Справа № 916/4181/14
Зазначені висновки ґрунтувалися на тому, що:
- системний аналіз положень п.1.3 статті 1 ПК України та положень частини першої статті 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон про банкрутство) дає підстави дійти висновку, що з моменту визнання боржника банкрутом (ухвалення постанови у справі про банкрутство) у банкрута не виникає обов`язку зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) (котрі нараховані після моменту визнання боржника банкрутом), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури;
- у зв`язку з визнанням боржника банкрутом у такої особи виникає особливий правовий статус, який є значно відмінним від статусу боржника, і з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури у останнього не можуть виникати нові зобов`язання зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів). При цьому, боржник, визнаний судом банкрутом, з урахуванням вимог статті 38 Закону про банкрутство має право на легітимне очікування щодо звільнення від податкового обов`язку щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін сплати яких настав в період після прийняття постанови про визнання боржника банкрутом. Легітимні очікування безпосередньо випливають із конституційної норми частини другої статті 19 Конституції України про те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин;
- звільнення від податкового обов`язку щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін сплати яких настав в період після прийняття постанови про визнання боржника банкрутом, передбачено законом (частина перша статті 38 Закону про банкрутство), а також зумовлює раціональне сподівання такого боржника на те, що після встановлення його неплатоспроможності у нього не виникають додаткові зобов`язання.
Основні фактичні обставини справи.
28.10.2014 ухвалою Господарського суду Одеської області порушено провадження у справі про банкрутство Сільськогосподарського виробничого кооперативу імені Кутузова (далі - СВК імені Кутузова/боржник).
09.12.2014 ухвалою попереднього засідання суду затверджено реєстр вимог кредиторів боржника.
16.12.2014 постановою Господарського суду Одеської області СВК імені Кутузова визнано банкрутом, відносно боржника відкрито ліквідаційну процедуру.
20.12.2019 ухвалою Господарського суду Одеської області відхилено повністю вимоги Чорноморської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області про визнання поточних кредиторських вимог до боржника на загальну суму 10 371, 70 грн. Зазначені вище вимоги Чорноморської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області за період з 22.12.2014 по 20.04.2016 складають собою суму єдиного внеску на суму нарахованої заробітної плати, що виникли після винесення постанови про визнання боржника банкрутом.
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що системний аналіз положень пункту 1.3. статті 1 ПК України та положень частини першої статті 38 Закону про банкрутство дає підстави дійти висновку, що з моменту визнання боржника банкрутом (ухвалення постанови у справі про банкрутство) у банкрута не виникає додаткових зобов`язань, у тому числі обов`язку зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), які нараховані після моменту визнання боржника банкрутом, крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.
Аналогічна норма щодо неможливості виникнення обов`язку зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), які нараховані після моменту визнання боржника банкрутом, крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури, викладена у частині першій статті 59 Кодексу України з процедур банкрутства, на чому додатково наголосив суд першої інстанції.
Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про те, що боржник, який визнаний судом банкрутом, з урахуванням вимог статті 38 Закону про банкрутство, має право на легітимне очікування щодо звільнення від податкового обов`язку щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін сплати яких настав в період після прийняття постанови про визнання боржника банкрутом.
28.04.2020 постановою Південно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області задоволено частково. Ухвалу Господарського суду Одеської області від 20.12.2019 у справі № 916/4181/14 в частині відмови Чорноморській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС в Одеській області у визнанні кредиторських вимог по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за листопад 2014 року в сумі 2 039,50 грн скасовано. Визнано кредиторські вимоги Чорноморської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за листопад 2014 року в сумі 2 039,50 грн та включено їх до другої черги задоволення.
Зокрема, суд апеляційної інстанції виходив з того, що вимоги по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за листопад 2014 року в сумі 2 039,50 грн мають поточний характер, оскільки вони виникли після порушення провадження у справі про банкрутство Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Кутузова, але до ухвалення постанови про визнання боржника банкрутом від 16.12.2014.
При цьому решта вимог не підлягає визнанню у межах справи про банкрутство з мотиву, викладеного судом першої інстанції.
Досліджуючи спірне питання, слід зауважити, що як норма статті 38 Закону про банкрутство є комплексною нормою, яка містить у собі низку наслідків введення відносно боржника ліквідаційної процедури, зокрема, завершення господарської діяльності боржника закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції у разі можливості її продажу, можливість укладення та виконання договорів, що мають на меті захист майна банкрута або забезпечення його збереження (підтримання) у належному стані, договорів оренди майна, яке тимчасово не використовується, на період до його продажу у процедурі ліквідації тощо, неможливість виникнення жодних додаткових зобов`язань, у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури, звільнення членів виконавчого органу (керівник) банкрута з роботи у зв`язку з банкрутством підприємства, а також припинення повноваження власника (органу, уповноваженого управляти майном) майна банкрута.
За таких обставин, доцільно розглянути наслідки визнання боржника банкрутом з декількох точок зору, оскільки сплата єдиного внеску є наслідком виникнення трудових відносин між боржником у справі про банкрутство та працівником.
Згідно з частиною 2 статті 41 Закону про банкрутство (пункт 9 частина 1 статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства), ліквідатор з дня свого призначення, серед іншого, здійснює такі повноваження: з дня визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури повідомляє працівників банкрута про звільнення та здійснює його відповідно до законодавства України про працю.
Пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (КЗпПУ) встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною першою статті 49-2 КЗпПУ встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці.
Таким чином законодавець, встановлюючи гарантії працівників при звільненні, у тому числі, й на стадії ліквідаційної процедури, передбачає, що після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом, працівники юридичної особи-боржника як мінімум протягом двох місяців користуються тими ж трудовими та соціальними правами, що випливають з трудових правовідносин, які існували до прийняття судом постанови про визнання боржника банкрутом. При цьому, з огляду на необхідність завершення технологічного циклу, діюче законодавство не встановлює, що сама по собі постанова суду про визнання боржника банкрутом є підставою для звільнення працівників або для їх попередження про наступне звільнення.
Дискреційність дій роботодавця щодо можливості розірвання трудового договору з працівником на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпПУ при введенні ліквідаційної процедури щодо підприємства-боржника, на моє переконання, випливає саме з усвідомлення можливості продовження виробничої діяльності боржника на цій стадії до визначених статтею 38 Закону про банкрутство /статтею 59 Кодексу України з процедур банкрутства часових меж.
Таким чином, ані статтями 38,47 Закону про банкрутство, ані статтею 59 Кодексу України з процедур банкрутства, ані статтею 40 КЗпПУ не встановлено вимоги автоматичного звільнення всіх співробітників підприємства-боржника внаслідок визнання останнього банкрутом. Більше того, стаття 47 Закону про банкрутство поширює на звільнених працівників боржника гарантії, що встановлені законодавством України про працю та про зайнятість населення.
Відповідно до вимог частини другої статті 41 Закону про банкрутство (частина перша статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства) з дня визнання підприємства банкрутом та відкриття відносно нього ліквідаційної процедури працівників цього підприємства повідомляється про звільнення в установленому законом порядку. Водночас зазначена норма Закону не встановлює чіткої часової межі, з якої працівники боржника вважаються звільненими.
У силу статті 46 Конституції України систему соціального захисту громадян, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, гарантується, зокрема, загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій.
У статті 64 Конституції України встановлено, що зазначені конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України, зокрема - в умовах воєнного або надзвичайного стану.
У силу статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Таким чином, основними рисами суспільних відносин у галузі загальнообов`язкового державного соціального страхування є:
- обов`язковість сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування;
- формування за рахунок реальної сплати ЄСВ страхового стажу застрахованої особи;
- отримання застрахованою особою соціальної послуги у вигляді конкретного матеріального блага у випадках, що передбачені законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески; страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Згідно з статтею 7 того ж Закону загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами, серед іншого, обов`язковості страхування осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) та інших підставах, передбачених законодавством, а також осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, фізичних осіб - підприємців.
Таким чином, діючим законодавством встановлено обов`язковість загальнообов`язкового державного пенсійного страхування для всіх осіб, що працюють за трудовим договором незалежно від перебування роботодавця у стані неплатоспроможності (ліквідаційній процедурі).
Водночас частиною сьомою статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що сума недоїмки не підлягає списанню, зокрема в разі укладення з платником єдиного внеску мирової угоди відповідно до вимог Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», крім випадків повної ліквідації юридичної особи або смерті фізичної особи, визнання її безвісно відсутньою, недієздатною, оголошення померлою та відсутності осіб, які відповідно до цього Закону несуть зобов`язання із сплати єдиного внеску.
Таким чином, законодавцем підкреслено необхідність нарахування єдиного внеску протягом всіх процедур банкрутства з можливістю застосування інституту списання нарахованої недоїмки у випадку повної ліквідації юридичної особи.
За таких обставин існує певна колізія між статтями 38 Закону про банкрутство (статтею 59 Кодексу України з процедур банкрутства) та статтею 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у частині наслідків прийняття судом постанови про визнання боржника-роботодавця банкрутом у розрізі його обов`язку щодо нарахування та сплати єдиного внеску, який виник у ліквідаційній процедурі.
Шляхом вирішення такої колізії, на моє переконання, є необхідність застосування у спірних відносинах саме норм законодавства, що регулює сплату єдиного внеску, які є спеціальними, з огляду на конституційні гарантії, передбачені статтями 46, 64 Конституції України та зміст частини 12 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», якою встановлено, що за наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов`язаннями із сплати єдиного внеску зобов`язань із сплати податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законом, або зобов`язань перед іншими кредиторами зобов`язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов`язаннями, крім зобов`язань з виплати заробітної плати (доходу).
Обраний в ухваленій у цій справі постанові підхід, на моє переконання, звужує обсяг гарантій, що забезпечуються Конституцією України, зокрема, визначених у статті 46, що самою Конституцією України не передбачено.
З огляду на це, вважаю, що ухвалена у цій справі постанова палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду прийнята без врахування статті 8 Конституції України, згідно з якою норми Конституції України є нормами прямої дії, статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», статтям 1,7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Водночас, враховуючи соціальну спрямованість української держави, закріплену у статті 3 Конституції України, крізь призму визначення забезпечення прав і свобод людини як головного обов`язку держави, зауважую, що в цій справі Верховний Суд необґрунтовано надав пріоритет регулюванню приватно-правових відносин (погашення вимог конкретного кредитора до боржника) відносно регулювання публічно-правових відносин, які зводяться до гарантування державою соціальних прав працюючих на території України фізичних осіб на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.
Комплексний характер описаних вище гарантій випливає з норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та пункту 3 Розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом платники страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, вважаються платниками єдиного внеску.
У розумінні міжнародних зобов`язань України, зокрема, щодо виконання Першого Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» подібний підхід означатиме порушення державою прав громадян на їх власність через відмову у задоволенні їх «легітимних очікувань» на забезпечення соціальними страховими виплатами у належному розмірі, у тому числі, з урахуванням презумпції виконання роботодавцем його обов`язку по перерахуванню до державного бюджету єдиного соціального внеску як основи страхового стажу працівника за період ліквідаційної процедури, протягом якого працівником належно виконуються його обов`язки по трудовому договору.
Додатково слід зазначити, що ЄСПЛ, розглядаючи особливості застосування Конвенції та Першого протоколу у розрізі банкрутства, наголошує на необхідності розуміння «конкуруючих приватних інтересів у горизонтальних відносинах», що виникають у межах банкрутства між боржником та кредиторами (Рішення Великої Палати ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії» від 03.04.2012, п.131).
Горизонтальність відносин, водночас, вимагає від держави гарантування того, що приватні інтереси кредиторів у справі про банкрутство будуть задовольнятися саме за рахунок майна боржника, осіб, що відповідають за його боргами. Водночас такі приватні інтереси кредиторів у справі про банкрутство не можуть задовольнятися за рахунок рядових працівників боржника, які, після визнання боржника банкрутом, будуть позбавлені гарантій соціальних страхових виплат через несплату боржником відповідних внесків.
Тому вважаю хибною концепцію «легітимних очікувань» боржника на звільнення його від обов`язку нарахування та сплати єдиного внеску, що виникає у ліквідаційній процедурі, яку було застосовано у даній справі судами першої та апеляційної інстанцій. У даній справі не встановлено тих обставин, за яких би «легітимні очікування» боржника або його кредиторів переважали б над «легітимними очікуваннями» працівників боржника у розрізі забезпечення гарантій їх соціального забезпечення.
На моє переконання, багато у чому процедура банкрутства є елементом публічного порядку у державі, який у розрізі банкрутства розкривається у декількох формах: неприпустимість доведення особи до банкрутства; неприпустимість фіктивного банкрутства; неприпустимість відчуження майна боржника на шкоду його кредиторам; неприпустимість зловживання боржником податковими пільгами, що надаються законодавцем, на стадії ліквідації; неприпустимість зменшення гарантій працівників, які на стадії ліквідації боржника забезпечують його життєдіяльність (підтримання ліквідаційної маси у належному стані тощо).
Отже, забезпечення такого публічного порядку вимагає від держави в особі суду адекватного реагування на порушення конституційних принципів, елементом якого має бути дотримання принципу обов`язковості сплати боржником єдиного внеску на соціальне страхування незалежно від стадії процедури банкрутства. При цьому єдиний соціальний внесок та обов`язковість його сплати є наслідком виконання працівником своїх трудових обов`язків, й у розумінні законодавства про банкрутство є частиною суспільних відносин виробничого характеру (закінчення технологічного циклу з виготовлення продукції). Унаслідок цього введення ліквідаційної процедури відносно боржника не може звільняти останнього від нарахування та сплати єдиного соціального внеску, що виник під час дії ліквідаційної процедури.
Окремим аспектом описаної вище проблематики є ймовірність поновлення підприємницької діяльності боржника у випадку погашення у ліквідаційній процедурі всіх вимог кредиторів (пункт 7 частини 1 статті 83 Закону). У такому випадку, з урахуванням можливості збереження працюючих робітників задля закінчення технологічного циклу, виникає ситуація епізодичної несплати єдиного внеску, яка не може бути виправдана з точки зору права.
Пропозиції щодо вдосконалення законодавства.
Питання сплати ЄСВ у ліквідаційній процедурі є індивідуальною проблемою у сукупності питань, що виникають зі сплатою податків та обов`язкових платежів боржниками у процедурі банкрутства при введенні відносно останніх ліквідаційної процедури.
У межах ліквідаційної процедури, зазвичай, виникають три види суспільних відносин у царині господарської діяльності боржника-банкрута: виробничі (спрямовані на закінчення технологічного процесу), охоронні (спрямовані на збереження ліквідаційної маси) та реалізаційні (спрямовані на реалізацію ліквідаційної маси). При цьому охоронні відносини поділяються на відносини, що виникають у сфері фізичної схоронності майна боржника та відносини, що виникають у сфері забезпечення економічної цінності майна боржника до моменту його реалізації (ремонт обладнання та приміщень тощо задля забезпечення найвищої ціни реалізації).
За таких обставин видається доцільним ввести різний режим оподаткування трьох зазначених вище напрямків: звільнення від оподаткування /встановлення максимально сприятливого режиму оподаткування для боржника у процедурі банкрутства його охоронної та реалізаційної діяльності та збереження звичайного режиму оподаткування та сплати обов`язкових платежів для забезпечення закінчення технологічного процесу. Такий порядок створить ефективний механізм недопущення переходу боржника у ліквідаційну процедуру лише задля звільнення від оподаткування і сприятиме в цілому нормалізації суспільних відносин у царині банкрутства у розрізі описаних вище відносин.
Суддя В.Г. Пєсков