УХВАЛА

11 лютого 2021 року

м. Київ

Справа № 910/10594/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранця О. М. - головуючий, Мамалуя О. О., Студенця В. І.,

за участю секретаря судового засідання Низенко В. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Комунального підприємства «Київський метрополітен»

на рішення Господарського суду міста Києва

у складі судді Спичака О. М.

від 22 січня 2020 року

та постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Куксова В. В., Шаптали Є. Ю., Яковлєва М. Л.

від 30 вересня 2020 року

за позовом Комунального підприємства «Київський метрополітен»

до: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріал Подол Істейт», 2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Пелікан»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство «ДОК-3»,

про визнання договору недійсним

за участю представників:

позивача: Ковтун Т. О.

відповідача-1: Яценко С. А.

відповідача-2: не з`явилися

третьої особи: не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

Комунальне підприємство «Київський метрополітен» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріал Подол Істейт» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Пелікан», в якому з урахуванням уточнень, що надійшли до суду 17 жовтня 2018 року, просило визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень (з відкладальною умовою) № 1297 від 28 липня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М. Є., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Пелікан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ріал Подол Істейт».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зазначений договір порушує публічний порядок та відповідно до статті 228 Цивільного кодексу України підлягає визнанню недійсним. Також позивач послався на обставини того, що майно, яке є предметом спірного договору, було протиправно відчужене його первісним власником - Публічним акціонерним товариством «ДОК-3», який не виконав свої зобов`язання щодо передачі цього майна позивачу за укладеним з позивачем договором № 158-ДБМ від 29 грудня 2008 року про врегулювання земельно-майнових питань та виплати компенсації.

2. Короткий зміст оскаржуваних рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття.

Справа № 910/10594/18 розглядалася судами неодноразово.

Господарський суд міста Києва рішенням від 22 січня 2020 року, ухваленим за результатами нового розгляду справи № 910/10594/18 та залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30 вересня 2020 року, відмовив у задоволенні позовних вимог.

Суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач, який не є стороною спірного договору, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним цього договору, довів порушення його прав та інтересів внаслідок укладення між відповідачами спірного правочину. За висновком судів порушення прав та інтересів позивача полягає у тому, що факт відчуження за спірним договором об`єкту нерухомого майна унеможливлює отримання позивачем від Публічного акціонерного товариства «ДОК-3» (третьої особи) належного виконання своїх обов`язків за договором про врегулювання земельно- майнових питань та виплати компенсації № 158-ДБМ від 29 грудня 2008 року, а саме: обов`язків відмовитися від права власності на комплекс будівель і споруд, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Межигірська, 78, до складу яких входять і об`єкти, що є предметом спірного договору, та передати позивачу разом з такою відмовою усі документи на це майно.

Разом з цим суди дійшли висновку про те, що позивач не довів наявності підстав для визнання недійсним спірного договору за статтею 228 Цивільного кодексу України, оскільки не довів наявності у відповідачів при укладання спірного правочину наміру порушити публічний порядок, тобто не довів вини відповідачів, що виключає можливість кваліфікувати спірний договір як такий, що суперечить публічному порядку у розумінні статті 228 Цивільного кодексу України. При цьому за висновком судів вирок Подільського районного суду міста Києва від 12 грудня 2013 року у справі № 758/15968/13-к, на який послався позивач, не є доказом вини відповідачів, оскільки стосується вини іншої особи, зокрема встановлює вину органу правління Публічного акціонерного товариства «ДОК-3» стосовно відчуження майна цього товариства, за яке позивач сплатив 10 810 000,00 грн.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги.

У касаційній скарзі позивач - Комунальне підприємство «Київський метрополітен» просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22 січня 2020 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30 вересня 2020 року, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.

Як на підстави касаційного оскарження скаржник послався на пункти 1 та 4 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначив про те, що суди попередніх інстанцій:

- неправильно застосували норми матеріального права, зокрема статті 203, 215, 216, 228 Цивільного кодексу України, статті 207, 208 Господарського кодексу України, не врахували висновки Верховного Суду України щодо застосування цих норм, викладені у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15, та висновки Вищого господарського суду України, викладені у постанові від 23 березня 2017 року у справі № 910/48/16;

- порушили норми процесуального права, зокрема частини першу та другу статті 73, частини першу та другу статті 76, частину першу статті 78, частини першу, другу, третю статті 86, частину першу статті 210 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не врахували вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 01 жовтня 2019 року у цій справі, не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України), а саме: 1) вирок Подільського районного суду міста Києва від 12 грудня 2013 року у справі № 758/15968/13-к та встановлені у ньому обставини того, що засуджений своїми умисними діями спричинив тяжкі наслідки інтересам держави та акціонерів підприємства, 2) рішення господарського суду міста Києва від 07 червня 2016 року у справі №910/48/16, яким були задоволені позовні вимоги Комунального підприємства «Київський метрополітен» та визнано недійсним договір купівлі- продажу з підстав того, що спірний правочин суперечить інтересам держави і суспільства, а також не врахували обставини, встановлені господарським судом міста Києва в ухвалі від 24 грудня 2019 року у справі № 910/12281/13, не дослідили ступінь виконання сторонами умов договору № 158-ДБМ від 29 грудня 2008 року.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Відповідач-1 - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріал Подол Істейт» подало до суду касаційної інстанції клопотання про закриття касаційного провадження у справі за касаційною скаргою позивача, посилаючись на те, що наведені позивачем підстави касаційного оскарження судових рішень у цій справі є необґрунтованими та фактично відсутні. За твердженням відповідача-1 посилання скаржника на висновки Верховного Суду України та Вищого господарського суду України є безпідставним та суперечать пункту 1 частині другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки зазначена норми передбачає посилання лише на висновки Верховного Суду. Відповідач-1 зазначає про те, що касаційна скарга не містить обґрунтування, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права, а доводи касаційної скарги про недослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів є безпідставними, оскільки суди в оскаржуваних рішеннях дослідили усі докази, на які як недосліджені судами послався скаржник.

Відповідач-1 - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріал Подол Істейт» у відзиві на касаційну скаргу просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. За твердженням відповідача-1:

- скаржник безпідставно послався на висновки Верховного Суду України та Вищого господарського суду України, що не узгоджується з положеннями пункту 1 частині другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, яка передбачає посилання лише на висновки Верховного Суду;

- постанова Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15, на яку послався заявник касаційної скарги, не містить жодної правової позиції щодо застосування норм права;

- наведені позивачем у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень у цій справі є необґрунтованими та взагалі відсутні;

- позивач у касаційній скарзі не зазначив, в чому полягає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права,

- доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки наявних у матеріалах справи доказів та встановлення обставин, що виходить за межі перегляду справи в касаційному порядку,

оскаржувані судові рішення містять вичерпні обґрунтовані висновки по суті спору, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення спору.

Другий відповідач відзив на касаційну скаргу не надав.

6. Оцінка аргументів учасників справи.

Верховний Суд, дослідивши доводи та аргументи, наведені позивачем у касаційній скарзі та відповідачем-1 у заяві про закриття касаційного провадження та у відзиві на касаційну скаргу, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою позивачем касаційною скаргою на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Як уже зазначалося, касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пунктів 1 та 4 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже відповідно до положень пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Критеріями визначення подібності правовідносин в іншій аналогічній справі є: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет) (ухвала об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 910/4450/19).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17, пункт 40 постанов Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, пункт 5.5. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16; пункт 8.2. постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц).

Отже для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 абзацу 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Проаналізувавши висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15, на які позивач послався у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції вважає, що правовідносини у зазначеній справі № 6-1528цс15 не є подібними правовідносинам, які склалися між сторонами у справі № 910/10594/18, що переглядається, з огляду на таке.

Предметом спору у цій справі № 910/10594/18 є визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень (з відкладальною умовою) № 1297 від 28 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М. Є., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Пелікан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ріал Подол Істейт».

Натомість, як вбачається, предметом позову у справі № 6-1528цс15 (з урахуванням уточнених позовних вимог) було: 1) визнання недійсними та скасування державних реєстрацій права власності на квартиру, що були здійснені 05 липня 2006 року та 29 червня 2006 року; 2) визнання незаконним та скасування розпорядження районної адміністрації про передачу квартири у власність; 3) визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру.

Недійсність договору купівлі-продажу квартири (спірного майна) не була предметом спору у справі № 6-1528цс15. У свою чергу недійсність державних реєстрацій права власності на спірне майно, недійсність свідоцтва про право власності на квартиру та незаконність розпорядження районної адміністрації не є предметом позову у цій справі № 910/10594/18.

Наведене свідчить про неподібність зазначених справ № 6-1528цс15 та № 910/10594/18 за предметом спору.

Відрізняється і суб`єктний склад учасників зазначених справ.

Сторонами у справі № 910/10594/18 є: позивач, який не є учасником спірного правочину, але вважає порушеними свої права спірним договором, відповідачами є сторони спірного правочину.

Натомість у справі № 6-1528цс15 сторони договору купівлі-продажу квартири (спірного майна) не були відповідачами, враховуючи те, що недійсність цього договору взагалі не є предметом спору. Учасниками справи № 6-1528цс15 були особи, за участю яких відбулося протиправне вибуття спірного майна з власності позивача. Позивачем у справі є власник спірного майна. Проте у цій справі № 910/10594/18 позивач не є власником майна, яке є предметом спірного договору, а є лише зацікавленою особою щодо цього майна.

Наведене свідчить про неподібність зазначених справ № 6-1528цс15 та № 910/10594/18 також і за суб`єктним складом учасників зазначених справ.

Крім того у справі № 6-1528цс15 позовні вимоги були обґрунтовані наявністю вироку районного суду про визнання першого відповідача у справі винним у вчинені злочину та щодо якого у вироку були встановлені обставини вчинення ним шахрайських дій стосовно заволодіння спірним майном. Тобто у справі № 6-1528цс15 вина відповідача була доведена, що є обов`язковим при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України.

Натомість у цій справі № 910/10594/18 вина відповідачів є недоведеною. Як встановили суди попередніх інстанцій у цій справі вирок Подільського районного суду міста Києва від 12 грудня 2013 року у справі № 758/15968/13-к, на який послався позивач в обґрунтування позову, не стосується відповідачів у справі, а стосується вини іншої особи, зокрема встановлює вину органу правління Публічного акціонерного товариства «ДОК- 3» стосовно відчуження майна цього товариства, з огляду на що, за висновком судів, цей вирок не є доказом вини відповідачів.

Наведене свідчить про те, що обставини у зазначених справах № 6-1528цс15 та № 910/10594/18 також є неподібними.

Отже усе наведене вище свідчить про неподібність правовідносин у справі № 6-1528цс15 правовідносинам у цій справі № 910/10594/18, висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15 щодо застосування статті 228 Цивільного кодексу України, на які послався скаржник, були зроблені в інших, ніж у цій справі № 910/10594/18 правовідносинах, які не стосуються недійсності правочину, за інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.

Крім того Верховний Суд України у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15 скасував рішення судів попередніх інстанцій, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції, що не означає остаточного вирішення справи по суті спору.

Позивач, посилаючись у касаційній скарзі на висновки Верховного Суду України щодо застосування статті 228 Цивільного кодексу України, не зазначив, у чому саме полягає неправильне застосування цієї норми судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин у цій справі.

Посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 216 Цивільного кодексу України та статей 207, 208 Господарського кодексу України, позивач у касаційній скарзі також не зазначив, у чому саме полягає неправильне застосування судами попередніх інстанцій цих норми до спірних правовідносин, не навів висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм, які, на його думку, не були враховані судами попередніх інстанцій при вирішенні спору у цій справі.

Верховний Суд не бере до уваги посилання позивача у касаційній скарзі на висновки Вищого господарського суду України, оскільки відповідно до пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. Тобто визначена у пункті 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підстава касаційного оскарження судових рішень передбачає таку умову, як неврахування судом висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного саме у постанові Верховного Суду.

Крім того частина четверта статті 236 Господарського процесуального кодексу України також передбачає врахування судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин висновків щодо застосування норм права, викладених саме у постановах Верховного Суду.

Отже згідно з нормами чинного Господарського процесуального кодексу України висновки Вищого господарського суду України не є джерелом правозастосовчої практики та не є обов`язковими для врахування при застосуванні судами норм права.

З огляду на викладене суд касаційної інстанції зазначає про те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України є необґрунтованою та не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Крім того іншою підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі позивач визначив пункт 4 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

З касаційної скарги та уточненої касаційної скарги вбачається, що позивач оскаржує судові рішення у цій справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, З частини другої статті 287 цього Кодексу.

Отже умовою застосування пункту 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу. Проте у цій справі заявлені скаржником підстави для касаційного оскарження судових рішень попередніх інстанцій з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України є необґрунтованими, про що зазначалося вище. З огляду на необґрунтованість зазначеної позивачем у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд не бере до уваги посилання скаржника на пункт 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України та доводи, що стосуються порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та не дослідження судами зібраних у справі доказів.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

З огляду на викладене касаційне провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства «Київський метрополітен» на рішення Господарського суду міста Києва від 22 січня 2020 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30 вересня 2020 року у справі № 910/10594/18 підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частин другої та третьої статті 314 Господарського процесуального кодексу України процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Постанова або ухвала суду касаційної інстанції оформлюється суддею- доповідачем (іншим суддею, якщо суддя-доповідач не згодний з постановою/ухвалою) і підписується всім складом суду, який розглядав справу, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 910/4647/18).

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини 1 статті 296, статтею 314 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства «Київський метрополітен» на рішення Господарського суду міста Києва від 22 січня 2020 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30 вересня 2020 року у справі № 910/10594/18 закрити.

2. Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий О. Баранець

Судді О. Мамалуй

В. Студенець