ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2021 року м.Дніпро Справа № 908/1447/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Антоніка С.Г., Дарміна М.О.

при секретарі судового засідання: Логвіненко І.Г.

представники сторін:

від Дніпропетровської обласної прокуратури: Риженко В.О. прокурор, посвідчення № 051259 від 24.10.2018;

від відповідача-2: Сідельникова О.Л. адвокат, ордер серія АР № 1003552 від 06.07.2020;

від відповаідача-2 : Гришин С.В., адвокат, ордер серія АР № 1014099 від 07.12.2020;

представник відповідача-1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на рішення Господарського суду Запорізької області від 07.10.2020, ухвалене суддею Топчій О.А., повний текст якого складений 19.10.2020, у справі №908/1447/20

за позовом Виконувача обов`язків керівника Запорізької місцевої прокуратури №2 Запорізької області в інтересах держави в особі Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, Запорізька обл., Запорізький р-н, с. Широке,

до відповідача-1 Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, м. Запоріжжя,

до відповідача-2 Фізичної особи підприємця Зозуля Василя Анатолійовича, Запорізька обл., Запорізький р-н, с. Лукашеве

про визнання незаконним і скасування наказу, визнання недійсним договору оренди землі та зобов`язання повернути земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Виконувача обов`язків керівника Запорізької місцевої прокуратури №2 Запорізької області, подана в інтересах держави в особі Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області до відповідачів Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області та Фізичної особи підприємця Зозуля Василя Анатолійовича, в якій заявник з урахуванням заяви від 08.09.2020 просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області №8-857/27-15-СГ від 09.12.2015 Про передачу в оренду земельної ділянки;

- визнати недійсним договір оренди землі б/н від 10.12.2015, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області та ОСОБА_1 , на підставі якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис про інше речове право №12533520 щодо оренди земельної ділянки площею 33,0900 га, кадастровий номер :03:001:2025, що розташована на території Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області за межами населеного пункту, припинивши право оренди ФОП Зозуля Василя Анатолійовича, зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.12.2015 за номером запису про інше речове право №12533520;

- зобов`язати фізичну особу-підприємця Зозуля Василя Анатолійовича ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , ін. код НОМЕР_1 ) повернути земельну ділянку площею 33,0900 га, кадастровий номер :03:001:2025, що розташована на території Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області за межами населеного пункту на користь територіальної громади, в особі Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області (70413, Запорізька обл., Запорізький р-н., с. Широке, вул. Центральна, 1, ).

Позовні вимоги обґрунтовано наступним:

- при подачі клопотання до ГУ Держгеокадастру Зозуль В.А. не обґрунтував розмір земельної ділянки та не зазначив перспективи діяльності фермерського господарства, тобто не довів, що новостворене фермерське господарство матиме змогу самостійно, силою та працею членів фермерського господарства обробляти отриману земельну ділянку, чи має він власну техніку для обробітки землі тощо;

- Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області при винесенні наказу щодо передачі ОСОБА_1 земельної ділянки державної форми власності в користування, належним чином не пересвідчилось в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та можливості самостійно обробляти земельну ділянку;

- відповідачем-2 не створене фермерське господарство;

- право на пільгове отримання земельної ділянки державної форми власності для створення фермерського господарства громадянин може використати лише один раз, додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримувати на конкурентних засадах через участь у торгах. Натомість ОСОБА_1 на момент прийняття оскаржуваного наказу вже реалізував своє право на пільгове отримання земельної ділянки державної власності у користування для ведення фермерського господарства, отримавши у тимчасове користування 50 га в постійне користування на підставі рішення чотирнадцятої сесії Бердянської районної ради народних депутатів №4 від 31.03.1994 (колгосп ім. Смирнова, ґрунтозахисної сівозміни, поле №1). На підставі того ж рішення ОСОБА_1 надано земельну ділянку площею 36,02 га для ведення фермерського господарства, що розташована на території Долинської сільської ради, про що видано Державний акт на право постійного користування землею серії ЗП 000001 від 31.05.1994;

- наказ ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області № 8-857/27-15-СГ від 09.12.2015 суперечить вимогам статей 7, 8 Закону України Про фермерське господарство, статті 123 та ч. 2 статті 124 Земельного кодексу України.

В позовній заяві Прокурор зазначає, що оскільки договір оренди землі від 10.12.2015 є похідним від незаконного наказу Відповідача 1 №8-857/27-15-СГ від 09.12.2015, останній підлягає визнанню судом недійсним з моменту його вчинення, оскільки його укладено з порушенням вимог статей 7, 8 Закону України Про фермерське господарство, статей 123, 124, 134 Земельного кодексу України.

Позовна вимога про зобов`язання повернути земельну ділянку є похідною від позовних вимог про визнання незаконним і скасування наказу, та визнання недійсним договору оренди землі.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 07.10.2020 у справі №908/1447/20 в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись із вказаним рішенням, заступник керівника Запорізької обласної прокуратури звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду правовій позиції Верховного Суду з цього питання, просить рішення господарського суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

При цьому, в обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення Господарського суду Запорізької області постановлено внаслідок неправильного застосування норм матеріального права (не застосовано норми ст. ст. 7, 12 Закону України Про фермерське господарство, ст. ст. 116, 118, 124, 134 Земельного кодексу України, які підлягали застосуванню) та з порушенням норм процесуального права (ч. 4. ст. 236 ГПК України).

На думку Скаржника, ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області в порушення норм законодавства не перевірено дійсність волевиявлення заявника на створення фермерського господарства з урахуванням перспектив його діяльності, наявності власних матеріальних та трудових ресурсів для обробітку землі, а висновки суду щодо відсутності таких порушень не відповідають обставинам справи.

Факти відсутності у Відповідача-2 відповідної сільськогосподарської техніки доведено прокурором шляхом надання інформації з ГУ Держспоживслужби в Запорізькій області та ОСОБА_1 не спростовані, будь-яких договорів щодо оброблення землі, укладених з іншими особами, ним до суду не надано. Зазначені обставини викликають обґрунтований сумнів в тому, що ОСОБА_1 мав намір використовувати та використовує вказані земельні ділянки для цілей, заявлених для їх отримання.

Матеріали справи містять рішення Бердянської районної ради народних депутатів Бердянського району Запорізької області від 31.03.1994 № 4, яким ОСОБА_1 передано в постійне користування для ведення фермерського господарства земельну ділянку площею 36,02 га на території Долинської сільської ради Бердянського району.

Таким чином, ОСОБА_2 ще у 1994 році отримав у постійне користування земельну ділянку для ведення фермерського господарства; протягом грудня 2015 року отримав для ведення фермерського господарства 3 земельні ділянки державної власності загальною площею понад 75 га, з яких спірну - поза конкурсною процедурою, що суперечить вимогам ст. ст. 7, 12 Закону України Про фермерське господарство, ст. ст. 116, 123, 134 Земельного кодексу України.

Висновки господарського суду у цій справі, що право на безоплатне отримання земельної ділянки державної або комунальної власності одного виду громадянин може використати один раз за умови завершення процесу створення та реєстрації фермерського господарства не відповідають наведеним нормам законів та правовій позиції Верховного Суду у спірних правовідносинах.

Дані обставини свідчить про те, що ОСОБА_1 , зловживаючи своїм правом, визначеним ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України щодо виділення земель для фермерського господарства поза конкурсною процедурою, штучно застосував пільговий порядок для отримання 75 га державних земель (у тому числі спірної земельної ділянки) без наміру самостійно господарювати на них, та отримав їх в інтересах сільськогосподарського підприємства, яке очолював та очолює до теперішнього часу.

Скаржник наголошує на тому, що обґрунтовуючи недійсність спірного наказу Відповідача - 1 та договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_1 та Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області, Прокурор просив повернути земельну ділянку саме власнику, а тому з урахуванням вимог ст. 45 ГПК України Позивачем у вказаному спорі є Широківська сільської рада Запорізького району Запорізької області, яка відповідно до вимог ст. 10 Закону України Про місцеве самоврядування та ст. 122 Земельного кодексу України здійснює на теперішній час повноваження власника земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:2025, отриманої на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна від 22.12.2018 та наказу ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області № 8-2315/15-18-СГ від тієї ж дати. Отже, висновки суду, що Прокурором невірно обрано Позивача не ґрунтуються на нормах закону.

Крім того, судом першої інстанції у порушення норм процесуального права ( ч. 4 ст. 236 ГПК України ) при ухваленні оскаржуваного рішення не було враховано висновки Верховного Суду, викладені при вирішенні аналогічних спорів у постановах від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц, від 29.01.2020 у справі № 927/83/19, від 26.08.2020 у справі № 908/684/19, 27.08.2020 у справі № 922/1948/19, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідач-2 у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти її задоволення, вважає рішення законним та обґрунтованим. Зазначив, що правомірно набув в оренду земельні ділянки для ведення фермерського господарства, є добросовісним користувачем земельної ділянки та має власні матеріальні та трудові ресурси для обробітку землі. Процедура передання земельної ділянки в оренду фізичній особі дотримана. До прийняття наказу Відповідачем-1 проведена відповідна перевірка інформації, зазначеної фізичною особою в заяві про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою. Також, ФОП Зозулем В.А. на адресу ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області надавались письмові обґрунтування щодо досвіду роботи у сфері сільського господарства та заява про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду. Крім того, діюче на час прийняття наказу від 28.12.2015 законодавство, не містило прямої заборони виділяти фізичним особам в оренду земельні ділянки з метою створення фермерського господарства, у випадку відсутності у Орендаря відповідної сільськогосподарської техніки.

Відповідач-2 також зазначає, що діючим законодавством не встановлений Орендарю обмежуючий термін для створення та реєстрації фермерського господарства з моменту укладення договору оренди земельної ділянки. Відповідач-2 зареєструвався як фізична особа-підприємець та створив декларацію сімейного фермерського господарства, здійснює користування земельною ділянкою відповідно до цільового призначення, обробляє земельну ділянку та виконує інші роботи відповідно до встановлених видів діяльності, сплачує податки та орендну плату у відповідності до умов договору та закону, Відповідачем-2 придбано спеціалізовану техніку для ведення фермерського господарства. Все вищевикладене свідчить про намір Відповідача-2 у створенні фермерського господарства.

Фізична особа підприємець, посилаючись на те, що станом на 09.12.2015 процес створення та реєстрації фермерського господарства Позивачем не був завершений, вважає, що заявник мав повне право одержати відповідну земельну ділянку під створення фермерського господарства на умовах оренди, що фактично відповідає вимогам Закону України "Про фермерське господарство" та Земельного кодексу України. Таким чином, доводи Прокурора щодо неможливості безоплатного отримання земельної ділянки Відповідачем-2 не відповідають дійсності.

На думку Відповідача-2 в даній справі відсутнє порушення інтересів держави, тому Прокурор не мав права на подання господарського позову, а відповідно і апеляційної скарги в інтересах органу місцевого самоврядування. Так, предметом позовної заяви до суду першої інстанції є земельна ділянка комунальної власності. Державний інтерес в спірних правовідносинах взагалі відсутній. Жодним чинним нормативно-правовим актом не передбачено право прокуратури звертатися з господарським позовом, а відповідно і апеляційною скаргою, від імені органу місцевого самоврядування.

Разом з тим, за твердженням Відповідача-2 Прокурором пропущено строк позовної давності для звернення до суду. Прокурор звернувся до господарського суду з позовом 05.06.2020. Предметом позову є наказ Головного управління Держгеокадастру у Запорізької області № 8-857/27-15-СГ від 09.12.2015 Про надання земельної ділянки в оренду та договір оренди землі б/н від 10.12.2015. Тому, позовні вимоги по заявленим позовним вимогам сплили 09.12.2018, а Прокурор звернувся до господарського суду з пропуском строку позовної давності.

В поданому позові не міститься обґрунтування поважності причин пропуску звернення Прокурора до суду. Посилаючись на закриття провадження по цивільній справі, прокурор не долучив тексту цивільного позову. Відтак, прокурор не може довести, що він звернувся до місцевого суду з цивільним позовом в межах трирічного строку позовної давності. Крім того, неможливо стверджувати, що предмети і підстави позовів по цивільній та господарській справі є ідентичними.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом згідно ч.1 ст. 263 ГПК України та не надали суду відзивів на апеляційну скаргу, що згідно ч. 3 ст. 263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Від Прокурора до суду надійшли письмові пояснення в яких він звертає увагу суду на те, що підставою його позову є порушення ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області норм матеріального права через повторне отримання ОСОБА_1 земельної ділянки державної власності для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів, а не внаслідок нестворення останнім фермерського господарства.

Прокурор у вказаних письмових поясненнях зазначає, що трирічний строк на звернення прокурора в інтересах держави в особі Широківської сільської ради за захистом свої порушених прав та інтересів до суду не пропущено.

Так, ч 3 ст. 264 ЦК України передбачено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Належними відповідачами у спірних правовідносинах є ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області та ФОП ОСОБА_1 , відтак пред`явлення прокурором позову лише до ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області в межах строку, встановленого ст. 257 ЦК України, та подальше закриття судом провадження у справі № 317/4075/18, свідчить про переривання перебігу позовної давності для звернення прокурора до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу. Отже, відповідно до приписів ч. 3 ст. 264 ЦК України для Прокурора строк позовної давності почався заново з 23.10.2019.

Також за матеріалами справи інформація щодо первинного отримання ОСОБА_1 в 1994 році у постійне користування на території іншого району області - Бердянського, земельної ділянки державної власності для ведення фермерського господарства площею 36,02 га надійшла до Запорізької місцевої прокуратури № 2 лише 08.05.2020.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.11.2020 (колегія суддів: головуючий, доповідач Іванов О.Г., судді Антонік С.Г., Дармін М.О.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на рішення Господарського суду Запорізької області від 07.10.2020 у справі № 908/1447/20; розгляд справи призначено у судовому засіданні на 14.12.2020.

14.12.2020 до Центрального апеляційного господарського суду представником відповідача-2 подано клопотання про відкладення судового засідання через його участь, як члена комісії, у атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), та, відповідно, неможливість явки вказаного представника у призначене засідання суду з розгляду апеляційної скарги.

В судове засідання 14.12.2020 представник відповідача-2 не з`явився.

Представники позивача та відповідача-1 в судове засідання 14.12.2020 також не з`явились; будь-яких клопотань суду не надсилали.

З урахуванням заявленого клопотання, ухвалою суду від 14.12.2020 розгляд справи відкладений на 18.01.2021.

18.01.2021 до Центрального апеляційного господарського суду представником відповідача-2 вдруге подано клопотання про відкладення судового засідання через його участь, як члена комісії, у атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), та, відповідно, неможливість явки вказаного представника у призначене засідання суду з розгляду апеляційної скарги.

Вказане клопотання подано засобами електронного зв`язку без накладення кваліфікованого цифрового підпису, що засвідчено довідкою відділу документообігу та контролю суду (канцелярією) від 18.01.2021 №06-21/33/21.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів відмовила в його задоволенні, з огляду на наступне.

По-перше, за приписами ч.8 ст.42 Господарського процесуального кодексу України якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).

Отже, відсутність кваліфікованого цифрового підпису на документі свідчить про не підписання поданого документу, наслідком чого є залишення його без розгляду (ч.4 ст.170 ГПК України).

По-друге, за нормами п.2 ч.2 ст.202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Згідно з п.2 ч.3 ст.202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Частиною 11 ст.270 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Таким чином, розгляд питання поважності причин неявки та відкладення в зв`язку з цим розгляду справи є визначальним лише для першого судового засідання, для другого та наступних судових засідань підстави неявки учасника провадження не мають значення.

При цьому слід зазначити, що у засіданні 18.01.2021 від відповідача-2 брав участь представник, що свідчить про наявність більше, ніж одного представника у відповідача-2 та можливість скористатись своїми процесуальними правами для належного представництва.

В судовому засіданні 18.01.2021 оголошена перерва до 02.02.2021.

В судовому засіданні 02.02.2021 Центральним апеляційним господарським судом оголошено вступну та резолютивну частини постанови у даній справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора та представників Відповідача-2, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

Прокуратурою Запорізької області в ході вивчення стану законності надання у власність та користування, а також використання земель, виявлені факти порушення інтересів держави Головним управлінням Держземагенства у Запорізькій області та громадянином ОСОБА_1 , що полягають у прийнятті незаконного наказу про передачу земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства, а також укладення договору оренди землі сільськогосподарського призначення з огляду на наступне.

08.12.2015 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру Запорізької області з клопотанням про надання в оренду земельної ділянки площею 33,0900 га для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області за кадастровим №:03:001:2025 строком на 49 років (т. 1 а.с. 33).

До клопотання ОСОБА_1 надано письмове обґрунтування з питання досвіду роботи у сфері фермерського господарства, плани щодо подальшого використання земельної ділянки, та зобов`язання використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням (т. 1 а.с. 34).

Відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 09.12.2015 №8-857/27-15-СГ ОСОБА_1 надано в оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 33,0900 га (кадастровий номер :03:001:2025) строком на 49 років для ведення фермерського господарства, розташованої на території Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області (т. 1 а.с. 31-32).

На підставі зазначеного наказу між Головним управлінням Держгеокадастру в Запорізькій області та ОСОБА_1 10.12.2015 укладено договір оренди земельної ділянки кадастровий номер :03:001:2025 для ведення фермерського господарства, строком на 49 років, який зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 15.12.2015 за №12533520 (т. 1 а.с. 41-44).

Сторони погодили, що договір оренди землі укладається строком на 49 років, для ведення фермерського господарства. Цільове призначення земельної ділянки: землі сільськогосподарського призначення (п а ст. 19 Земельного кодексу України).

Договір оренди землі від 10.12.2015 підписаний уповноваженими представниками Орендаря і Орендодавця, та скріплений печаткою управління.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником земельної ділянки кадастровий номер :03:001:2025, площа 33,09 га є Широківська сільська рада Запорізького району Запорізької області (), на підставі акту приймання - передачі нерухомого майна, серія та номер: б/н, виданий 22.12.2018, видавник: Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області / Широківська сільська об`єднана територіальна громада Запорізького району Запорізької області, наказ про передачу у власність земельних ділянок державної власності у комунальну власність, серія та номер: 8-2315/15-18-СГ, виданий 22.12.2018, видавник: Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46495164 від 16.04.2019 (т. 1 а.с. 57-59).

21.04.2020 до Запорізької місцевої прокуратури №2 з Державного архіву Запорізької області надійшло рішення чотирнадцятої сесії Бердянської районної ради народних депутатів № 4 від 31.03.1994, оформлене протоколом № 15, яким ОСОБА_1 надано в постійне користування для ведення фермерського господарства землю (колгосп ім. Смирнова, поле № 1, ґрунтозахисна сівозміна) (т. 1 а.с. 75-83).

При цьому, у супровідному листі зазначено, що додатки до рішення відсутні, зокрема Державний акт на право постійного користування землею серії ЗП 000001 № 59 від 31.05.1994 (т. 1 а.с. 75).

08.05.2020 до Запорізької місцевої прокуратури №2 на її запит № 34-3029 від 30.04.2020 з боку Міськрайонного управління у Бердянському районі та м. Бердянську Головного управляння Держгеокадастру у Запорізькій області надійшла завірена копія Державного акту на право постійного користування землею серії ЗП 000001 № 59, реєстр № 176 від 31.05.1994, виданого на підставі рішення сесії Бердянської районної ради від 31.03.1994 № 4 на ім`я ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 62).

Отже, на підставі рішення чотирнадцятої сесії Бердянської районної ради народних депутатів № 4 від 31.03.1994 ОСОБА_1 надано земельну ділянку площею 36,02 га для ведення фермерського господарства, що розташована на території Долинської сільської ради, про що видано Державний акт на право постійного користування землею серії ЗП 000001 № 59 від 31.05.1994 (т. 1 а.с. 63-64).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області №8-857/27-15-СГ від 09.12.2015 прийнятий Відповідачем-1 у чіткій відповідності до норм діючого законодавства, та договір оренди землі б/н від 10.12.2015 укладений з урахуванням ст. ст. 7, 8 Закону України Про фермерське господарство, ст. ст. 123, 124, 134 Земельного кодексу України.

Враховуючи викладене, суд не знайшов правових підстав для зобов`язання Фізичної особи - підприємця Зозуля Василя Анатолійовича повернути земельну ділянку площею 33,0900 га, кадастровий номер :03:001:2025, що розташована на території Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області за межами населеного пункту на користь територіальної громади в особі Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області.

Оскільки станом на 09.12.2015 процес створення та реєстрації фермерського господарства позивачем не був завершений, а тому заявник мав повне право одержати відповідну земельну ділянку під створення фермерського господарства на умовах оренди, що фактично відповідає вимогам Закону України Про фермерське господарство та Земельного кодексу України в редакціях як на час видання відповідачем-1 наказу, так і на час винесення судового рішення.

Крім того, суд дійшов висновку, що прокурором безпідставно позивачем визначено Широківську сільську раду, оскільки Широківська сільська рада Запорізького району Запорізької області не створювала наказ від 09.12.2015 № 8-857/27-15-СГ та не є стороною договору оренди землі від 10.12.2015.

Колегія суддів лише погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей ( ст. 22 Земельного кодексу України ).

Статтею 31 Земельного кодексу України (тут і далі - в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного наказу) передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).

Відповідно до частини першої ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

За змістом ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 134 Земельного кодексу України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах), зокрема, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, для сінокосіння і випасання худоби, для городництва.

Відповідно до частин другої, третьої ст. 123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, ст. 123 Земельного кодексу України врегульовано загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування у тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначено вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; заборонено компетентним органам вимагати не передбачені цією статтею матеріали та документи; установлені загальні підстави для відмови у наданні такого дозволу.

Разом з тим відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням фермерських господарств, регулюються, крім положень Земельного кодексу України, положеннями Закону України "Про фермерське господарство" ( далі - Закон № 973-IV ) та іншими нормативно-правовими актами України ( ст. 2 цього Закону ).

Відповідно до частин першої, другої статті 1 Закону № 973-IV фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.

Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (стаття 8 Закону № 973-IV).

Згідно з частиною першою ст. 7 Закону № 973-IV для отримання ( придбання ) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом ( частини друга, четверта ст. 7 Закону № 973-IV).

Таким чином, спеціальний Закон № 973-IV визначає обов`язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які відрізняються від загальних вимог, передбачених ст. 123 Земельного кодексу України до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, у заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства потрібно зазначити не лише бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтувати розміри земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (ст. 5 Земельного кодексу України) та меті регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає у створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання й охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України ( преамбула Закону № 973-IV ).

Отже, при вирішенні вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягає порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, визначений ст. 7 Закону № 973-IV як спеціального по відношенню до ст. 123 Земельного кодексу України.

Таким чином, за змістом статей 1, 7, 8 Закону № 973-IV заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити сукупність передбачених частиною першою ст. 7 цього Закону відомостей і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору суд) повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, у тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Разом з тим відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.08.2020 у справі № 922/1948/19, від 30.06.2020 у справі № 665/2508/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц.

За матеріалами даної справи 08.12.2015 ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області із клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо передачі йому в оренду земельної ділянки площею 33,0900 га для ведення фермерського господарства, розташованої на території Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області терміном на 49 років.

До клопотання ним надано обґрунтування, яке звелось до наявності досвіду роботи у сфері фермерського господарства більше 10 років, планів щодо подальшого використання земельної ділянки шляхом вирощування сільськогосподарських культур та зобов`язання її використання за цільовим призначенням.

Також до клопотання ОСОБА_1 надано копії паспорта та трудової книжки щодо перебування його з 2000 по 2015 роки на посадах директорів ТОВ Лукашеве і ТОВ Бі-Прайм-3, які здійснюють виробництво сільськогосподарської продукції, а також схему бажаного місця розташування земельної ділянки.

Таким чином, доводи прокурора про те, що при винесенні наказу від 09.12.2015 про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки державної власності в користування, відповідач-1 належним чином не пересвідчився в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та можливості самостійного оброблення земельної ділянки, колегією суддів не приймаються, оскільки

прийняттю наказу відповідачем-1 передували дії як зі сторони громадянина, так і Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, які свідчать про те, що відповідачем-1 проведена відповідна перевірка інформації, зазначеної фізичною особою в заяві про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Крім того, діюче на час прийняття наказу від 09.12.2015 законодавство, не містило прямої заборони виділяти фізичним особам в оренду земельні ділянки з метою створення фермерського господарства, у випадку відсутності у орендаря відповідної сільськогосподарської техніки.

Щодо посилань заявника апеляційної скарги на те, що відповідач-2 так і не створив фермерське господарство колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 5 Закону України Про фермерське господарство закріплено, що право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18 річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Земельні ділянки для ведення фермерського господарства передаються громадянам України у власність і надаються в оренду із земель державної або комунальної власності.

У відповідності до положень статті 8 Закону після одержання засновником державного акту на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб.

Згідно приписів статті 12 Закону землі фермерського господарства можуть складатися із земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

З системного аналізу правових норм Закону України Про фермерське господарство (в редакції станом на дату видання наказу від 09.12.2015), слідує що діючим законодавством не встановлений орендарю обмежуючий термін для створення та реєстрації фермерського господарства з моменту укладення договору оренди земельної ділянки.

Проте, матеріали справи містять рішення Бердянської районної ради народних депутатів Бердянського району Запорізької області від 31.03.1994 № 4, яким ОСОБА_1 передано в постійне користування для ведення фермерського господарства земельну ділянку площею 36,02 га на Території Долинської сільської ради Бердянського району.

На виконання цього рішення Відповідачу-2 видано Державний акт на право постійного користування землею серії ЗП 000001 № 59 від 31.05.1994 (т. 1 а.с. 63-64).

Разом з тим, з урахуванням вимог статей 7, 12 Закону № 973-IV, статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз.

Додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримати на конкурентних засадах через участь у торгах.

Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц та у постановах Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 314/3881/15-ц, від 25.09.2019 у справі № 397/30/17, від 29.01.2020 у справі № 927/83/19, від 25.03.2020 у справі № 357/2418/15-ц та від 27.08.2020 у справі № 922/1948/19.

При цьому, апеляційний господарський суд констатує, що ОСОБА_1 не мав правомірних (справедливих) сподівань на отримання землі в оренду поза конкурсом, адже йому вже надавалась на праві постійного користування (поза конкурсом) земельна ділянка саме для ведення фермерського господарства.

Дані обставини свідчить про те, що ОСОБА_1 , зловживаючи своїм правом, визначеним ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України щодо виділення земель для фермерського господарства поза конкурсною процедурою, штучно застосував пільговий порядок для отримання спірної земельної ділянки.

Наведене призвело до порушення правових засад рівності прав та загального доступу громадян до земельних ресурсів, як власності Українського народу, визначених у ст. ст. 13, 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України, які на практиці реалізуються шляхом запровадження механізму передачі земель державної та комунальної власності в оренду за результатами земельних торгів.

У зв`язку із цим колегія суддів погоджується, що прокурором доведено факт отримання ОСОБА_1 поза конкурсною процедурою в грудні 2015 року для ведення фермерського господарства спірної земельної ділянки державної власності площею 33,0900 га, кадастровий номер :03:001:2025, що розташована на території Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області за межами населеного пункту, що суперечить положенням ст. ст. 13, 14 Конституції України, ст. ст. 7, 12 Закону України "Про фермерське господарство" та ст. ст. 116, 123, 134 Земельного кодексу України. |

Отже, висновки господарського суду у цій справі, що право на безоплатне отримання земельної ділянки державної або комунальної власності одного виду громадянин може використати один раз за умови завершення процесу створення та реєстрації фермерського господарства не відповідають наведеним нормам законів та правовій позиції Верховного Суду у спірних правовідносинах.

Враховуючи наведені обставини, апеляційний господарський суд, на відміну від місцевого господарського суду, дійшов висновку про те, що спірна земельна ділянка передана ОСОБА_1 із порушенням вимог статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України, статей 7, 12 Закону України "Про фермерське господарство", що є підставою для визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області №8-857/27-15-СГ від 09.12.2015 Про передачу в оренду земельної ділянки та, відповідно, визнання недійсним договору оренди землі б/н від 10.12.2015, укладеного між Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області та ОСОБА_1 , та зобов`язання повернути спірну земельну ділянку на користь територіальної громади в особі Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок місцевого господарського суду про те, що заявником в позовній заяві невірно визначений Позивач (Широківська сільська рада Запорізького району Запорізької області) з огляду на наступне.

Відповідно до положень Закону України Про добровільне об`єднання територіальних громад Лукашівська сільська рада Запорізького району Запорізької області, на території якої розташована спірна земельна ділянка, та ще п`ять сільських рад Запорізького району об`єдналися в Широківську об`єднану територіальну громаду Запорізького району Запорізької області.

Так, рішенням Широківської сільської ради від 29.05.2017 № 1 Про підсумки виборів, визнання повноважень та реєстрацію депутатів Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області визнано повноваження депутатів Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, обраних на перших виборах депутатів сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад і відповідних сільських, селищних, міських голів 30.04.2017.

За матеріалами справи на підставі акта приймання-передачі нерухомого майна від 22.12.2018 та наказу ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області № 8-2315/15-18-СГ від тієї ж дати земельну ділянку з кадастровим номером :04:002:0815 площею 22 га передано в комунальну власність Широківської сільської об`єднаної територіальної громади в масиві земель загальною площею 2037,0838 га.

За рішенням Широківської сільської ради від 11.02.2019 на підставі вказаних документів прийнято у комунальну власність Широківської сільської ради ( об`єднаної територіальної громади ) вказані земельні ділянки та за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 07.05.2019 проведено державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за територіальною громадою сіл і селищ в особі Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області з кодом .

У зв`язку з викладеним Широківська сільська рада представляє інтереси ОТГ, є юридичною особою та відповідно до вимог ст. 10 Закону України Про місцеве самоврядування, ст. 122 Земельного кодексу України здійснює на теперішній час повноваження власника земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:2025.

Обґрунтовуючи недійсність спірного наказу Відповідача-1 та договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_1 та Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області, Прокурор просив повернути земельну ділянку саме власнику, а тому з урахуванням вимог ст. 45 ГПК України належним Позивачем у вказаному спорі є Широківська сільської рада Запорізького району Запорізької області.

При цьому, апеляційний суд враховує, що Прокурор належним чином обґрунтував в позовній заяві необхідність звернення до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Позивача та визначив Відповідачем-1 за позовом Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, оскільки просить скасувати накази Головного управління Держземагенства у Запорізькій області, яким і допущено порушення вимог законодавства при винесенні спірних наказів, тобто у даному випадку Прокурор захищає інтереси держави, що узгоджується з приписами ст. 53 ГПК України та ст. 23 Закону України Про прокуратуру, враховуючи що орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Відповідачем у справі та заперечує проти позовних вимог Прокурора, що також підтверджує обґрунтованість звернення прокурора з позовом до господарського суду за захистом інтересів держави.

До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 та інші) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що ЄСПЛ в питаннях оцінки "пропорційності", як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії")

Одночасно, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, ЄСПЛ загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (рішення та ухвали ЄСПЛ у справах "Раймондо проти Італії" від 22.02.1994, "Філліпс проти Сполученого Королівства" від 05.07.2001, "Аркурі та інші проти Італії" від 05.07.2001, "Ісмаїлов проти Російської Федерації" від 06.11.2008).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист право на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність та поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Як уже зазначалося, відповідно до положень земельного законодавства (Земельного кодексу України, Закону України "Про фермерське господарство"), які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності для ведення фермерського господарства громадянин міг використати один раз. Додатково земельні ділянки громадяни або фермерські господарства могли отримувати лише на конкурентних засадах шляхом участі у торгах.

При цьому офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів є публічними та загальнодоступними у зв`язку з чим набувач землі не мав перешкод у доступі до законодавства, міг і повинен був знати про те, що громадянин може набути земельну ділянку державної форми власності для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів лише один раз, а тому вона вибуває з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить добросовісність поведінки зазначеної особи під час набуття права користування спірними земельними ділянками під обґрунтований сумнів.

Таким чином, набувач спірних земельних ділянок не міг законно набути право користування ними. Натомість, він набув зазначене право в спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного, однак, юридичне оформлення права користування землею стало можливим у результаті прийняття органом державної влади низки рішень, які не є такими.

З огляду на викладене заперечення Відповідача-2 про те, що позбавлення набувача спірної земельної ділянки його майнових прав є непропорційним втручанням у вказані права, оскільки він не знав і не міг знати про відчуження спірного майна поза межами повноважень державного органу, є необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи.

Щодо доводів Відповідача-2 про те, що представляючи в суді Широківську сільську раду Запорізького району Запорізької області та подаючи позов від її імені, прокурор здійснює захист інтересів територіальної громади, а не держави, що суперечить приписам ст.23 ЗУ "Про прокуратуру", колегія суддів зазначає наступне.

Предметом спору, в даному випадку є передача в оренду земельної ділянки з порушенням вимог чинного законодавства.

Однак, Широківською сільською радою Запорізького району Запорізької області з моменту набуття права власності на спірну земельну ділянку не вживалися заходи до її повернення, визнання наказу та договору недійсними.

Відповідно до ст. ст. 5, 7 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

За приписами ст. 2 Закону України "Про місцеве самоврядування", місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

В силу ч. ч. 3, 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

У рішенні Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року № 1-1/99 визначено, що прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Поняття "орган уповноважений державою здійснювати відповідні повноваження" визначено, як орган державної влади або орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

З наведеного вбачається, що інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод органів місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування у визначених законом випадках є рівними за статусом носіями державної влади як і державні органи.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 по справі № 4/166 "Б".

Крім того, право звернення прокурора в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування підтверджене у постанові Великої Плати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 32/563 (провадження № 12-172гс18).

Водночас, під час розгляду справи в суді першої інстанції Позивачем та Відповідачем-2 було заявлено про застосування строку позовної давності.

Так, Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Таким чином, застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними в обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), яка в силу приписів статті 257 цього Кодексу встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 19.04.2017 у справі № 405/4999/15-ц та постановах Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 20.11.2018 у справі №372/2592/15, від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 05.06.2018 у справі № 359/2421/15-ц, від 30.05.2018 у справі № 367/2271/15-ц, від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 та від 30.05.2018 у справі № 359/2012/15-ц.

У застосуванні зазначених положень слід враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №907/50/16, в якій зазначено, що це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках:

1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 362/44/17.

Як підтверджено матеріалами справи прокурор звернувся з даним позовом за наслідками проведення прокурорської перевірки стану законності надання у власність та користування земельних ділянок.

Так, копія рішення чотирнадцятої сесії Бердянської районної ради народних депутатів № 4 від 31.03.1994, оформленого протоколом № 15, яким ОСОБА_1 надано в постійне користування для ведення фермерського господарства землю (колгосп ім. Смирнова, поле № 1, ґрунтозахисна сівозміна) надійшла до Запорізької місцевої прокуратури №2 з Державного архіву Запорізької області лише 21.04.2020.

При цьому, у супровідному листі зазначено, що додатки до рішення відсутні, зокрема Державний акт на право постійного користування землею серії ЗП 000001 № 59 від 31.05.1994 (т. 1 а.с. 75).

Завірена копія Державного акту на право постійного користування землею серії ЗП 000001 № 59, реєстр № 176 від 31.05.1994, виданого на підставі рішення сесії Бердянської районної ради від 31.03.1994 № 4 на ім`я ОСОБА_1 надійшла на адресу Запорізької місцевої прокуратури №2 на її запит № 34-3029 від 30.04.2020 від Міськрайонного управління у Бердянському районі та м. Бердянську Головного управляння Держгеокадастру у Запорізькій області лише 08.05.2020 (т. 1 а.с. 62).

Отже, саме з 08.05.2020 прокурору стало відомо про первинне отримання ОСОБА_1 в 1994 році у постійне користування земельної ділянки державної власності для ведення фермерського господарства.

На підставі викладеного колегія суддів констатує, що Держава в особі відповідного органу дізналася про передачу Відповідачу-2 в оренду спірної земельної ділянки з моменту видачі наказу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області №8-857/27-15-СГ, тобто з 09.12.2015.

Однак, про те, що ОСОБА_1 не мав прав на отримання землі в оренду поза конкурсом, адже йому раніше вже надавалась на праві постійного користування (поза конкурсом) земельна ділянка саме для ведення фермерського господарства, через що вищезазначений наказ видано з порушенням вимог статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України, статей 7, 12 Закону України "Про фермерське господарство", прокурор дізнався лише 08.05.2020.

Видача наказу від 09.12.2015 саме з порушенням законодавства і є порушенням прав власника земельної ділянки.

Тобто саме з 08.05.2020 прокурор дізнався про порушене право Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області при передачі в оренду земельної ділянки. І саме з цієї дати для нього почав перебіг строку позовної давності.

При цьому матеріали справи не містять доказів того, що Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області на момент видачі наказу №8-857/27-15-СГ від 09.12.2015 було обізнане про використання громадянином ОСОБА_1 у 1994 році свого права на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності.

Прокурор звернувся до господарського суду з позовом по цій справі - 05.06.2020.

З огляду на це, суд апеляційної інстанції погоджується з твердженнями Прокурора, що трирічний строк на звернення Прокурора в інтересах держави в особі Широківської сільської ради за захистом свої порушених прав та інтересів до суду на момент звернення не сплив.

Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 4 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; неправильне застосування норм статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України, статей 7, 12 Закону України "Про фермерське господарство", ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Господарського суду Запорізької області від 07.10.2020 у справі №908/1447/20 слід скасувати та прийняти у справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Зважаючи на задоволення апеляційної скарги та позовних вимог, судові витрати, понесені у зв`язку із подачею позову та апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України слід покласти на обох відповідачів в рівних частинах.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 277, 282-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на рішення Господарського суду Запорізької області від 07.10.2020 у справі № 908/1447/20 задовольнити.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 07.10.2020 у справі №908/1447/20 скасувати.

Прийняти у справі нове рішення, яким позов Виконувача обов`язків керівника Запорізької місцевої прокуратури №2 Запорізької області в інтересах держави в особі Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, Запорізька обл., Запорізький р-н, с. Широке, до відповідача-1 Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, м. Запоріжжя, до відповідача-2 Фізичної особи підприємця Зозуля Василя Анатолійовича, Запорізька обл., Запорізький р-н, с. Лукашеве про визнання незаконним і скасування наказу, визнання недійсним договору оренди землі та зобов`язання повернути земельну ділянку задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області №8-857/27-15-СГ від 09.12.2015 Про передачу в оренду земельної ділянки.

Визнати недійсним договір оренди землі б/н від 10.12.2015, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області та ОСОБА_1 , на підставі якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис про інше речове право №12533520 щодо оренди земельної ділянки площею 33,0900 га, кадастровий номер :03:001:2025, що розташована на території Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області за межами населеного пункту.

Зобов`язати фізичну особу-підприємця Зозуля Василя Анатолійовича ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , ін. код НОМЕР_1 ) повернути земельну ділянку площею 33,0900 га, кадастровий номер :03:001:2025, що розташована на території Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області за межами населеного пункту на користь територіальної громади, в особі Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області (70413, Запорізька обл., Запорізький р-н., с. Широке, вул. Центральна, 1, ).

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, м. Запоріжжя, на користь Запорізької обласної прокуратури 3153,00 грн судового збору за подачу позову.

Стягнути з фізичної особи-підприємця Зозуля Василя Анатолійовича ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Запорізької обласної прокуратури 3153,00 грн судового збору за подачу позову.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, м. Запоріжжя, на користь Запорізької обласної прокуратури 4729,50 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.

Стягнути з фізичної особи-підприємця Зозуля Василя Анатолійовича ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Запорізької обласної прокуратури 4729,50 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.

Видачу відповідних наказів згідно зі ст.327 ГПК України, з урахуванням необхідних реквізитів, доручити Господарському суду Запорізької області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 11.02.2021.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя М.О. Дармін

Суддя С.Г. Антонік