УХВАЛА

02 лютого 2021 року

м. Київ

Справа № 905/1317/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Бакуліна С. В. - головуючий, Губенко Н. М., Кролевець О. А.,

за участю секретаря судового засідання - Федорченка В. М.,

представників учасників справи:

прокурора - Томчук М. О.,

позивача - не з`явились,

відповідача-1 - не з`явились,

відповідача-2 - Сергієнко Д. Є.,

відповідача-3 - не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 5 жовтня 2020 року (головуючий - Плахов О. В., судді Здоровко Л. М., Чернота Л. Ф.) та рішення Господарського суду Донецької області від 16 жовтня 2019 року (суддя Аксьонова К. І.)

у справі № 905/1317/18

за позовом керівника Костянтинівської місцевої прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі позивача Костянтинівської міської ради

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Промбудколія",

2. Костянтинівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області,

3. Державного підприємства "Сетам"

про визнання недійсною заявки на реалізацію арештованого майна та результатів електронних торгів,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1 У липні 2018 року керівник Костянтинівської місцевої прокуратури Донецької області (далі - Прокурор) звернувся до Господарського суду Донецької області в інтересах держави в особі позивача Костянтинівської міської ради (далі - Міська рада) з позовом до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Промбудколія" (далі - ТОВ "Промбудколія"), 2. Костянтинівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі - Виконавча служба), 3. Державного підприємства "Сетам" (далі - ДП "Сетам") про:

- визнання недійсною заявки Виконавчої служби від 1 вересня 2017 року № 14.17-16/26107 на реалізацію арештованого майна в ДП "Сетам";

- визнання недійсними результатів електронних торгів з реалізації арештованого майна Комунального підприємства "Костянтинівське трамвайне управління" (далі - КП "Костянтинівське трамвайне управління"), проведеного ДП "Сетам" та оформленого протоколом від 20 листопада 2017 року № 298247, відповідно до якого ТОВ "Промбудколія" визнано переможцем торгів з продажу лоту "трамвайна колія загальною довжиною 2660,5 м, що знаходиться за адресою: Донецька область, місто Костянтинівка, від перехрестя вулиць Гастело та Братська до проспекту Ломоносова (зупинка Чайка).

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що майно, яке описано та реалізовано боржником в межах зведеного виконавчого провадження, належить на праві власності територіальній громаді Міської ради та закріплено за КП "Костянтинівське трамвайне управління" лише на праві оперативного управління, а тому, в силу вимог частини восьмої статті 60 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі - Закон № 280/97-ВР), його реалізація на електронних торгах повинна відбуватись лише після надання відповідної згоди на те власником майна - територіальною громадою Міської ради.

1.3. На думку Прокурора, внаслідок відчуження майна боржника без відповідної згоди органу місцевого самоврядування, що призвело до правових наслідків у вигляді незаконного проведення електронних торгів з реалізації арештованого майна (трамвайної колії загальною довжиною 2660,5 м), є також підстави для визнання результатів електронних торгів недійсними.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Справа розглядалась господарськими судами неодноразово.

2.2. За наслідком нового розгляду Господарський суд Донецької області рішенням від 16 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 5 жовтня 2020 року у справі № 905/1317/18, в задоволенні позовних вимог відмовив.

2.3. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про недоведеність Прокурором належними доказами по справі порушення державним виконавцем передбаченого Законом України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 1404-VIII) порядку опису, арешту та подальшої реалізації майна (трамвайної (рельсової) колії), що належало на праві власності територіальній громаді Міської ради, як і недоведеність обставин незаконного відчуження майна територіальної громади Міської ради (трамвайної (рельсової) колії) з підстав ненадання власником майна згоди на його реалізацію.

2.4. Окрім зазначеного, суди вказали, що обраний Прокурором спосіб захисту прав позивача у цій справі шляхом визнання недійсними заявки на реалізацію арештованого майна та результатів електронних торгів, є неефективним у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки задоволення цих вимог не може призвести до поновлення майнових прав позивача (за наявності такого порушення), що, відповідно, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування

3.1. У касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 16 жовтня 2019 року та постанову Східного апеляційного господарського суду від 5 жовтня 2020 року у цій справі та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

3.2. Підставою касаційного оскарження судових рішень заступником керівника Харківської обласної прокуратури вказано пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), а саме застосування судами попередніх інстанцій приписів частини восьмої статті 60 Закону № 280/97-ВР без врахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом у постановах від 19 червня 2018 року у справі № 907/83/17 та від 29 січня 2019 року у справі № 914/1362/17.

3.3. При цьому доводи касаційної скарги мотивовані неврахуванням судами попередніх інстанцій:

- положень пунктів 1.2. та 4.2. Статуту КП "Костянтинівське трамвайне управління", відповідно до яких все майно комунального підприємства, яке закріплене за ним на праві оперативного управління, належить на праві власності територіальній громаді Міської ради;

- положень частини восьмої статті 60 Закону № 280/97-ВР, виходячи з приписів якої об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад та передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення міської ради або уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом, а тому звернення стягнення Виконавчою службою на майно (трамвайні колії), яке належить на праві власності територіальній громаді, та його відчуження відбулось без відповідної на те згоди власника майна, та в подальшому призвело до правових наслідків у вигляді незаконного проведення електронних торгів з реалізації арештованого майна.

4. Доводи інших учасників справи

4.1. Виконавча служба подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, як такі, що прийняті з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

4.2. Виконавча служба наголошує, що положеннями Закону № 1404-VIII та Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5, не передбачено будь-якого обов`язку щодо узгодження з власником майна комунальної форми власності проведення примусової реалізації майна. При цьому Виконавча служба вказує на беззаперечну обізнаність Міської ради з обставинами реалізації спірного комунального майна на прилюдних торгах.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини перша та друга статті 300 ГПК України).

5.2. Як вже зазначалось, касаційне провадження у справі відкрито відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

5.3. Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

5.4. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27 березня 2020 року у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

5.5. Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40), постанова Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 910/8956/15).

5.6. Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що суди попередніх інстанцій ухвалили оскаржувані рішення та постанову без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 907/83/17 та від 29 січня 2019 року у справі № 914/1362/17 щодо застосування положень частини восьмої статті 60 Закону № 280/97-ВР з огляду на таке.

5.7. Так, у справі № 907/83/17, що переглядалась Верховним Судом, предметом спору були вимоги щодо: визнання недійсними електронних торгів з реалізації арештованого майна у системі "Сетам", а саме споруди експлуатаційної свердловини термальної води у місті Береговому; визнання недійсним протоколу проведення електронних торгів від 12 жовтня 2016 року № 204258 із реалізації арештованого майна. Позивач зазначив, що згідно з чинним законодавством арешт може бути накладено лише на майно, належне боржникові на праві власності, проте у спірному випадку було неправомірно накладено арешт на свердловину термальних вод, що не належить позивачеві на праві власності. Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій у справі № 907/83/17 та направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції виходив із такого. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій є передчасним і таким, що зроблено без дослідження всіх зібраних у справі доказів і всіх доводів учасників справи. Вказав, що суди, дійшовши висновку, що звернення стягнення на майно, належне суб`єктам господарювання на праві господарського відання чи оперативного управління, здійснюється в тому ж порядку, що і на майно, належне їм на праві власності, не навели доказів перебування експлуатаційної свердловини термальних вод у віданні чи в оперативному управлінні боржника. Застосувавши до спірних правовідносин норми Конституції України, норми Кодексу про надра України, суд касаційної інстанції зазначив, що надра є виключною власністю Українського народу і надаються тільки у користування, а також зазначив те, що посилаючись на наявність у боржника спеціального дозволу на користування надрами (видобування термальних мінеральних вод, придатних для використання їх плавальним басейном, а також у якості лікувальних для зовнішнього використання) на земельній ділянці Берегівського родовища, де розташована свердловина, суди попередніх інстанцій не навели норм чинного законодавства, за якими у державного виконавця виникло право на включення до акта опису та арешту майна з подальшою реалізацією на торгах експлуатаційної свердловини термальних вод як нерухомого майна, належного боржникові на праві власності, оскільки спеціальний дозвіл суб`єкту господарювання надано саме на користування надрами, що не свідчить про набуття (наявність) у такого користувача будь-якого іншого права.

5.8. У іншій справі № 914/1362/17 Верховний Суд, погодившись з висновками судів попередніх інстанцій, також застосував до спірних правовідносин норми Конституції України, норми Закону України "Про нафту і газ", та зазначив, що свердловина є специфічним оборотоздатним об`єктом цивільних прав, який має певний вплив на надра як особливий предмет захисту, що є правом власності Українського народу. Також виходив із того, що наявність у боржника спеціального дозволу свідчить про наявність у його отримувача лише права користування надрами та не передбачає виникнення у суб`єкта господарювання будь-яких інших прав, а також не може бути предметом вкладу у спільну діяльність. Посилаючись на частини десяту та одинадцяту статті 336 ГПК України, суд касаційної інстанції у цій справі вказав на правомірність відмови судами попередніх інстанцій у задоволенні подання приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

5.9. Суд зазначає, що у наведених скаржником постановах Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 907/83/17, від 29 січня 2019 року у справі № 914/1362/17 обставини узгодження з власником майна комунальної форми власності щодо проведення примусової реалізації майна не порушувалося та судами не вирішувалося, а отже у цих постановах відсутній висновок щодо застосування частини восьмої статті 60 Закону № 280/97-ВР.

5.10. Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

5.11. Будь-яких інших підстав касаційного оскарження, передбачених частиною 2 статті 287 ГПК України, скаржник не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі.

5.12. При цьому колегія суддів зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

5.13. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

5.14. У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

5.15. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

5.16. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

5.17. Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

5.18. Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

5.19. При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20 травня 2010 року у справі "Пелевін проти України").

5.20. Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 1979 року у справах "Ейрі проти Ірландії", п. 24, Series A № 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява № 38695/97, п. 43, ECHR 2000-II).

5.21. У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15 лютого 2000 року зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 2 березня 1987 року у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п. 56, а також рішення від 29 жовтня 1996 року у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с. 15, п. 31).

5.22. Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 910/4647/18).

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

6.1. Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини першої статті 296 ГПК України).

6.2. Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-яких інших підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 287 ГПК України, скаржник не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі, колегія суддів, відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 905/1317/18 за касаційною скаргою заступника керівника Харківської обласної прокуратури на постанову Східного апеляційного господарського суду від 5 жовтня 2020 року та рішення Господарського суду Донецької області від 16 жовтня 2019 року.

7. Судові витрати

У зв`язку з тим, що касаційне провадження зі справи закривається, судові витрати в цій справі з урахуванням вимог статей 129, 130 ГПК України розподілу не підлягають. Адже за змістом зазначених норм покладення судових витрат на ту чи іншу сторону або компенсація таких витрат здійснюється у випадках розгляду справи по суті або у разі визнання позову, закриття провадження у справі чи залишення позову без розгляду (причому закриття провадження у справі є процесуальною дією, відмінною від закриття касаційного провадження).

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України, Суд

У Х В А Л И В:

Касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Харківської обласної прокуратури на постанову Східного апеляційного господарського суду від 5 жовтня 2020 року та рішення Господарського суду Донецької області від 16 жовтня 2019 року у справі № 905/1317/18 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя С. В. Бакуліна

Судді Н. М. Губенко

О. А. Кролевець