ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2021 р. Справа№ 910/10751/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Пашкіної С.А.

Андрієнка В.В.

без повідомлення учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Укрпластик"

на рішення Господарського суду м. Києва від 02.10.2020 р. (повне рішення складено 02.10.2020 р.)

у справі № 910/10751/20 (суддя - Маринченко Я.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельтахім"

до Приватного акціонерного товариства "Укрпластик"

про стягнення заборгованості у розмірі 134656,74 грн

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Дельтахім" звернулося з позовом до Приватного акціонерного товариства "Укрпластик" про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості за договором № 013404/1 від 15.04.2019 р., що була стягнута рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 910/16089/19, а також пені за період, що не був предметом розгляду в рамках вказаної справи, у загальному розмірі 134656,74 грн, з яких: 101737,22 грн - пеня, 16173,38 грн - інфляційні втрати та 16746,14 грн - 3% річних.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що з дати звернення до суду та до моменту фактичного виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/16089/19 відповідач не здійснив жодних дій, спрямованих на виконання своїх зобов`язань, у зв`язку з чим Товариством з обмеженою відповідальністю "Дельтахім" додатково нараховано суму пені за період, що не був охоплений у межах розгляду справи № 910/16089/19, а також 3% річних та інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 29.07.2020 р. відкрито провадження у справі № 910/10751/20 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 02.10.2020 р. (повне рішення складено 02.10.2020 р.) у справі № 910/10751/20 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельтахім" задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 101737,22 грн пені, 16173,47 грн інфляційних втрат та 16710,38 грн 3% річних, в іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство "Укрпластик" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення порушено приписи процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, а також неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Узагальнені доводи відповідача зводяться до того, що судом першої інстанції порушено вимоги низки статей Цивільного кодексу України, оскільки у матеріалах справи відсутня вимога позивача про сплату боргу з урахуванням інфляційного збільшення та 3% річних. Також суд не врахував відсутності вини у діях відповідача та наявність обставин непереборної сили.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2020 р. апеляційну скаргу у справі № 910/10751/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Пашкіна С.А., Андрієнко В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2020 р. апеляційну скаргу у справі № 910/10751/20 залишено без руху на підставі ч. ч. 2, 3 ст. 260 ГПК України та надано заявникові строк на усунення її недоліків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2020 р. відповідачеві поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду, зупинено його дію, відкрито апеляційне провадження у справі № 910/10751/20 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання) на підставі ч. 10 ст. 270 ГПК України.

До суду 24.12.2020 р. від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому Товариство з обмеженою відповідальністю "Дельтахім" заперечує проти доводів скарги відповідача, просить її відхилити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Зі встановлених судом першої інстанції обставин справи убачається, що у провадженні Господарського суду м. Києва перебувала справа № 910/16089/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельтахім" до Приватного акціонерного товариства "Укрпластик" про стягнення заборгованості у розмірі 1197702,96 грн, яка утворилася внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором № 013404/1 від 15.04.2019 р. в частині своєчасного та повного розрахунку за поставлений позивачем товар, та яка складається з 1158449,60 грн основного боргу, 34367,99 грн пені, 1639,82 грн інфляційних втрат та 3245,55 грн 3% річних.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 21.01.2020 р. у вказаній справі стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Укрпластик" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельтахім" основний борг у розмірі 1158449,60 грн, 33917,16 грн пені, 1639,82 грн інфляційних втрат та 3201,92 грн 3% річних.

Зазначене рішення суду набрало законної сили і повністю виконане у примусовому порядку 17.06.2020 р., що підтверджується наявним у матеріалах справи меморіальним ордером № 2168 від 17.06.2020 р.

Вказаним рішенням встановлено, що позивачем здійснено поставку відповідачеві товару на загальну суму 1483449,60 грн, що підтверджується видатковими накладними № 1322 від 28.08.2019 р. на суму 559260 грн, № 1473 від 18.09.2019 р. на суму 393336 грн та № 1522 від 25.09.2019 р. на суму 530853,60 грн. Проте, відповідач виконав свої зобов`язання лише частково, сплативши грошові кошти за отриманий товар на загальну суму 325000 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 4711 від 11.10.2019 р. на суму 100000 грн та № 4852 від 21.10.2019 р. на суму 225000 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, встановлені рішенням Господарського суду м. Києва від 21.01.2020 р. у справі № 910/16089/19 обставини стосовно наявності заборгованості за договором та факту неналежного виконання зобов`язань з боку відповідача відповідно до зазначених процесуальних приписів не підлягають повторному доказуванню.

Отже, з моменту подання позовної заяви у справі № 910/16089/19 (14.11.2019 р.) до моменту фактичного виконання рішення (17.06.2020 р.) відповідачем порушувалися права позивача в частині повного розрахунку по договору № 013404/1 від 15.04.2019 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать ( п. 3 ч. 1 ст. 174 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Як було зазначено вище, рішенням Господарського суду м. Києва від 21.01.2020 р. у справі № 910/16089/19 було встановлено факт порушення договірних зобов`язань відповідачем.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Окрім цього, оскільки інфляційні втрати пов`язані з інфляційними процесами в державі та за своєю природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненнями грошових коштів, а три проценти річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, то ні три проценти річних, ні індекс інфляції не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов`язань.

Апеляційний суд також зазначає, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 р. у справі № 686/21962/15-ц викладено правову позицію стосовно того, що оскільки стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, за висновком Великої Палати Верховного Суду у зазначеній справі, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 р. у справі № 910/10156/17 зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 р. у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Окрім цього, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду (висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 р. у справі № 926/263/17 та від 03.09.2018 р. у справі № 910/5811/16).

За таких обставин, апеляційний суд вважає правомірним висновок місцевого господарського суду стосовно того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора до моменту його фактичного виконання не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України та ч. 1 ст.193 ГК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем у даній справі заявлено позов про стягнення з відповідача за прострочення оплати за поставлений товар 3% річних у розмірі 16746,14 грн та інфляційні втрати у розмірі 16173,38 грн за період з 15.11.2019 р. (наступний день після подання позовної заяви у справі № 910/16089/19) до 16.06.2020 р. (фактичне виконання рішення у вказаній справі відбулося 17.06.2020 р.).

Апеляційний суд вважає правомірними висновки суду першої інстанції стосовно задоволення позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат у повному обсязі, а також часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення 3% річних, оскільки при здійсненні вказаного нарахування позивачем допущено арифметичні помилки.

Розрахунок вказаних сум перевірений судом апеляційної інстанції, відповідає обставинам справи, умовам правовідносин, що склалися між сторонами, та вищевикладеним нормам законодавства України.

В частині заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача пені в сумі 101737,22 грн, апеляційний суд також погоджується з висновком місцевого господарського суду стосовно її обґрунтованості.

Згідно з приписами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 4.4 укладеного між сторонами договору № 013404/1 від 15.04.2019 р. визначено, що при порушенні покупцем строків оплати згідно договору покупець сплачує на користь продавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми неоплаченого товару за кожний день прострочення оплати.

Відповідно до ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Судом першої інстанції враховано, що позивачем визначено той період нарахування пені, який не був предметом розгляду справи № 910/16089/19. Окрім цього, позивач також врахував і положення вищевказаної статті 232 ГК України.

Відтак, місцевий господарський суд прийшов до правомірного висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог у цій частині у повному обсязі в межах заявлених позовних вимог.

Поряд з цим, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги в частині того, що у матеріалах справа відсутня вимога позивача про сплату боргу з урахуванням інфляційного збільшення та 3% річних, а отже їх стягнення є неправомірним.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 11.04.2019 р. у справі № 910/6543/18, обов`язок зі сплати пені та 3% річних передбачено відповідно договором та статею 625 ЦК України, тому такий обов`язок не ставиться в залежність від пред`явлення письмової вимоги.

Суд також зазначає, що у період з моменту подання позову у справі № 910/16089/19 і до моменту фактичного виконання рішення суду у вказаній справі відповідачем порушувалися права позивача шляхом неналежного виконання своїх грошових зобов`язань, що є підставою для стягнення з відповідача сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Щодо посилань відповідача на відсутність вини у його у діях та наявність обставин непереборної сили слід зазначити наступне.

Пунктами 7.1, 7.2 укладеного між сторонами договору визначено, що покупець і продавець не несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язань по даному договору у випадку, якщо таке невиконання або неналежне виконання зобов`язання зумовлено дією обставин непереборної сили (форс-мажор), а саме: пожежі, стихійного лиха, збройного конфлікту, істотної зміни законодавства України, що ускладнює або унеможливлює виконання сторонами своїх зобов`язань по даному договору, або з інших обставин, які перебувають поза контролем сторін. Сторона, для якої виникла неможливість виконання зобов`язання по договору, повинна негайно сповістити іншу сторону про виконання і припинення дії вищезазначених обставин на протязі 10 робочих днів.

Відповідно до п. 7.3 договору належним доказом наявності форс-мажорних обставин будуть довідки, видані Торгово-промисловою палатою України.

За вказаних обставин, твердження відповідача, викладені в апеляційній скарзі, стосовно наявності істотних фактичних обставин, які виключають його відповідальність, жодним чином не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому відхиляються колегією суддів, як необґрунтовані та безпідставні.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Статею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Натомість, відповідач не надав в обґрунтування порушення судом першої інстанції норм законодавства жодних доказів та не довів, з якими обставинами він пов`язує відсутність підстав для сплати на користь позивача заборгованості за неналежне виконання взятих на себе договірних зобов`язань.

З огляду на усе вищезазначене, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 02.10.2020 р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Укрпластик" не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги та відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ГПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як передбачено ч. 3 ст. 287 ГПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 даної статті.

Вказана справа є малозначною та не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Укрпластик" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 02.10.2020 р. у справі № 910/10751/20 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду м. Києва від 02.10.2020 р. у справі № 910/10751/20.

4. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Приватне акціонерне товариство "Укрпластик".

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді С.А. Пашкіна

В.В.Андрієнко