Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.02.2021 м. Івано-ФранківськСправа № 909/1121/20

Господарський суд Івано-Франківської області у складі: судді Фанди О.М., секретаря судового засідання Поліводи С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Державного підприємства "Бібрське лісове господарство",

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Перфект Пак",

про стягнення заборгованості за договором постачання продукції № 99 від 15.07.2020 року 26 871 грн 80 к., з них: 25 000 грн 00к. - основного боргу та 1871 грн 80к. - пені

за участю:

від позивача: представники не з`явилися

від відповідача: представники не з`явилися

установив: Державне підприємство "Бібрське лісове господарство" (далі позивач) звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перфект Пак" (далі відповідач) про стягнення заборгованості за договором постачання продукції № 99 від 15.07.2020 року в сумі 100 302,42 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані неналежним виконанням відповідачем Договору №99 від 15.07.2020 про постачання продукції в частині оплати отриманої останнім лісопродукції.

Господарський суд Івано-Франківської області ухвалою від 22.12.2020 року вирішив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

31.12.2020 відповідачем по справі подано заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ухвали від 11.01.2021 року суд вирішив здійснювати розгляд справи № 909/1121/20 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначив на 25.01.2021.

18.01.2021 відповідач подав відзив на позов (вх.№685/21 від 18.01.2021), в якому заперечує проти позову та просить залишити його без задоволення. В своїх запереченнях стверджує про те, що між ним та позивачем виникли правовідносини не тільки по Договору №99 від 15.07.2020 про постачання лісопродукції від 15.07.2020, а й раніше, тобто до моменту його укладення. В підтвердження зазначеного посилається на відображення господарських операцій у Акті звіряння за період з 01.01.2020 по 23.12.2020, копія якого долучена до матеріалів справи. Разом з тим зазначає про погашення заборгованості в підтвердження чого надав суду платіжні доручення №4183 від 23.12.2020 на суму 5000 грн, №4270 від 291220 на суму 13 430 грн 64 к., №4328 від 30.12.2020 на суму 5000 грн 00 к., №4339 від 04.01.2021 на суму 8000 грн 00к., №4375 від 05.01.2021 на суму 17 000 грн 00 к. та №4410 від 12.01.2021 на суму 10 000 грн 00к.

22.01.2021 позивач по справі подав заяву (вх№968/21 від 22.01.21) про уточнення позовних вимог відповідно до якої позивач просить стягнути основну заборгованість в сумі 25000 грн. 00к. та 1871 грн 80 к.- пені, загальна сума заборгованості - 26871 грн 80к.

Вказану заяву суд розцінює, як заяву про зменшення позовних вимог, зокрема в сумі 73 430 грн 64 к. Вказану заяву прийнято судом.

Таким чином, предметом розгляду є стягнення основної заборгованості в сумі 25000 грн. 00к. та 1871 грн 80 к. - пені, загальна сума заборгованості - 26871 грн 80к.

Відповідно до ухвали від 25.01.2021 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 08.02.2021 о 10:30 год.

Позивач повноваженого представника в судове засідання не направив, однак на адресу Господарського суду надіслав клопотання (вх. № 1760/21 від 04.02.21) про розгляд справи без участі його повноваженого представника.

Відповідач повноваженого представника в судове засідання не напрвив, хоча про розгляд справи був повідомлений належним чином, про що свідчить відмітка на зворотньому боці ухвали суду від 25.01.2021 та повідомлення про вручення поштового відправлення (вх.1747/21 від 02.02.2021).

Відповідно до ч.2 ст.42 ГПК України, учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Як вбачається із ч.4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення сторін належним чином про розгляд судової справи для реалізації ними конституційного права на судовий захист своїх прав та інтересів, що дає підстави для висновку суду щодо розгляду справи за наявними матеріалами.

При розгляді даної справи суд також керується положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 р. про те, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, що кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1989 р. у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Крім того, судом взято до уваги, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 р. у справі Смірнова проти України). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи Федіна проти України від 02 вересня 2010 р., Смірнова проти України від 08 листопада 2005 р., Матіка проти Румунії від 02 листопада 2006 р., Літоселітіс проти Греції від 05 лютого 2004 р. та інші).

Розглянувши та дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з наступного.

15 липня 2020 року між ДП "Бібрське лісове господарство" (по договору - продавець/по справі - позивач) та ТзОВ "Перфект ПАК" (по договору - покупець/по справі - відповідач) укладено Договір №99 від 15.07.2020 про постачання лісопродукції.

Відповідно до умов п.1.1 Договору продавець зобов`язується передати, а покупець прийняти та оплатити лісопродукцію.

Згідно з п. 1.2 вказаного Договору кількість, асортимент, ціна товару, що постачається передбачені договором та специфікаціями (Додаток №1), які є невід`ємною частиною до Договору.

Відповідно до п. 3.1 Договору оплатою вважається надходження грошових коштів на поточний рахунок покупця.

Згідно з п. 3.2 сума Договору складає 365000 грн в т. ч. ПДВ 60800 грн.

Згідно з п. 4.1 Договору про постачання лісопродукції №99 від 15.07.2020 продукція поставляється в кількості і асортименті згідно товарно-транспортної накладної, виписаної продавцем, дата поставки товару визначається датою прийому цього товару покупцем.

Відповідно з п.7.1 Договору покупець зобов`язаний приймати кожну партію товару та оплачувати її за ціною та у строки визначені даним Договором.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 88430 грн 62 к., про що свідчать долучені до матеріалів справи товарно-транспортні накладні, копії яких долучені до матеріалів справи, зокрема: товарно-транспортна накладна ЛВА №056922 від 11.09.2020 на суму 29 571 грн 08 к., товарно-транспортна накладна ЛВА 056847 від 22.08.2020 на суму 30 844 грн 32 к. та товарно-транспортна накладна ЛВА № 056771 від 03.08.2020.

Разом з тим, суд встановив , що між сторонами виникли правовідносин на підставі товарно-транспортної накладної ЛВА 056622 від 23.06.20 на суму 33799 грн 87 к. Вказана поставка відбулася до моменту укладення Договору про постачання лісопродукції №99 від 15.07.2020 , тобто є позадоговірною. Факт виникнення правовідносин по вказаній товарно-транспортній накладній відповідач у відзиві на позов не заперечив..

Таким чином загальна сума поставки продукції складає 122 230 грн 51 к.

Відповідач належним чином оплату за отриману лісопродукцію не провів, внаслідок чого виникла заборгованість.

Претензійним листом в № 741/06 від 25.11.2020 позивач звернувся до відповідача із вимогою про погашення заборгованості на суму 98 430 грн 62 к.

Відповідач претензійні вимоги позивача не виконав, відповіді не надав, що зумовило позивача звернутись із заявленим позовом ( про стягнення 100 302 грн 42 к., з них 98 430 грн 62 к. - основної заборгованості та 1871 грн 80 к. - пені) до суду.

За наведеного суд виходить з наступного.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом положень ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як визначено у ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами, що встановлено ст. 629 ЦК України.

Як встановлено судом між сторонами по справі виникли правовідносини на підставі Договору №99 про постачання лісопродукції від 15.07.2020 року, в підтвердження чого долучено до матеріалів справи копії товарно-транспортних накладних ЛВА №056771 від 03.08.2020, ЛВА №056847 від 22.08.2020 та ЛВА №056922 від 11.09.2020. Відповідно до вказаних накладних позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 88 430 грн 64 к.

Разом з тим, суд встановив правовідносини на підставі товарно-транспортної накладної ЛВА №056622 від 23.06.2020 на суму 33 799 грн 87к., яка не відноситься до спірного договору.

Вказані правовідносини не заперчуються відповідачем по справі та підтверджуються відображеними господарськими операціями в Акті звіряння за період з 01.01.2020 по 23.12.2020.

Укладений між сторонами у справі Договір №99 про постачання лісопродукції від 15.07.2020 року, за своєю правовою природою є договором поставки, відтак до нього застосовуються відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Наведена правова норма кореспондується з і ст.712 Цивільного кодексу України, згідно якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 692 ЦК України, обов`язок покупця з оплати товару виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 3.3 Договору сторони обумовили розрахунок за поставлену продукцію здійснюється покупцем шляхом перечислення коштів на розрахунковий рахунок продавця після одержання товару на протязі 10 (десяти) банківських днів.

Згідно ч.1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продаж.

З урахуванням умов спірного договору, відповідач по справі зобов`язався здійснити оплату за поставлений товар за цінами і на умовах, передбачених у цьому Договорі і у відповідності до товарно-транспортних накладних.

Відповідно до поданих позивачем доказів останній поставив відповідачу товар про що свідчать долучені до матеріалів справи копії товарно-транспортних накладних, зокрема: товарно-транспортна накладна ЛВА №056622 від 23.06.2020 на суму 33 799 грн 87 к., товарно-транспортна накладна ЛВА №056922 від 11.09.2020 на суму 29 571 грн 08 к., товарно-транспортна накладна ЛВА 056847 від 22.08.2020 на суму 30 844 грн 32 к. та товарно-транспортна накладна ЛВА № 056771 від 03.08.2020.

Приписами ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України, встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Проте відповідач свої зобов`язання щодо оплати за поставлений товар повністю не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість на суму 98 430 грн 64 к.

При дослідженні матеріалів справи, суд встановив часткове погашення відповідачем заборгованості в ході провадження у справі, зокрема після звернення з позовом до суду на загальну суму 58 430 грн 64 к., в підтвердження чого відповідач надав суду копії платіжних доручень №4183 від 23.12.2020 на суму 5000 грн, №4270 від 291220 на суму 13 430 грн 64 к., №4328 від 30.12.2020 на суму 5000 грн 00 к., №4339 від 04.01.2021 на суму 8000 грн 00к., №4375 від 05.01.2021 на суму 17 000 грн 00 к. та №4410 від 12.01.2021 на суму 10 000 грн 00к.

Таким чином, непогашеною залишилась основна заборгованість на суму 40 000 грн 00к.

Факт наявності заборгованості на суму 40 000 грн 00к. не заперечується самим відповідачем відповідно до Акту звіряння за період з 15.07.2020-13.01.2021.

Проте, відповідно до заяви про уточнення позовних вимог позивач просить суд стягнути лише 25 000 грн 00к. - основної заборгованості. Крім того просить ще стягнути 871 грн 80 к.- пені.

За наведеного слідує, що при дослідженні доказів по справі, судом встановлено наявність заборгованості у відповідача перед позивачем у більшому розмірі ніж заявленою позивачем у справі з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог. А отже, суд задовільняє основний борг за розрахунком позивача.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення 25 000 грн 00 к. - основного боргу є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо стягнення пені, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених ГК України та іншими законами України.

Одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно приписів ч.1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Приписами ст.546, ст.549 ЦК України, ст.ст. 230-232 ГК України визначено, що одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є неустойка у формі пені, штрафу, яка сплачується боржником у разі порушення зобов`язання. Згідно ч.2 ст. 551 ЦК України, п.4 ст.231 ГК України, якщо предметом неустойки є грошова сума і її розмір законом не визначений, розмір неустойки встановлюється договором.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 8. 4 Договору №99 купівлі-продажу від 15.07.2020 сторони погодили, що у разі несвоєчасної оплати за товар покупцю нараховується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від невиконаного чи несвоєчасно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення.

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до поданого позивачем розрахунку розмір пені складає 1871 грн 80 к.

Суд встановив факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, про що відповідач не заперечив. Про вказаний факт свідчить Акт звіряння станом на 13.01.2021.

За наведеного, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині стягнення пені та таких, що підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених Господарським процесуальним кодексом.

Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст.86 ГПК України).

За наведеного вище, суд приходить до висновку про задоволення позову в сумі 25 000 грн 00к. - основного боргу та 1871 грн 80 к. - пені.

Щодо розподілу судового збору, то суд зазначає наступне.

Згідно приписів ч. 2 ст. 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Статтею 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 350 розмірів мінімальної заробітної плати.

Відповідно до заявленої позивачем суми заборгованості, при поданні позовної заяви до суду, сплаті підлягав судовий збір в сумі 2102 грн.00 коп., який і був сплачений позивачем, що підтверджується платіжним дорученням №436 від 17.12.2020, яке долучене до матеріалів справи.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі, зокрема, зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. У випадках, установлених п. 1 ч. 1 цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

В спірному випадку позивач зменшив позовні вимоги на суму 73 430 грн 64 к., зокрема згідно заяви про уточнення позовних, що у відсотковому співвідношенні складає 73%.

З урахуванням п.1 ч.1 ст.7 вказаного вище закону, у разі подання позивачем відповідного клопотання про повернення судового збору ,поверненню б підлягав судовий збір у розмірі 73% від сплаченої ним суми за подання спірного позову, що складає 1534 грн 46к.

За наведеного, з урахування задоволення позовних вимог, а також з урахуванням приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, суд приходить до висновку про відшкодування позивачу за рахунок відповідача судового збору в сумі 567 грн 54к.

Керуючись ст.124, ст.129 Конституції України, ст. 11, 202, 509, 525, 526, 530, 546, 549, 610, 611, 612, 614, 691 Цивільного кодексу України, ст. 174,193 Господарського кодексу України, ст. 13, 73, 74, 86, 129, 176, 202, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

позов Державного підприємства "Бібрське лісове господарство" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перфект Пак" про стягнення заборгованості за договором постачання продукції № 99 від 15.07.2020 року в сумі 26 871 грн 80 к., з них: 25 000 грн 00к. - основного боргу та 1871 грн 80к. - пені - задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Перфект Пак" (вул. Комунальна, 2, м. Надвірна, Івано-Франківська область,78400, код37711540) на користь Державного підприємства "Бібрське лісове господарство" (вул. В.Стуса, 44, м. Бібрка, Перемишлянський район, Львівська область, 81220, код 00992488) - 25 000 грн 00к. (двадцять п`ять тисяч гривень) - основної заборгованості, 1871 грн 80 к. (одна тисяча вісімсот сімдесят одна гривня вісімдесят копійки) - пені та 567 грн 54к. (п`ятсот шістдесят сім гривень п`ятдесят чотири копійки).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом. Апеляційну скаргу може бути подано до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення складено 18.02.2021

Суддя Фанда О. М.