обсязі на загальну суму 66 970,26 грн. (а.с.19-29 т.1).

Крім того, в матеріалах справи міститься затверджений відповідачем дефектиний акт на капітальний ремонт теплових мереж від ЦТП 4/25 на ділянці між ТК8 та ТК9 по проспекту Героїв Сталінграда,185А в м. Харків (інв.№0300438) (а.с.30 т.1).

Проте, як стверджує позивач, відповідач не виконав свої зобов`язання та станом на день подання позовної заяви не перерахував оплату за виконані роботи в повному обсязі, що і стало підставою для звернення позивача з позовом до суду.

На підтвердження вищезазначеного, позивач надав акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2019 по 21.01.2021, відповідно до якого заборгованість відповідача складає 66 970,26 грн.. Даний акт засвідчено підписом та печаткою позивача (а.с.32 т.1).

В свою чергу, відповідач позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підстави виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інші правочинів.

Пунктом 3 частини 1 статті 174 Господарського кодексу України вcтановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В частині 1 статті 629 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Викладене кореспондується зі змістом частин 2 та 3 ст. 180 ГК України, згідно з якою господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх істотних умов. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Приписами частини 1 статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статтею 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В частині 1 статті 530 ЦК України зазначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (ч.1 ст. 837 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 843 ЦК України, у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Відповідно до ч.4 ст.882 ЦК України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами.

Як вбачається з акту №1 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2019 року, позивач виконав роботи передбачені договором №68092001 від 20.09.2019 в повному обсязі на загальну суму 66 970,26 грн. Даний акт складено та підписано сторонами, а також засвідчено печаткою відповідача 19.11.2019 без жодних зауважень чи заперечень.

Проте, наявні матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем свого зобов`язання за договором №68092001 від 20.09.2019.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що відповідач основну заборгованість за договором №68092001 від 20.09.2019 за виконані роботи в розмірі 66970,26 грн. визнав в повному обсязі, суд дійшов висновку, що заборгованість за договором №68092001 від 20.09.2019 у розмірі 6 6970,26 грн. належним чином доведена, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Разом з тим, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми у розмірі 2 306,35 грн. та інфляційні втрати у розмірі 3 202,75 грн.

Частиною 2 статті 193 ГК України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року, з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Верховний Суд України у постанові від 12 квітня 2017 року по справі №3-1462гс16 зазначив, що платежі, встановлені ст.625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер, які наприклад статті законів, які передбачають неустойку. Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Також Верховний Суд України відмітив, що ст.617 ЦК України встановлені загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, а ст.625 ЦК України є спеціальною та такою, що не передбачає жодних підстав для звільнення від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання.

Отже, Верховний Суд України розв`язуючи спір застосовує принцип права щодо пріоритету спеціальної норми над загальною.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі № 3-1195гс16.

14 січня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи №924/532/19 досліджував питання щодо особливостей нарахування інфляційних втрат і 3% річних, де визначив, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 27.05.2019 по справі №910/20107/17, від 21.05.2019 по справі №916/2889/13, від 16.04.2019 по справам №922/744/18 та №905/1315/18, від 05.03.2019 по справі №910/1389/18, від 14.02.2019 по справі №922/1019/18, від 22.01.2019 по справі №905/305/18, від 21.05.2018 по справі №904/10198/15, від 02.03.2018 по справі №927/467/17.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання.

При цьому день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення.

Перевіривши наданий позивачем до позовної заяви розрахунок 3% річних та інфляційних нарахувань з використанням калькулятора "Ліга-Закон", суд встановив, що дані розрахунки є арифметично вірними, а тому, враховуючи те, що відповідач позов в частині стягнення 3% річних від простроченої суми у розмірі 2306,35 грн. та інфляційні втрати у розмірі 3 202,75 грн. визнав у повному обсязі, суд задовольняє позов у цій частині.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1,2,3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи те, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов, у відповідності до частини 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України, витрати щодо сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача у розмірі 1 135,00 грн., а 1 135,00 грн. судового збору підлягають поверненню позивачу з державного бюджету.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 20, 73, 74, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП Лідіс" до Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" - - задовольнити.

Стягнути з Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, буд. 11; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП Лідіс" (61099, м. Харків, вул. Єнакіївська, буд. 1; ) суму основного боргу у розмірі 66 970 (шістдесят шість тисяч дев`ятсот сімдесят) грн. 26 коп., 3% річних від простроченої суми у розмірі 2 306 (дві тисячі триста шість) грн. 35 коп., інфляційні втрати у розмірі 3 202 (три тисячі двісті дві) грн. 75 коп., а також судовий збір у розмірі 1 135 (одна тисяча сто тридцять п`ять) грн. 00 коп.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "НВП Лідіс" (61099, м. Харків, вул. Єнакіївська, буд. 1; ) з державного бюджету 50% сплаченого судового збору у розмірі 1 135 (одна тисяча сто тридцять п`ять) грн. 00 коп.

Оригінал платіжного доручення №909 від 21 січня 2021 року про сплату судового збору залишається в матеріалах справи №922/236/21.

Рішення в частині повернення позивачу з державного бюджету судового збору є виконавчим документом.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "19" лютого 2021 р.

Суддя Т.О. Пономаренко