РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.02.2021Справа № 910/11023/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Анастасової К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/11023/20

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Інфосистеми»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Подолжилбуд»

про стягнення 1395128,67 грн

Представники учасників справи:

від позивача: Колосар М.Є., Пятов А.В., Холодов Я.В.;

від відповідача: Цирулевський Р.О., Шейко О.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські Інфосистеми» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Подолжилбуд» (далі - відповідач) про стягнення 1395128,67 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за договором поставки №100620019/01 від 10.06.2019 не здійснив оплату товару, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача 1319622,00 грн основного боргу, 9385,72 грн інфляційних втрат, 10236,79 грн 3% річних та 55884,16 грн пені.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2020 відкрито провадження у справі №910/11023/20 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

11.09.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому позов не визнає в повному обсязі, у зв`язку з тим, що директор ТОВ "Подолжилбуд" ОСОБА_1 не підписував видаткові накладні № 126 від 04.05.2020 та №127 від 06.05.2020, а відтак вони не є первинними документами в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну №88 від 24.05.1995. При цьому, відповідач наголошує на тому, що він не здійснював замовлення або погодження поставки товару (не визначав його асортимент, найменування, кількість та ціну), не оплачував вартість товару на умовах 100% попередньої оплати, як то передбачено п. 4.2 договору, не приймав товар та не підписував видаткові накладні, які засвідчують момент передачі товару згідно п. 2.7 договору. На переконання відповідача, директор товариства взагалі не мав повноважень на приймання товару вартістю 1221788,00 грн без попереднього схвалення загальними зборами учасників товариства, а таке рішення учасниками не приймалося і позивач був обізнаний з такими обмеженнями, передбаченими Статутом ТОВ "Подолжилбуд" та відомостями з Єдиного державного реєстру.

Крім того, відповідач зазначає, що умовами п. 2.2 договору передбачено строк поставки товару - до 10 робочих днів з дати отримання оплати за товар згідно з п. 4.2 договору, однак за видатковою накладною №588 від 02.09.2019 на суму 97834,00 грн товар поставлено без попередньої оплати, а відтак, оскільки позивач не звертався з вимогою оплатити поставлений товар, строк оплати за вказаною накладною не настав. Водночас, відповідач наголошує на відсутності підстав для нарахування штрафних санкцій, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, оскільки умовами договору не визначено моменту оплати вже поставленого товару без попередньої оплати та настання прострочення виконання зобов`язання покупцем, а за видатковими накладними № 126 від 04.05.2020, № 127 від 06.05.2020, які б могли засвідчити момент передачі товару відповідно до п. 2.7 договору, відповідач товар не приймав.

12.10.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій заперечує доводи відповідача та зазначає, що ним, як субпідрядником, було змонтовано обладнання на об`єкті будівництва "Реконструкція об`єктів Київського зоологічного парку загальнодержавного значення за адресою: пр. Перемоги, 32 в Шевченківському районі м. Києва (Перша черга будівництва) будівля № 1 південної вхідної групи з підземним акваріумом" (далі - «Об`єкт будівництва») і у складі змонтованого обладнання генпідряднику були передані ліцензії підтримки програмного комплексу, що входить у систему обліку відвідувачів та візуального обмеження проходу по "чорним спискам", які були поставлені відповідачу за видатковими накладними №126 від 04.05.2020, № 127 від 06.05.2020. При цьому, відповідач, як підрядник об`єкта будівництва, включив до первинних документів у будівництві до вартості робіт за травень 2020 року програмне забезпечення (ліцензії), отримане від ТОВ "Українські Інфосистеми" за вказаними видатковими накладними, що підтверджує факт отримання даної продукції від позивача. Водночас, позивач наголошує на тому, що відомостями у Єдиному державному реєстрі станом на 29.08.2020 та Статутом ТОВ "Подолжилбуд", в редакції від 07.04.2020, не підтверджуються доводи відповідача про наявність обмежень повноважень директора станом на дату укладання договору поставки від 10.06.2019.

19.10.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли заперечення, в яких зазначає, що отримав від позивача товар (програмний комплекс керування прохідними) вартістю 97834,00 грн, а за умовами укладеного між сторонами договору будівельного підряду №23/05 від 23 травня 2019 року матеріально-технічне забезпечення будівництва об`єкту (або виконання робіт) покладається на субпідрядника (ТОВ "Українські Інфосистеми") за виключенням випадків, коли матеріали та устаткування для виконання будівельних робіт надаються підрядником. Відповідач 16.04.2020 сформував довідку про вартість виконаних робіт форми КБ-3 та Акт №10 вартості устаткування, що придбавається виконавцем робіт, та направив ці первинні документи позивачу на підпис, однак позивач підписаний примірник вказаних документів відповідачу не повернув.

При цьому, відповідач зауважує на тому, що оскільки 16.04.2020 було підписано Акт готовності об`єкта до експлуатації, а генпідрядник ТОВ «УХБП-Київ» підтвердив інсталяцію ліцензій, відповідач включив їх вартість до Акту виконаних робіт форми КБ-2в за травень 2020 року, до довідки про вартість виконаних робіт ф.КБ-3 за травень 2020 року та до Акту №55 вартості устаткування, що придбавається виконавцем робіт, які були підписані генпідрядником 04.05.2020 та складалися в межах договірних відносин відповідача з ТОВ "УХБП-Київ".

Водночас відповідач наголошує на тому, що на розгляді Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/11020/20 за позовом ТОВ «Українські Інфосистеми» до ТОВ «Подолжилбуд» про стягнення заборгованості за договором будівельного підряду №23/05 від 23 травня 2019 року і, за твердженням відповідача, саме в цьому процесі судом має бути надана правова оцінка наявності обґрунтованих та законних підстав для стягнення з ТОВ «Подолжилбуд» заборгованості за договором будівельного підряду, в тому числі і по спірній продукції.

19.10.2020 через відділ діловодства суду відповідач подав клопотання про призначення почеркознавчої експертизи у справі.

06.11.2020 через відділ діловодства суду відповідач подав клопотання про огляд доказів за їх місцезнаходженням.

В судовому засіданні 24.11.2020 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання про задоволення клопотання відповідача про огляд доказів за їх місцезнаходженням та відмову в задоволенні клопотання про призначення експертизи, з урахуванням додаткових пояснень до них.

Згідно з ч.1-2 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 98 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Статтями 76, 77 ГПК України, якими встановлено процесуальні критерії належності та допустимості доказів, передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування; предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення; обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судова експертиза призначається у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Питання про призначення судової експертизи вирішується судом після вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

При цьому приписами статті 104 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів має свій зміст: визнання допустимості, належності, достовірності, вірогідності і взаємозв`язку всієї сукупності доказів.

Із врахування вище наведеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача про призначення експертизи, оскільки не вбачає дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування.

Також в судовому засіданні 24.11.2020, виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи для розгляду по суті на 11.12.2020.

В судових засіданнях 11.12.2020 та 23.12.2020 згідно вимог статті 216 Господарського процесуального кодексу України оголошувалися перерви, зокрема, до 15.01.2021.

Судове засідання, призначене на 15.01.2021 не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Васильченко Т.В. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.01.2021 розгляд справи по суті було призначено на 26.01.2021.

В судовому засіданні 26.01.2021 згідно вимог статті 216 Господарського процесуального кодексу України була оголошена перерва на 05.02.2021.

В судовому засіданні 05.02.2021 представники позивача позовні вимоги підтримали, просили задовольнити; в свою чергу, представники відповідача заперечили проти позовних вимог, просили відмовити у їх задоволенні.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 05.02.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

10.06.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські Інфосистеми», як постачальником, і Товариством з обмеженою відповідальністю «Подолжилбуд», як покупцем, було укладено договір поставки №100620019/01 (далі - договір поставки), відповідно до умов п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити і передати на умовах цього договору товар у власність покупця, а покупець - прийняти та оплатити на умовах і у порядку, визначених цим договором товар. Асортимент, найменування, кількість, ціна та загальна вартість товару зазначаються у бухгалтерських документах постачальника: рахунках-фактурах, видаткових накладних, які після підписання сторонами виконують функцію специфікації та є невід`ємною частиною договору.

Поставка товару здійснюється постачальником на умовах EXW (офіційні правила тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати Інкотермс-2010) - склад постачальника, вказаний в замовленні (п. 2.1 договору поставки).

Строк поставки товару визначається за домовленістю сторін та становить до 10 робочих днів з дати отримання оплати за товар (п. 2.2 договору поставки).

Місце поставки - склад постачальника за адресою: м. Київ, вул. Олени Теліги, буд. 4, якщо інші умови поставки не визначені додатком до цього договору (п. 2.3 договору поставки).

Постачальник зобов`язується надати разом з кожною поставкою товару наступні документи: а) видаткову накладну; б) на товар, який підлягає сертифікації, постачальник надає належним чином оформлену копію сертифікату або декларації відповідності технічним регламентам (п. 2.4 договору поставки).

За умовами п. 2.5 укладеного договору, поставка партії товару вважається виконаною постачальником в момент передачі партії товару покупцю або перевізнику, призначеному покупцем.

Отримання товару за видатковими накладними свідчить про узгодження сторонами кількості, вартості та асортименту товару, що постачається (п. 2.6 договору поставки).

Право власності на товар переходить до покупця з моменту підписання уповноваженими представниками сторін видаткової накладної, яка засвідчує момент передачі товару. Ризик випадкового знищення товару або його випадкового пошкодження відповідно до положень ст. 668 ЦК України переходить до покупця з моменту отримання ним товару. Товар вважається отриманим з моменту фактичного надання товару постачальником в розпорядження покупця і підписання уповноваженими працівниками покупця видаткової накладної (п. 2.7 договору поставки).

Відповідно до п. 4.2 договору поставки покупець зобов`язаний оплачувати кожну партію товару у вигляді 100% попередньої оплати. Оплата за товар здійснюється покупцем на поточний банківський рахунок постачальника, вказаний у цьому договорі.

Підставою для перерахування грошових коштів покупцем є цей договір, рахунок-фактура постачальника (п. 4.3 договору поставки).

Згідно з п. 6.5 договору поставки за порушення строку оплати товару покупець сплачує на користь постачальника неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного зобов`язання за кожний день порушення строку оплати.

За умовами п. 9.1 договір поставки набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2020, але в будь-якому разі - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань по цьому договору.

Як встановлено судом, у вересні 2019 року позивач поставив відповідачу товар "Програмний комплекс керування прохідними (код 00502) укр." в кількості 1 шт. загальною вартістю 97834,00 грн, про що свідчить видаткова накладна № 588 від 02.09.2019, яка підписана зі сторони покупця директором ТОВ "Подолжилбуд" ОСОБА_1 та скріплена печаткою товариства.

Фактичні обставини поставки товару за видатковою накладною № 588 від 02.09.2019 на суму 97834,00 грн відповідачем не заперечується.

В той же час, за твердженням позивача, на користь відповідача було також поставлено товар за наступними видатковими накладними: № 126 від 04.05.2020 на суму 860000,00 грн - Ліцензія підтримки 1 year 5Serv-05-HES3 Herta (код 00502) імп. в кількості 1 шт. за ціною 368000,00 грн, Ліцензія 1 year Care Plus for XProtect Expert Datarecording server (код 00502) імп. в кількості 3 шт. загальною вартістю 492000,00 грн та № 127 від 06.05.2020 на суму 361788,00 грн - Ліцензія SQLSvrStd 2019 SNGL OLP NLз Dev та Usr CAL (код 0050 2) імп. в кількості 2 шт. загальною вартістю 361788,00 грн.

Як на факт поставки товару відповідачу, позивач також посилається на податкові накладні від 02.09.2019, від 04.05.2020, від 06.05.2020.

При цьому, судом встановлено, що поставка вказаної вище продукції відбувалася в межах будівництва "Реконструкція об`єктів Київського зоологічного парку загальнодержавного значення за адресою: пр. Перемоги, 32 в Шевченківському районі м. Києва (Перша черга будівництва) будівля № 1 південної вхідної групи з підземним акваріумом" (далі - «Об`єкт будівництва»).

Згідно акту про прийняття устаткування після індивідуального випробування системи відеоспостереження будівлі № 1 Південна вхідна група з підземним акваріумом. 3пк (1.3.1) від 06.05.2020, на Об`єкті будівництва позивач змонтував обладнання та програмне забезпечення до нього, в тому числі було встановлено "Ліцензія підтримки 1 year 5Serv-05-HES3 Herta" в кількості 1 шт. (пункт 17 акту), "Ліцензія 1 year Care Plus for XProtect Expert Datarecording server" в кількості 3 шт. (пункт 75 акту), "Ліцензія SQLSvrStd 2019 SNGL OLP NL з Dev та Usr CAL" в кількості 2 шт. (пункт 76 акту).

В свою чергу, ТОВ "УХБП-Київ", як генеральний підрядник об`єкта будівництва, на лист-запит позивача №58, в якому останній просив повідомити інформацію про те, чи включало ТОВ "Подолжилбуд" у первинні будівельні документи вартість устаткування, що придбавається виконавцем робіт, відомості про устаткування системи відеоспостереження, в тому числі ліцензію підтримки 1 year 5Serv-05-HES3 Herta в кількості 1 шт., ліцензію 1 year Care Plus for XProtect Expert Datarecording server в кількості 3 шт., ліцензію SQLSvrStd 2019 SNGL OLP NL з Dev та Usr CAL в кількості 2 шт., надіслало позивачу довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрат від 04.05.2020 та акт 55 вартості устаткування, що придбавається виконавцем робіт від 04.05.2020.

Так, згідно довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за травень-2 2020, яка підписана 04.05.2020 генпідрядником ТОВ "УХБП-Київ" та підрядником ТОВ "Подолжилбуд" в межах укладеного між ними договору №05/09-19 від 05.09.2019, відповідач включив до вартості змонтованого устаткування у травні 2020 року суму 1221788,00 грн.

Згідно Акту 55 вартості устаткування, що придбавається виконавцем робіт, який підписаний 04.05.2020 без заперечень генпідрядником ТОВ "УХБП-Київ" та підрядником ТОВ "Подолжилбуд", відповідач відзвітував про придбання устаткування системи відеоспостереження, а саме: ліцензії 1 year Care Plus for XProtect Expert Datarecording server в кількості 3 шт. вартістю 492000,00 грн, ліцензії SQLSvrStd 2019 SNGL OLP NL з Dev та Usr CAL в кількості 2 шт. вартістю 361788,00 грн, ліцензії підтримки 1 year 5Serv-05-HES3 Herta в кількості 1 шт. вартістю 368000,00 грн, а всього на суму 1221788,00 грн.

При цьому, судом встановлено, що 23.05.2019 між відповідачем, як підрядником, та позивачем, як субпідрядником, було укладено договір будівельного підряду №23/05 (далі - договір підряду №23/05), за умовами якого субпідрядник зобов`язується відповідно до проектно-кошторисної документації, вимог державних стандартів, будівельних норм і правил та умов договору збудувати і здати у встановлений договором строк об`єкт (виконати будівельні роботи) електромонтажні (перелік робіт) на об`єкті: "Реконструкція об`єктів Київського зоологічного парку загальнодержавного значення за адресою: пр. Перемоги, 32 в Шевченківському районі м. Києва (Перша черга. Будівля № 1 південної вхідної групи з підземним акваріумом", а підрядник зобов`язується надати субпідрядникові будівельний майданчик (доступ до будівельного майданчику), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, прийняти об`єкт (закінчені будівельні роботи) та оплатити їх (п. 1.1 договору підряду).

Відповідно до п. 2.6 договору підряду, матеріально-технічне забезпечення будівництва об`єкту (або виконання будівельних робіт) покладається на субпідрядника за виключенням випадків, коли матеріали (деталі конструкцій) та устаткування для виконання будівельних робіт надаються підрядником. У разі надання матеріалів та устаткування підрядником їх вартість визначається в межах кошторису та відображається в актах виконаних робіт форми КБ-2в та довідках про вартість виконаних робіт форми КБ-3 за відповідний період.

Розрахунки між сторонами за цим договором здійснюються в національній валюті України гривні за фактично виконані роботи у календарному місяці шляхом перерахування коштів на поточний рахунок субпідрядника в порядку визначеному договором (п. 4.1 договору підряду).

Згідно з п. 4.2 договору підряду субпідрядник не пізніше останнього числа місяця, в якому виконувалися роботи надає підряднику підписані з його боку акти виконаних робіт форми КБ-2в та довідки про вартість виконаних робіт форми КБ-3.

На виконання умов договору підряду, у вересні 2019 року позивач виконав роботи по встановленню системи відеоспостереження та системи обліку відвідувачів, що підтверджується актом №2 приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2019 року, підписаний сторонами без зауважень.

Також, сторони склали акт №3 вартості устаткування, що придбавається підрядником від 02.09.2019 додатково до акту №2 приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2019 року, до якого включено устаткування "Програмний комплекс керування прохідними" вартістю 97834,00 грн. Згідно підсумкової відомості ресурсів за вересень 2019 року, що складена позивачем вартість устаткування "Програмний комплекс керування прохідними" вартістю 97834,00 грн обґрунтована видатковою накладною № 588 із ТОВ "Подолжилбуд", що підтверджує факт поставки товару на користь відповідача за видатковою накладною №588 від 02.09.2019 на суму 97834,00 грн.

При цьому, видаткова накладна №588 від 02.09.2019, яка підписана відповідачем без заперечень, містить посилання, як на правову підставу поставки товару, саме на договір поставки №100620019/01 від 10.06.2019, який укладений між сторонами.

Водночас, судом враховано, що згідно рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2020 у справі №910/11020/20 з відповідача стягнуто заборгованість за договором будівельного підряду №23/05, зокрема, по акту № 2 за вересень 2019 року від 02.09.2019 на суму 241762,61 грн та акту вартості устаткування, що придбавається виконавцем робіт № 2 за вересень 2019 року на суму 2184924,31 грн, тобто без урахування акта №3 вартості устаткування, що придбавається підрядником від 02.09.2019, в якому вказано устаткування "Програмний комплекс керування прохідними" вартістю 97834,00 грн.

Відтак, суд дійшов висновку, що поставка "Програмний комплекс керування прохідними" вартістю 97834,00 грн згідно видаткової накладної № 588 від 02.09.2019 здійснена в межах договору поставки №100620019/01 від 10.06.2019, і відсутні правові підстави для стягнення вартості даного устаткування в межах договору будівельного підряду №23/05 від 23.05.2019, як помилково вважає відповідач.

Отже, під час розгляду справи судом не було встановлено наявності правових підстав для висновку про те, що стягнення вартості програмного забезпечення, до складу якого входять і ліцензії про його використання, вартістю 1221788,00 грн, що змонтовано (встановлено) позивачем на об`єкті будівництва, має здійснюватися в межах договору будівельного підряду, оскільки воно не було визначене сторонами як устаткування, придбання якого має бути забезпечене субпідрядником за договором підряду № 23/05 і відповідно не включене позивачем як субпідрядником до первинних документів у будівництві.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про те, що вказане програмне забезпечення, до складу якого входять ліцензії, мало бути передано позивачем відповідачу в межах договору підряду №23/05 з посиланням на довідку про вартість будівельних робіт та витрати за квітень 2020 р. та акт 10 вартості устаткування, що придбавається виконавцем робіт, оскільки такі документи не підписані зі сторони позивача, в порушення ч. 4 ст. 882 ЦК України не містять відмітки про відмову від підписання і складені самим відповідачем, тоді як обов`язок по складенню зазначених документів за умовами договору підряду покладено на позивача, що свідчить про відсутність погодження між сторонами щодо поставки спірного устаткування в межах договору підряду.

Не обґрунтованими суд визнає і заперечення відповідача щодо отримання продукції (ліцензії про використання програмного забезпечення) згідно видаткових накладних №№126, 127 з підстав того, що відповідач як покупець не здійснював замовлення або погодження поставки товару, не здійснював його попередню оплату згідно умов п. 4.2 договору поставки, не приймав товар, так як видаткові накладні не підписувалися директором товариства ОСОБА_1 , а відтак не можуть бути підставою для здійснення розрахунків.

Відповідно до визначення термінів, що містяться в статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Частинами першою та другою статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

В той же час, суд зазначає, що визначальною ознакою господарської операції є те, що за наслідком її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця).

При цьому, у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі №905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18, від 29.01.2020 у справі №916/922/19.

В даному випадку, матеріали справи свідчать, що відповідач, як підрядник, за договором № 05/09-19 від 05.09.2019 передав генпідряднику - ТОВ "УХБП-Київ" будівельні роботи по об`єкту будівництва: "Будівля № 1 південної вхідної групи з підземним акваріумом, 3пк (1.3.1)" загальною вартістю 41108,78556 тис. грн, в тому числі у травні 2020 року - 1221,78800 тис. грн, що складається з вартості змонтованого устаткування, та підтверджується довідкою КБ-3 про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за травень-2 2020р. від 04.05.2020 та актом 55 вартості устаткування, що придбавається виконавцем робіт від 04.05.2020, які зі сторони відповідача підписані без будь-яких зауважень.

Згідно з актом 55 вартості устаткування, що придбавається виконавцем робіт від 04.05.2020 відповідач узгодив з генпідрядником вартість придбання устаткування системи відеоспостереження, а саме: ліцензії 1 year Care Plus for XProtect Expert Datarecording server в кількості 3 шт. вартістю 492000,00 грн, ліцензії SQLSvrStd 2019 SNGL OLP NL з Dev та Usr CAL в кількості 2 шт. вартістю 361788,00 грн, ліцензії підтримки 1 year 5Serv-05-HES3 Herta в кількості 1 шт. вартістю 368000,00 грн, а всього на суму 1221788,00 грн.

Доказів на підтвердження придбання вказаних ліцензій у третіх осіб, а не у позивача, відповідач суду не надав.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що позивач поставив відповідачу програмне забезпечення у вигляді ліцензій, а останній не лише їх прийняв, але й передав їх генпідряднику (ТОВ "УХБП-Київ") у складі устаткування системи відеоспостереження на об`єкті будівництва, що спростовує доводи відповідача про неотримання зазначеного програмного забезпечення - ліцензій.

Додатково суд зазначає, що відповідно до пункту 201.7 Податкового кодексу України, податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Пунктом 201.10 названого Кодексу визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Як підтверджується матеріалами справи, позивач склав та зареєстрував податкові накладні № 70 від 02.09.2019, № 19 від 04.05.2020, № 20 від 06.05.2020 на постачання товарів - програмний комплекс керування та ліцензії до програмного забезпечення, що додатково свідчить про факт постачання товару покупцю.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») наголошено, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.12.2020 у справі №904/1103/20 та від 25.06.2020 у справі №924/266/18.

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

У зазначеному аспекті слід зазначити, що за результатом оцінки наданих сторонами доказів, цілком вірогідним є факт поставки на виконання умов укладеного між сторонами договору поставки №100620019/01 від 10.06.2019 позивачем відповідачеві програмної продукції у визначеній вище кількості та вартості.

З огляду на вищевикладене в сукупності та належності і допустимості доказів через призму рішення Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку, що спірне програмне забезпечення до складу якого входять ліцензії, придбавалося відповідачем у позивача за договором поставки №100620019/01 від 10.06.2019, з метою подальшого матеріально-технічного забезпечення виконання робіт за договором будівельного підряду №23/05, а отже спірні правовідносини щодо оплати поставленого устаткування виникли і регулюються саме договором поставки, а не договором будівельного підряду.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

При цьому, зобов`язання в силу вимог статей 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 2 цієї ж норми унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст. 692 ЦК України).

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

При цьому, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до ст. 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення ст. 538 цього Кодексу (ст. 693 ЦК України).

Пунктом 4.2 договору поставки сторони узгодили, що покупець зобов`язаний оплачувати кожну партію товару у вигляді 100% попередньої оплати. Оплата за товар здійснюється покупцем на поточний банківський рахунок постачальника, вказаний у цьому договорі.

Відповідно до ст. 538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Наведене свідчить, що поставка продукції без попередньої оплати не є вчиненням конклюдентних дій, які призвели до фактичної зміни умов договору, зокрема щодо порядку розрахунків, оскільки продавець користується своїм законним правом у зустрічному зобов`язанні, у зв`язку з чим суд відхиляє доводи відповідача про те, що обов`язок з оплати товару не настав, оскільки має бути визначений з урахуванням ч. 2 ст. 530 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що попередня оплата відповідачем не здійснювалася, втім, як встановлено судом вище, позивачем передано відповідачу на виконання умов договору поставки програмне забезпечення з ліцензіями загальною вартість 1319622,00 грн, а відтак з врахуванням приписів статті 538 ЦК України, відповідач зобов`язаний оплатити передану йому продукцію, з моменту її отримання.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині здійснення оплати за отримане програмне забезпечення з ліцензіями підтверджений наявними в матеріалах справи доказами, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 1319622,00 грн.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Пунктом 6.5 договору поставки сторони узгодили, що за порушення строку оплати товару покупець сплачує на користь постачальника неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного зобов`язання за кожний день порушення строку оплати.

Оскільки відповідач допустив прострочення оплати поставленого товару, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та пункту 6.5 договору, позивач нарахував пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного зобов`язання за кожний день порушення строку оплати в загальній сумі 55884,16 грн, а саме: в сумі 20281,25 грн за період з 03.09.2019 по 20.07.2020 за видатковою накладною №588 від 02.09.2019 на суму 97834,00 грн, в сумі 25283,06 грн за період з 05.05.2020 по 20.07.2020 за видатковою накладною №126 від 04.05.2020 на суму 860000,00 грн, в сумі 10319,85 грн за період з 07.05.2020 по 20.07.2020 за видатковою накладною №127 від 06.05.2020 на суму 361788,00 грн.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені за період з 03.09.2019 по 20.07.2020 за видатковою накладною №588 від 02.09.2019 на суму 97834,00 грн, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки позивачем здійснено нарахування пені без урахування присічного шестимісячного строку встановленого ч. 6 ст. 232 ГК України і положення договору поставки не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України.

Таким чином, за розрахунком суду, обґрунтованим є нарахування та стягнення з відповідача пені за період з 03.09.2019 по 02.03.2020 в сумі 14101,13 грн за порушення оплати 97834,00 грн за видатковою накладною №588 від 02.09.2019, а в іншій частині цих вимог належить відмовити.

В той же час, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині нарахованої пені за період з 05.05.2020 по 20.07.2020 за видатковою накладною №126 від 04.05.2020 на суму 860000,00 грн та за період з 07.05.2020 по 20.07.2020 за видатковою накладною №127 від 06.05.2020 на суму 361788,00 грн, оскільки під час розгляду справи відповідач заперечив факт підписання зазначених накладних, а представник позивача в судовому засіданні 05.02.2021 повідомив суду, що вказані видаткові накладні були складені на вимогу відповідача пізнішими датами, ніж фактична дата передачі ліцензій, що унеможливлює встановлення судом вірної дати початку прострочення, враховуючи, що, в даному випадку, обов`язок оплати у відповідача настав в момент саме передачі ліцензій.

Як вже зазначалося, відповідно до частини шостої статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Отже, наведеною нормою встановлено період часу, за який нараховується пеня і його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений.

Окрім цього, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, позивачем нараховані 3% річних в сумі 10236,79 грн та інфляційні втрати у розмірі 9385,72 грн.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №910/12604/18 від 01.10.2019 та у постанові Верховного Суду України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат за заявлений період та враховуючи, що приписами вказаної статті не визначено обов`язок нараховувати дані компенсаційні витрати саме з наступної дати коли зобов`язання мало бути виконане, тобто дані витрати можуть бути нараховані за будь-який період після порушення зобов`язання до моменту його виконання, суд дійшов висновку про його обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, тому вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню у заявленому розмірі.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідач же під час розгляду справи не надав суду належних, допустимих та більш вірогідних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього правових підстав для оплати отриманого програмного забезпечення з ліцензіями за договором поставки.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про відсутність у директора товариства повноважень на приймання товару вартістю 1221788,00 грн без попереднього схвалення загальними зборами учасників товариства відповідно до п. 7.12, 7.13, 7.14 Статуту ТОВ "Подолжилбуд", оскільки подані на підтвердження таких обставин витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 29.08.2020, Статут в редакції від 07.04.2020 не підтверджують обмеження повноважень керівника товариства станом на дату укладання договору поставки від 10.06.2019.

В той же час, відповідно до положень статті 204 Цивільного кодексу України в цивільному законодавстві діє презумпція правомірності правочину, тож правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

В даному випадку, відповідачем не доведено, а судом не встановлено нікчемності договору поставки, а відтак укладений між сторонами договір є оспорюваним зі сторони відповідача, оскільки, за його твердженнями, не відповідає законодавству - ч. 3 ст. 92 ЦК України. Отже, даний договір може бути визнаний судом недійсним згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України в разі звернення заінтересованої особи з відповідним позовом, однак відповідач не надав докази спростування презумпції правомірності укладеного між сторонами договору (відповідного судового рішення про визнання оспорюваного договору недійсним), а відтак він є підставою для виникнення зобов`язань для кожної із сторін.

Щодо доводів представника відповідача про відсутність у позивача права на передачу ліцензій на використання комп`ютерної програми, що інстальована на об`єкті будівництва, то суд зазначає, що за визначенням Цивільного кодексу України: за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України);

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами (стаття 190 ЦК України). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (стаття 179 ЦК України).

Майновими правами інтелектуальної власності є, зокрема, право на використання об`єкта права інтелектуальної власності (ст. 424 ЦК України).

У відповідності до ст. 1107 ЦК України розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності здійснюється на підставі ліцензії на використання об`єкта права інтелектуальної власності.

Стаття 1108 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензіар), може надати іншій особі (ліцензіату) письмове повноваження, яке надає їй право на використання цього об`єкта в певній обмеженій сфері (ліцензія на використання об`єкта права інтелектуальної власності).

Отже, ліцензія - є майновим правом та визначається речовими правами, тобто щодо неї можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Таким чином, ліцензія як різновид майнового права (повноваження, яке надає особі право на використання об`єкта права інтелектуальної власності - в даному випадку комп`ютерної програми) може бути предметом купівлі-продажу, а в цьому конкретному спорі предметом договору поставки.

За таких обставин, суд відхиляє доводи представника відповідача про відсутність у позивача відповідних прав на об`єкт інтелектуальної власності, а також необхідність, у даному випадку, укладання між сторонами саме ліцензійного договору про передачу права використання комп`ютерної програми на об`єкті будівництва.

При цьому, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські Інфосистеми" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Подолжилбуд" про стягнення 1395128,67 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Подолжилбуд" (04123, м. Київ, вул. Осиповського, буд. 9; ідентифікаційний код 38981171) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські Інфосистеми" (04112, м. Київ, вул. Теліги Олени, буд. 4; ідентифікаційний код 39210567) заборгованість в сумі 1319622 (один мільйон триста дев`ятнадцять тисяч шістсот двадцять дві) грн 00 коп., пеню у розмірі 14101 (чотирнадцять тисяч сто одна) грн 13 коп., 3% річних у розмірі 10236 (десять тисяч двісті тридцять шість) грн 79 коп., інфляційні втрати у розмірі 9385 (дев`ять тисяч триста вісімдесят п`ять) грн 72 коп. та судовий збір у розмірі 20300 (двадцять тисяч триста) грн 05 коп.

3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 18.02.2021.

Суддя Т.В.Васильченко