ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2021 року м.Дніпро Справа № 908/276/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Чередка А.Є., Кузнецова В.О.

секретар судового засідання Кандиба Н.В.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗТМ ЕСТЕЙТ»

на рішення Господарського суду Запорізької області від 09.09.2020 (суддя Зінченко Н.Г.)

у справі №908/276/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ФОНД БОРГОВИХ ЗОБОВ`ЯЗАНЬ», м. Київ,

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗТМ ЕСТЕЙТ», м. Запоріжжя

про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ФОНД БОРГОВИХ ЗОБОВ`ЯЗАНЬ», м. Київ звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗТМ ЕСТЕЙТ», м. Запоріжжя про визнання права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ФОНД БОРГОВИХ ЗОБОВ`ЯЗАНЬ» на приміщення № 18 загальною площею 57,8 квадратних метрів, розташоване у будинку № 25 по вулиці Хмельницького Богдана у місті Запоріжжя.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 03.09.2020 позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Визнано право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ФОНД БОРГОВИХ ЗОБОВ`ЯЗАНЬ» на приміщення № 18 загальною площею 57,8 квадратних метрів, розташоване у будинку № 25 по вулиці Хмельницького Богдана у місті Запоріжжя. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗТМ ЕСТЕЙТ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ФОНД БОРГОВИХ ЗОБОВ`ЯЗАНЬ» 5 625грн. 00 коп. витрат зі сплати судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗТМ ЕСТЕЙТ» подано апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Запорізької області від 03.09.2020 у справі №908/276/20, згідно якої апелянт просить скасувати зазначене рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції ухвалене рішення з істотними порушеннями норм матеріального та процесуального права.

Стверджує про неналежно обраний спосіб захисту позивачем своїх прав, що мало бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Наголошує, що судом безпідставно зроблено висновок про незаконність рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 25.05.2007р. №199/9 про переведення квартири АДРЕСА_1 до нежитлового фонду.

За твердженням скаржника, набуття права власності на спірне майно ОСОБА_1 відбулося в межах зведеного виконавчого провадження в рахунок погашення заборгованості відповідно до ч. 7 ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження», чого не було враховано місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення.

Крім того, зазначає про помилковість висновків суду про незаконність дій органів державної виконавчої служби в період здійснення виконавчого провадження, в межах якого мало місце відчуження спірного майна.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.10.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗТМ ЕСТЕЙТ» на рішення Господарського суду Запорізької області від 09.09.2020 у справі №908/276/20 залишено без руху, та надано скаржнику у 10 денний строк з дня вручення ухвали усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: подати до апеляційного суду належні докази сплати судового збору у сумі 8 437,80 грн.

На виконання ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 20.10.2020 у справі №908/276/20 апелянтом до матеріалів справи надано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.11.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗТМ ЕСТЕЙТ» на рішення Господарського суду Запорізької області від 09.09.2020 у справі №908/276/20, розгляд апеляційної скарги призначено у судове засідання з викликом сторін на 17.12.2020 о 15 год. 00 хв.

09.12.2020 року до Центрального апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду Запорізької області від 09.09.2020 року - без змін.

У судовому засіданні 17.12.2020 колегія суддів оголосила про відкладення судового засідання на 04.02.2021 о 14:30 год.

В судове засідання 04.02.2021 року з`явилися представники відповідача (апелянта), та позивача.

Представник відповідача у судовому засіданні 04.02.2021 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивача, в свою чергу, проти задоволення апеляційної скарги заперечував з підстав, викладених у відзиві, просив суд оскаржуване рішення залишити без змін.

Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 23.03.2007 між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 (Позичальник) укладений кредитний договір № 014/17-41/1169-38, згідно з яким, позичальниці було надано кредит у розмірі 58064,90 дол. США із сплатою 13,25 % відсотків річних, на строк по 22.03.2027 для використання на споживчі цілі під заставу нерухомості.

В забезпечення виконання вимог за кредитним договором № 014/17-41/1169-38 від 23.03.2007 ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 23.03.2007 укладений договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначений договір іпотеки від 23.07.2007 посвідчений 23.03.2007 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1898.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.11.2013 по справі № 335/9606/13-ц з позичальника ОСОБА_2 стягнута заборгованість за кредитним договором № 014/17-41/1169-38 станом на 05.08.2013 в сумі 1226349,61 грн., яка боржником добровільно не сплачена і в примусовому порядку не стягнута.

30.05.2019 АТ «Райффайзен Банк Аваль» на підставі договору відступлення права вимоги відступило право вимоги за кредитним договором № 014/17-41/1169-38 від 23.03.2017 на користь АТ «ОКСІ БАНК», а 31.05.2019 відступило право вимоги за договором іпотеки від 23.03.2007, укладеним в забезпечення вищезазначеного кредитного договору, на користь АТ «ОКСІ БАНК».

В свою чергу, 30.05.2019 АТ «ОКСІ БАНК» та ТОВ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ФОНД БОРГОВИХ ЗОБОВ`ЯЗАНЬ» (позивачем у справі) укладено договір відступлення права вимоги, за яким АТ «ОКСІ БАНК» відступило позивачу право вимоги за кредитним договором № 014/17-41/1169-38 від 23.03.2017, що укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 , при цьому позивач у справі замінив кредитора у кредитному договорі та прийняв на себе всі його права та обов`язки за кредитним договором.

Крім того, 31.05.2019 АТ «ОКСІ БАНК» та ТОВ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ФОНД БОРГОВИХ ЗОБОВ`ЯЗАНЬ» укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки, за умовами якого у зв`язку із укладенням договору відступлення права вимоги від 30.05.2019 за кредитним договором № 014/17-41/1169-38 від 23.03.2017, що укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 , АТ «ОКСІ БАНК» передало, а позивач прийняв всі права вимоги за договором іпотеки б/н від 23.03.2007, що укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 і посвідчений 23.03.2007 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В., за реєстровим номером № 1898, який виступає в якості забезпечення виконання зобов`язань, що випливають з кредитного договору.

Зазначений договір про відступлення прав за договором іпотеки від 31.05.2019 посвідчений 31.05.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. та зареєстрований в реєстрі за № 1529.

Зі змісту п., п. 2.1, 2.2 договору про відступлення прав за договором іпотеки від 31.05.2019 випливає, що АТ «ОКСІ БАНК» (кредитор) відповідає перед ТОВ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ФОНД БОРГОВИХ ЗОБОВ`ЯЗАНЬ» (новим кредитором) за дійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником ( ОСОБА_2 ) своїх зобов`язань. Новий кредитор ознайомлений з умовами договору іпотеки, а також з інформацією щодо заходів кредитора зі стягнення заборгованості боржника за кредитною угодою в судовому і позасудовому порядку станом на день укладення цього договору і не має з цього приводу до кредитора ніяких претензій.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження (індексний номер 173130215, сформований 09.07.2019) квартира АДРЕСА_1 обтяжена забороною, а відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки (індексний номер 173133606, сформований 09.07.2019) Іпотекодержателем зазначеної квартири є ТОВ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ФОНД БОРГОВИХ ЗОБОВ`ЯЗАНЬ», тобто позивач у даній справі.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріалами справи доведено, що заміна кредитора у зобов`язанні як за кредитним договором № 01/17-41/1169-38 від 23.03.2007, так і за іпотечним договором від 23.03.2007, який укладався в його забезпечення, відбулась у встановленій законом формі, позивачем надані до матеріалів справи належні та допустимі, в розумінні ст., ст. 76, 77 ГПК України, докази набуття ним відповідно статусу кредитора та іпотекодержателя за кредитним договором № 01/17-41/1169-38 від 23.03.2007 і за іпотечним договором від 23.03.2007.

Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 25.05.2007 № 199/9 р квартира АДРЕСА_1 , тобто майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором від 23.03.2007, без згоди Іпотекодержателя (станом на 25.05.2007 - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль») була переведена до нежитлового фонду.

Отже, фактично правовий статус та адреса предмета іпотеки за іпотечним договором від 23.03.2007 були змінені на приміщення № 18 замість квартири АДРЕСА_2 .

Проте, відповідні зміни щодо реєстраційних даних предмета іпотеки до іпотечного договору не вносились.

В подальшому, через відсутність зареєстрованого обтяження на спірному нежитловому приміщенні, предмет іпотеки - нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 57,8 кв.м. - в ході проведення виконавчих дій в межах виконавчого провадження ВП № 53393127 на підставі ч. 9 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» передано у власність стягувачу ОСОБА_1 ..

Право власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , підтверджується Свідоцтвом, виданим 17.01.2018 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г. і зареєстровано в реєстрі за № 38.

31.01.2018 ОСОБА_1 передала приміщення АДРЕСА_1 в якості внеску до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗТМ ЕСТЕЙТ» (відповідача у справі), про що був складений Акт прийому-передачі від 31.01.2018.

Згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 113144484, сформований 07.02.2018) нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 57,8 кв.м. на праві власності належить ТОВ «ЗТМ ЕСТЕЙТ» (номер запису про право власності 24719329).

Таким чином, право власності на предмет іпотеки за іпотечним договором від 23.07.2007 в січні 2018 року було зареєстроване за відповідачем.

Суд першої інстанції, приймаючи до уваги приписи ст. 23 Закону України «Про іпотеку» зазначив, що відповідач, отримавши право власності на нежитлове приміщення в АДРЕСА_3 , набув статус Іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки згідно з договором іпотеки від 23.03.2007, укладеним на забезпечення кредитного договору № 014/17-41/1169-38.

При цьому, як встановлено судом, у спірних правовідносинах основне зобов`язання щодо повернення кредитних коштів позичальником ( ОСОБА_2 ) не виконано; строк дії іпотечного договору не закінчений; предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку» та договору іпотеки від 23.03.2007 в інтересах Іпотекодержателя за цим договором не реалізований; Іпотекодержатель права власності ані на житлову квартиру, ані на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 не набував; іпотечний договір не визнаний недійсним; передане в іпотеку нерухоме майно не знищене та перебуває у володінні та користуванні відповідача.

Відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки 03.07.2019 позивач надіслав боржнику - ОСОБА_2 та Іпотекодавцю - відповідачу вимоги про усунення порушень до 11.08.2019 включно.

Факт направлення вимоги від 03.07.2019 на адресу ОСОБА_2 підтверджується поштовою накладною «Укрпошта експрес» № 463 від 03.07.2019, а на адресу ТОВ «ЗТМ ЕСТЕЙТ» - поштовою накладною «Укрпошта експрес» № 455 від 03.07.2019. (В матеріалах справи наявні копії відповідних поштових накладних).

Вимоги містили попередження про те, що в разі їх незадоволення, наступного дня на предмет іпотеки буде звернено стягнення шляхом набуття на нього права власності Іпотекодержателем.

Зазначені вимоги залишилися без задоволення. При цьому, вимога, яка направлялася ТОВ «ЗТМ ЕСТЕЙТ», повернута на адресу позивача без вручення адресату (відповідачу) з відміткою відділення поштового зв`язку: «За письмовою відмовою одержувача».

Таким чином, суд погодився з доводами позивача, що ним повністю дотримано процедуру та виконано в повному обсязі вимоги Закону України «Про іпотеку» та договору іпотеки від 23.03.2007 щодо задоволення вимог іпотекодержателя позасудовим шляхом, а отже з 12.08.2019 позивач як Іпотекодержатель набув право власності на предмет іпотеки - нежитлове приміщення № 18, розташоване у будинку АДРЕСА_4 .

За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах звернення до суду з позовом про визнання права власності на приміщення № 18 загальною площею 57,8 кв.м., розташоване у будинку АДРЕСА_4 , є найбільш ефективним способом захисту майнових прав позивача.

Апеляційний господарський суд не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, вважає їх передчасними та зазначає з приводу викладених в апеляційній скарзі доводів наступне.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України, яка кореспондується з ч. 1 ст. 627 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 510 ЦК України визначено, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. (ст. 512 ЦК України)

Згідно зі ст. 513 Кодексу, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

За правилами ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ст. 24 Закону України «Про іпотеку» (тут і надалі в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) унормовано, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

В матеріалах справи наявні засвідчені копії Договорів відступлення права вимоги від 30.05.2019 (а.с. 17-20), нотаріально посвідчена копія Договору про відступлення прав за Договором іпотеки (а.с. 21-22), які підтверджують набуття позивачем статусу кредитора та іпотекодержателя та відповідних прав за кредитним договором № 01/17-41/1169-38 від 23.03.2007 і за іпотечним договором від 23.03.2007.

Разом з тим, рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 25.05.2007 № 199/9 (а.с. 23) квартира АДРЕСА_1 була переведена до нежитлового фонду.

При цьому, доказів оскарження чи скасування зазначеного рішення позивачем не надано. Водночас, в матеріалах справи також відсутні докази згоди Іпотекодержателя (станом на 25.05.2007 - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль») на вчинення відповідних дій щодо майна, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором від 23.03.2007.

Згідно абз. 1 ст. 4 ЗУ «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до абз. 1 ст. 19 ЗУ «Про іпотеку» зміни і доповнення до іпотечного договору підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідні відомості про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку.

Таким чином, будь-які зміни до іпотечного договору, в тому числі щодо об`єкта іпотеки, підлягають нотаріальному посвідченню з подальшим вчиненням реєстраційного запису стосовно внесених змін.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідні зміни щодо реєстраційних даних предмета іпотеки до іпотечного договору не вносились, відповідних доказів Сторонами суду не надано.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.11.2013р. у справі №335/9606/13-ц було стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен банк «АВАЛЬ» заборгованість за кредитним договором № 01/17-41/1169-38 від 23.03.2007 в сумі 1 226 349,61 грн., на підставі якого видано виконавчий лист №335/9606/13-ц від 23.12.2013.

В ході проведення виконавчих дій 13.07.2016 року державним виконавцем було описано та арештовано майно боржника, а саме: нежитлове приміщення №18 у будинку №25 по вул. Хмельницького Богдана в м. Запоріжжя.

Постановою від 04.05.2017 у ВП №51557927 державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Коломієць О.С. було об`єднано виконавчі провадження ВП №51557927 та ВП №53393127 у зведене виконавче провадження ВП №53883799 (а.с. 80).

14.07.2017 року державним виконавцем до ДП «СЕТАМ» було направлено заявку на реалізацію арештованого майна.

Дане майно було внесено в систему ДП «СЕТАМ» та присвоєно № лота 233454 з датою проведення електронних торгів 30.08.2017 року за початковою ціною 414 725,00 грн., але торги не відбулись у зв`язку з відсутністю допущених учасників, протокол № 282182.

20.09.2017 року не реалізоване нерухоме майно виставлено на повторні електронні торги за ціною 352 516,25 грн., реєстраційний номер лота 236709, які також не відбулись у зв`язку з відсутністю допущених учасників, протокол № 286264.

11.10.2017 року не реалізоване нерухоме майно виставлено на треті електронні торги за ціною 290 307,50 грн., реєстраційний номер лота 240168, які також не відбулись у зв`язку з відсутністю допущених учасників, протокол № 290105.

Таким чином, в межах даного зведеного виконавчого провадження було здійснено звернення стягнення на нежитлове приміщення №18 у будинку №25 по вул. Хмельницького Богдана в м. Запоріжжя шляхом його реалізації на прилюдних торгах (аукціоні), проте останній тричі не відбувся, про що свідчать протоколи проведення електронних торгів: № 282182 від 30.08.2017р., № 286264 від 20.09.2017р., № 290105 від 11.10.2017р. (а.с.81-83).

Згідно ч. 6, 7 та 9 ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) у разі не реалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. За відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.

Керуючись приписами наведеної норми Закону начальником Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Проценко А.Ю. було здійснено письмове повідомлення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про те, що згідно Протоколу № 290105 лот № 240168 проведення електронних торгів від 11.10.2017 року, стартова ціна якого складала 290 307,50 грн., не відбулись на підставі відсутності допущених учасників торгів. Також, було наголошено ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на необхідності вирішення питання щодо залишення за собою нереалізованого майна, а саме: нежилого приміщення №18, загальною площею 57,8 кв.м., у будинку №25 по вул. Хмельницького Богдана в м. Запоріжжя за ціною третіх електронних торгів у розмірі 290 307,50 грн. (а.с. 84).

В свою чергу, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не направив державному виконавцю згоду про залишення за собою нереалізованого майна в порядку, визначеному ч. 7 ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження», натомість, 01.12.2017р. банк надіслав до державного виконавця лист № 1114-40/36-2767 щодо можливості залишення спірного майна за Салгаловою І.В. (а.с. 85).

Разом з тим 27.11.2017 року за вх. № 15012/16/4-48 до державного виконавця надійшла заява від стягувача Салгалової І.В. про залишення нереалізованого нежитлового приміщення АДРЕСА_1 в рахунок погашення боргу. На підставі вказаного листа головним державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Коломієць О.С. було винесено Постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу (а.с. 86).

21.12.2017 року головним державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Коломієць О.С. складено Акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу (а.с. 87).

Апеляційний суд зауважує, що доказів оскарження зазначених виконавчих дій та рішень матеріали прави не містять.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За приписами ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

17.01.2018 року стягувачу Салгаловій І.В. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г. видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно: приміщення АДРЕСА_1 , яке зареєстровано в реєстрі за № 38 (а.с. 88).

Таким чином ОСОБА_1 було набуто право власності на спірне майно в порядку ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження».

31.01.2018 ОСОБА_1 передала приміщення АДРЕСА_1 в якості внеску до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗТМ ЕСТЕЙТ» (відповідача у справі), про що був складений Акт прийому-передачі від 31.01.2018 (а.с. 33)

Згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 113144484, сформований 07.02.2018) нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 57,8 кв.м. на праві власності належить ТОВ «ЗТМ ЕСТЕЙТ», номер запису про право власності 24719329 (а.с. 32).

Таким чином право власності на спірне майно в січні 2018 року було зареєстроване за відповідачем.

Доказів оскарження відповідних правовстановлюючих документів та реєстраційних дій, з якими пов`язується перехід права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 до ОСОБА_3 та в подальшому до ТОВ «ЗТМ ЕСТЕЙТ», позивачем суду не надано, натомість зазначено, що такі позови про визнання їх недійсними до суду не подавалися, про що свідчить Довідка, надана 10.03.2020 на виконання ухвали господарського суду Запорізької області від 17.02.2020 (а.с. 41).

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. ст. 73 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до приписів ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відтак на позивача покладений обов`язок обгрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

За змістом ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За приписами частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці використовує принципи «баланс ймовірностей» або «розумна ступінь достовірності» (balance of probabilities) та «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) для оцінки обставин справи та доказів (див. рішення BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 р.).

Верховний Суд в постанові від 27.11.2018 р. у справі № 914/2505/17 зазначив, що принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Аналізуючи викладене, апеляційний суд зазначає, що доказування не може мати абстрактне значення та грунтуватися на припущеннях, а відповідні обставини, на які посилаються сторони, мають бути підтверджені або спростовані поданими ними до суду належними доказами. При цьому, суд не може вважати встановленими обставини, що не підтверджені відповідними доказами.

Отже, колегія суддів констатує чинність права власності на спірне майно у відповідача з огляду на встановлені обставини, підтверджені наявними в матеріалах справи доказами, а відтак висновки господарського суду про те, що з 12.08.2019 позивач як Іпотекодержатель набув право власності на предмет іпотеки - нежитлове приміщення № 18, розташоване у будинку АДРЕСА_4 , не відповідають дійсності.

При цьому, помилковим є посилання суду першої інстанції на положення ч. 1 ст. 51 ЗУ «Про виконавче провадження», згідно якої для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: 1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; 3) наявна письмова згода заставодержателя; оскільки у даній справі спірне майно перебувало в іпотеці, а не в заставі, і станом на день проведення виконавчих дій та прийняття рішень про передачу майна стягувачу ОСОБА_1 у рахунок погашення боргу та відповідно набуття нею права власності на нього, іпотечне обтяження не було зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державному реєстрі іпотек, як і не було внесено зміни стосовно класифікації майна до Договору іпотеки.

За таких умов, висновки місцевого господарського суду про те, що в порушення вимог закону заставлене майно було безкоштовно передане ОСОБА_1 та що державний виконавець взагалі не мав права задовольняти вимоги стягувача ОСОБА_1 за рахунок заставленого Банку майна, зроблені передчасно та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Необхідно зауважити, що згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу положень статті 2 Закону України Про судоустрій України є, зокрема, захист гарантованих Конституцією та законами України, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Згідно з положеннями статті 2 Господарського процесуального кодексу України та статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту прав (охоронюваних законом інтересів) є його порушення, невизнання або оспорення. Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Таким чином, вирішуючи спір по суті, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 16 ЦК України передбачений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, за допомогою яких кожна особа може захистити свої права та інтереси, водночас приписи даної норми кореспондуються із ст. 20 ГК України, якою також закріплені способи захисту суб`єктом господарювання та споживачем своїх прав і законних інтересів. Перелік способів не є вичерпним, адже вказаними нормами встановлено, що сторони можуть захистити свої права іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) суд зазначає, що засіб захисту, котрий вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Як встановлено судом першої інстанції у спірних правовідносинах основне зобов`язання щодо повернення кредитних коштів позичальником ( ОСОБА_2 ) не виконано; строк дії іпотечного договору не закінчений; предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку» та договору іпотеки від 23.03.2007 в інтересах Іпотекодержателя за цим договором не реалізований; Іпотекодержатель права власності ані на житлову квартиру, ані на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 не набував; іпотечний договір не визнаний недійсним; передане в іпотеку нерухоме майно не знищене та перебуває у володінні та користуванні відповідача.

Розділом 6 договору іпотеки від 23.03.2007 сторони узгодили наступне: в разі порушення боргового зобов`язання, умов кредитного договору або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 6.1). Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється в тому числі згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (п. 6.4). У випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення зобов`язання за цим або кредитним договором у встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги задовольняються за рахунок предмета іпотеки (п. 6.5). У відповідності до статті 36 Закону України «Про іпотеку» цей договір є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі якого іпотекодержатель на власний розсуд може згідно статті 37 Закону набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором. В цьому випадку цей договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки (п. 6.5.1). Право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя належить іпотекодержателю (п. 6.6).

Як свідчать матеріали справи, відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження (індексний номер 173130215, сформований 09.07.2019) на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 47689543 від 09.07.2019) було зареєстровано обтяження заборону на нерухоме майно, а відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки (індексний номер 173133606, сформований 09.07.2019) на підставі рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 47688915 від 09.07.2019) іпотеку; іпотекодержателем зазначеної квартири визначено ТОВ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ФОНД БОРГОВИХ ЗОБОВ`ЯЗАНЬ».

03.07.2019 позивач надіслав боржнику - ОСОБА_2 та Іпотекодавцю - відповідачу вимоги про усунення порушень до 11.08.2019 включно.

Факт направлення вимоги від 03.07.2019 на адресу ОСОБА_2 підтверджується поштовою накладною «Укрпошта експрес» № 463 від 03.07.2019, а на адресу ТОВ «ЗТМ ЕСТЕЙТ» - поштовою накладною «Укрпошта експрес» № 455 від 03.07.2019. (В матеріалах справи наявні копії відповідних поштових накладних).

Вимоги містили попередження про те, що в разі їх незадоволення, наступного дня на предмет іпотеки буде звернено стягнення шляхом набуття на нього права власності Іпотекодержателем.

Зазначені вимоги залишилися без задоволення. При цьому, вимога, яка направлялася ТОВ «ЗТМ ЕСТЕЙТ», повернута на адресу позивача без вручення адресату (відповідачу) з відміткою відділення поштового зв`язку: «За письмовою відмовою одержувача».

У зв`язку з чим, позивач звернувся до господарського суду з даним позовом про визнання права власності на спірне майно.

Колегія суддів наголошує, що у статті 12 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а а разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

За приписами статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право Іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: 1) передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, а також надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Водночас, стаття 37 ЗУ «Про іпотеку» не вказує про можливість визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки це виключно позасудовий спосіб врегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем (правова позиція Великої Палати Верховного Суду в постановах від 21.03.2018 у справі № 760/14438/15-ц, від 23.05.2018 у справі № 916/5073/15, від 07.11.2018 у справі № 520/6819/14-ц).

Отже, право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки шляхом прийняття його у свою власність на підставі іпотечного договору є позасудовим способом захисту і не передбачено як спосіб захисту права шляхом звернення до суду (встановлення права за рішенням суду) ні статтею 16 ЦК України, ні ЗУ «Про іпотеку», ні укладеним між Сторонами іпотечним договором.

Аналіз норм розділу 1 книги 3 ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Так, підставою для застосування статті 392 ЦК України є оспорювання чи невизнання іншою особою належного позивачу права.

Якщо особі належить певне суб`єктивне право на річ, то така особа вправі звернутися до суду з вимогою про визнання за нею цього права.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України.

Аналогічну правову позицію висловив Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 920/615/16.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17, від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Правові висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (12-135гс19).

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 16.10.2019 року у справі № 525/505/16-ц).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.06.2019р. у справі № 922/1500/18 та від 31.10.2019р. у справі № 916/1134/18.

Таким чином апеляційний суд констатує, що ТОВ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ФОНД БОРГОВИХ ЗОБОВ`ЯЗАНЬ» обрано неналежний спосіб захисту своїх прав та не доведено наявності передумов та матеріальних підстав для захисту права власності у судовому порядку.

Згідно з ч.ч. 1,2,5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України: судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки судом першої інстанції було зроблено висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи, не було враховано та досліджено всі обставини та докази, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, неправильно застосовано норми матеріального права, колегія суддів вбачає підстави для скасування оскаржуваного рішення з прийняттям нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Принцип справедливості судового розгляду в рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що: «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.

Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatismutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 р., серія A № 140, с. 29, п. 46).

Відповідно до п. 48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014: "Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).

Так як апеляційну скаргу задоволено, згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, суд відповідно змінює розподіл судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат наступним чином: судовий збір в розмірі 5 625,00 грн. за подання позову покладається на позивача, а за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 8 437,80 грн. підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись статтями 269, 275-279 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗТМ ЕСТЕЙТ» на рішення Господарського суду Запорізької області від 09.09.2020 у справі №908/276/20 задовольнити.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 09.09.2020 у справі №908/276/20 скасувати.

Ухвалити нове рішення, про відмову в задоволенні позовних вимог.

Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 5 625,00 грн. покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ФОНД БОРГОВИХ ЗОБОВ`ЯЗАНЬ», м. Київ.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ФОНД БОРГОВИХ ЗОБОВ`ЯЗАНЬ», (01021, м. Київ, вул. Мечникова, буд. 18, оф. 3, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗТМ ЕСТЕЙТ», (69063, м. Запоріжжя, вул. Дніпровська, буд. 32, ) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 8 437,80 грн., про що видати наказ.

Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду Запорізької області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 12.02.2021

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя А.Є. Чередко

Суддя В.О. Кузнецов