ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2021 р. Справа№ 925/1307/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Черкаське автотранспортне підприємство 17127»

на рішення Господарського суду Черкаської області від 10.11.2020

у справі № 925/1307/20 (суддя Васянович А.В.)

за позовом Служби автомобільних доріг у Черкаській області

до Приватного акціонерного товариства «Черкаське автотранспортне підприємство 17127»

про стягнення 135 173,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Служба автомобільних доріг у Черкаській області (далі - САД у Черкаській області, позивач) звернулась до Господарського суду Черкаської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Черкаське автотранспортне підприємство 17127» (далі - ПрАТ «Черкаське АТП 17127», відповідач) про стягнення з відповідача 135 173,00 грн збитків.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на обставини настання ДТП, за участю транспортного засобу, належного позивачеві та невідшкодування відповідачем матеріального збитку, що є різницею між загальним розміром заподіяних збитків та виплаченим страховим відшкодуванням, завданого в результаті пошкодження автомобіля внаслідок ДТП.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 10.11.2020 у справі №925/1307/20 позов задоволено повністю. Стягнуто з ПрАТ «Черкаське АТП 17127» на користь САД у Черкаській області 135 173,00 грн збитків та 2 102,00 грн судового збору.

Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що відповідач як страхувальник цивільно-правової відповідальності за полісом № АО/4050159, є відповідальною особою за шкоду, спричинену водієм під час керування забезпеченим транспортним засобом - автобусом БАЗ - А079.14 та зобов`язане відшкодувати Службі автомобільних доріг у Черкаській області майнову шкоду в розмірі 135 173,00 грн, що є різницею між загальним розміром заподіяних збитків та виплаченим страховим відшкодуванням.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, Приватне акціонерне товариство «Черкаське автотранспортне підприємство 17127» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ремонт транспортного засобу є економічно необґрунтованим, відтак, з огляду на положення статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір шкоди в цілому становить 211 863,00 грн (ринкова вартість автомобіля), а для повного погашення збитків відповідач має сплатити 21 527,24 грн (211 863,00 грн (ринкова вартість автомобіля) - 62 935,76 грн (залишкова вартість транспортного засобу) - 127 400,00 грн (виплачена сума страхового відшкодування).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2020 поновлено Приватному акціонерному товариству «Черкаське автотранспортне підприємство 17127» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Черкаської області від 10.11.2020 у справі № 925/1307/20, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, Службі автомобільних доріг у Черкаській області встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 5 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

23.12.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Позивач зазначає, що апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на докази, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції, не обґрунтовуючи неможливість їх подання до місцевого господарського суду.

Частиною 3 статі 12 ГПК України встановлено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до п. 2 частини 5 статті 12 ГПК України малозначними є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 19.02.2020 близько 09 год.12 хв. водій автобуса БАЗ А07914, реєстраційний номер НОМЕР_1 (маршрут №5) ОСОБА_1 , рухаючись в м. Черкаси на перехресті вулиць В.Чорновола та Садової здійснив зіткнення з автомобілем Аudi А-6, номерний знак НОМЕР_2 , який належить САД у Черкаській області, під керуванням водія ОСОБА_2 , внаслідок чого автомобіль Аudi А-6, номерний знак НОМЕР_2 отримав значні механічні пошкодження.

За результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000796 від 19.02.2020 за ч.1 ст.286 КК України, зареєстрованому по факту вищевказаної ДТП, старшим слідчим відділення розслідування злочинів у сфері транспорту СВП ГУНП в Черкаській області Рудь С.С. прийнято постанову від 18.06.2020 про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Разом з тим, досудовим слідством встановлено, що в діях водія ОСОБА_1 вбачаються ознаки адміністративного правопорушення, у зв`язку з чим копії матеріалів кримінального провадження виділено та направлено до Управління патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції для притягнення водія до адміністративної відповідальності.

Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 14.07.2020 у справі №712/6370/20 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що цивільна відповідальність власника/водія транспортного засобу БАЗ А 079 14, реєстраційний номер НОМЕР_1 застрахована Приватним акціонерним товариством ЄВРОІНС Україна, згідно з полісом № АО/4050159.

Матеріали справи свідчать, що Приватне акціонерне товариство ЄВРОІНС Україна виплатило Службі автомобільних доріг у Черкаській області максимальний розмір страхового відшкодування в сумі 127 400,00 грн (130 000,00 грн. (страхова сума) - 2 600,00 грн (франшиза)), що підтверджується копією платіжного доручення № 3382 від 31.07.2020.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що виплаченим страховим відшкодуванням не у повній мірі компенсувано заподіяну позивачеві майнову шкоду, а тому просив стягнути з відповідача 135 173,00 грн, що є різницею між загальним розміром заподіяних збитків та виплаченим страховим відшкодуванням (262 573,00 грн - 127 400,00 грн).

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що спростовуються наявними у справі доказами, з огляду на наступне.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоча і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до статті 9.4. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.

Згідно зі статтями 22.1 та 22.2. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до цього Закону потерпілим - юридичним особам страховик, а у випадках, передбачених цим Законом, - МТСБУ відшкодовує виключно шкоду, заподіяну майну.

У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України (ст.29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Отже, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика винної особи, у межах, встановлених цим Законом, та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до страховика винної особи, внаслідок чого, останній отримав від страхової компанії 127 400 грн відшкодування.

Разом з тим, порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, встановлено статтею 1194 ЦК України, за змістом якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Тобто даною нормою, визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, - його законного володільця.

Згідно з частиною 1 статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України, дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Покласти відповідальність на особу, яка заподіяла шкоду внаслідок користування джерелом підвищеної небезпеки підприємства, з яким перебувала у трудових відносинах на підставі трудового договору (договору підряду), можливо лише в тому разі, якщо буде доведено, що ця особа заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя та четверта статті 1187 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19.09.2018 у справі №910/20622/17 та в постанові від 05.12.2018 у справі №426/16825/16-ц.

Як вбачається з постанови Соснівського районного суду м. Черкаси від 14.07.2020 громадянин ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПрАТ »Черкаське АТП 17127», працюючи водієм.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що з урахуванням положень статті 1172 ЦК України, саме відповідач повинен відшкодувати позивачу шкоду завдану водієм ОСОБА_1 у розмірі 135 173,00 грн (різниця між загальним розміром заподіяних збитків та виплаченим страховим відшкодуванням).

В той же час, в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що розмір шкоди, завданий автомобілю позивача внаслідок ДТП становить 211 863,00 грн (ринкова вартість автомобіля), а тому до повного погашення збитків останній має сплатити лише 21 527,24 грн, що становить різницю між ринковою вартістю автомобіля 211 863,00 грн та сумою залишкової вартості транспортного засобу (62 935,76 грн) та виплаченої суми страхового відшкодування (127 400,00 грн).

На підтвердження зазначених доводів апелянтом долучено до апеляційної скарги документи, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції, а саме, звіт експертного авто-товарознавчого дослідження ТОВ «СЗУ Україна Консалтинг», копія висновку експертного дослідження ТОВ «СЗУ Україна Консалтинг»№3382/1 від 30.04.2020, копію страхового акта №29017/20 від 31.07.2020, копію розрахунку суми страхового відшкодування « 29017/20 від 20.07.2020.

Відповідно до статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (стаття 74 ГПК України).

Матеріалами справи підтверджено належне повідомлення сторони відповідача про час та місце розгляду справи (повідомлення про вручення), водночас відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву у справі, подання заперечень на вимоги позивача.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач був позбавлений можливості скористатись своїм правом на подання належних та допустимих доказів, що стосуються предмету розгляду у даній справі суду першої інстанції.

Так, відповідачем до суду першої інстанції була подана заява про залучення до участі у справі третьої особи, проте жодних письмових заперечень по суті спору та відповідних доказів, в тому числі тих, що додані до апеляційної скарги, відповідачем не було подано.

Колегія суддів звертає увагу звертає увагу на те, що апелянт не ставить питання про залучення відповідних доказів (звіт експертного авто-товарознавчого дослідження ТОВ «СЗУ Україна Консалтинг», копію висновку експертного дослідження ТОВ «СЗУ Україна Консалтинг»№3382/1 від 30.04.2020, копію страхового акта №29017/20 від 31.07.2020, копію розрахунку суми страхового відшкодування « 29017/20 від 20.07.2020) до матеріалів справи.

Зважаючи на наведене вище, суд апеляційної інстанції не приймає як належні у відповідності до частини 3 статті 269 ГПК України докази, які подані скаржником разом з апеляційною скаргою та не були предметом дослідження у суді першої інстанції.

Поряд з цим, колегія суддів враховує, що згідно зі звітом №А08-64 від 29.08.2020 про оцінку транспортного засобу Аudi А-6, номерний знак НОМЕР_2 , складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП Старинець М.В. (а.с.15-26), вартість матеріального збитку, завданого в результаті пошкодження автомобіля позивача внаслідок ДТП прирівнюється до його ринкової вартості на момент ДТП та становить 262 573,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку, що ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з достатності доказів, що надані сторонами, в т.ч. і для розрахунку суми шкоди, у зв`язку з чим порушень судом норм матеріального чи процесуального права при ухваленні рішення не встановлено.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Черкаської області від 10.11.2020 у справі №925/1307/20 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Черкаське автотранспортне підприємство 17127» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Черкаське автотранспортне підприємство 17127» на рішення Господарського Черкаської області від 10.11.2020 у справі №925/1307/20 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Черкаської області від 10.11.2020 у справі №925/1307/20 залишити без змін.

3.Матеріали справи №925/1307/20 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз