ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01.02.2021 Справа № 592/4132/20
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Котельницької В.Л., розглянувши без виклику сторін за наявними у справі матеріалами у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи № 592/4132/20

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 )

до відповідача Фізичної особи-підприємця Волошиної Таміли Олексіївни ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_2 )

про стягнення 90000,00 грн упущеної вигоди,

УСТАНОВИВ:

26.11.2020 позивач звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом про стягнення з відповідача 90000,00 грн. упущеної вигоди.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 06.08.2020 у справі №592/4132/20 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця Волошиної Таміли Олексіївни про стягнення упущеної вигоди.

Постановою Сумського апеляційного суду від 04.11.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; скасовано рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 серпня 2020 року; закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця Волошиної Таміли Олексіївни про стягнення упущеної вигоди; роз`яснено ОСОБА_1 , що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду і він має право протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутись до Сумського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Ухвалою Сумського апеляційного суду від 24.11.2020 задоволено заяву ОСОБА_1 про передачу справи до Господарського суду Сумської області; передано справу № 592/4132/20 за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця Волошиної Таміли Олексіївни про стягнення упущеної вигоди до Господарського суду Сумської області.

26.11.2020 матеріали справи № 592/4132/20 надійшли до Господарського суду Сумської області.

Ухвалою суду від 30.11.2020 прийнято справу №592/4132/20 до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено учасникам справи строки для надання заяв по суті справи.

Відповідно до рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення як позивач, так і відповідач 30.11.2020 були повідомлені належним чином про розгляд даної справи судом.

21.12.2020 представником відповідача поданий відзив на позовну заяву (вх №11292/20 від 21.12.2020), в якому представник проти задоволення позову заперечує.

04.01.2021 позивачем надано відповідь на відзив (вх № 27/21 від 04.01.2021), відповідно до якого позивач вважає викладені відповідачем у відзиві обставини необґрунтованими та просить суд позов задовольнити.

22.01.2021 позивачем подана заява (вх №525к) в якій він зазначає, що ним отримано відзив на позов, який підписаний представником відповідача адвокатом Дрозденко М.М., разом з тим, до примірника відзиву, який адресований позивачу, даним адвокатом не додано документ на підтвердження його повноважень, у зв`язку з чим, позивач просить суд вважати відзив відповідача не поданим та таким, що підписаний неповноважною особою.

Водночас, до відзиву на позовну заяву, який поданий до суду представником відповідача, останнім в т.ч. додано ордер серії ЗР№50897 від 17.12.2020 виданий від імені відповідача Волошеної Таміли Олексіївни, на ім`я Дрозденко Миколи Миколайовича; копію свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю № 4323 від 30.05.2012 та договір про надання правової допомоги від 24.0.42020, укладений між адвокатом Дрозденко М.М. та відповідачем Волошиною Т.О..

Частиною 4 статті 60 ГПК України встановлено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Таким чином, відповідно до ч. 4 ст. 60 ГПК України, згідно з наданим до відзиву на позов ордером серії ЗР№50897 від 17.12.2020 адвокат Дрозденко М.М. належним чином підтвердив свої повноваження, як представника відповідача у даній справі, у зв`язку з чим суд відмовляє позивачу в задоволенні його заяви (вх № 525к від 22.01.2021) про визнання відзиву на позов відповідача не поданим.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання заяв по суті справи та доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам були створені усі належні умови для надання доказів у справі, та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлені наступні обставини:

22.04.2019 Фізична особа-підприємець Сорока Володимир Карпович звертався до Господарського суду Сумської області із позовною заявою, згідно якої просив суд зобов`язання Фізичну особу-підприємця Волошину Тамілу Олексіївну прийняти у тимчасове користування (оренду) приміщення з 31.03.2019 та підписати акт здачі-приймання приміщення на підставі договору оренди приміщення від 24.03.2019, укладеного між сторонами.

Із змісту рішення Господарського суду Сумської області від 12.09.2019, залишеного в силі постановою Північного апеляційного господарського суду 14.11.2019 у справі № 920/403/19, вбачається, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позовна вимога, заявлена позивачем, не може бути самостійним предметом спору і відповідно способом захисту та підлягає встановленню лише при існуванні і розгляді спору, який виник між особами, про право цивільне. У даному випадку, враховуючи встановлений судом факт порушення відповідачкою договірних зобов`язань щодо прийняття в оренду приміщення та підписання акту здачі-приймання приміщення в оренду, внаслідок чого позивач за діючим договором фактично позбавлений права на отримання орендної плати, це може бути вимога про стягнення доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода), тощо.

Відповідно до ч.ч. 4-5 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Разом з тим, 26.11.2020 позивач звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовною заявою про стягнення з відповідача 90000,00 грн. упущеної вигоди. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 06.08.2020 у справі №592/4132/20 відмовлено позивачу у задоволенні позову. Постановою Сумського апеляційного суду від 04.11.2020 скасовано рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 серпня 2020 року; закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця Волошиної Таміли Олексіївни про стягнення упущеної вигоди; роз`яснено ОСОБА_1 , що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду і він має право протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутись до Сумського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 12.09.2019 у справі №920/403/19 встановлені наступні обставини:

24.03.2019 між сторонами укладено договір, за умовами якого позивач, в порядку та на умовах, визначених договором, зобов`язується передати відповідачу, а відповідач зобов`язується прийняти у тимчасове користування (оренду) приміщення, визначене у договорі, за плату та на обумовлений строк для здійснення господарської діяльності.

Приміщення, яке передається в оренду за договором, знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (п. 1.2. договору).

Згідно з п. 2.1. договору, приміщення передається позивачем і приймається в оренду відповідачем на умовах сплати останнім плати за користування приміщенням шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок, або готівкою.

Орендна плата підлягає сплаті до 05 числа поточного місяця за поточний місяць, із розрахунку 10 (десять) тисяч гривень.

За умовами п. 3.2.1 договору, позивач зобов`язується надати приміщення відповідачу та ключі від нього в десятиденний строк з моменту укладання цього договору у справному стані, належному для використання його за призначенням, за актом здачі-приймання, в якому зазначається технічний стан приміщення і інженерного устаткування на момент передачі в оренду з фотофіксацією стану приміщень.

Порядок передачі та повернення приміщення орендодавцю визначений сторонами у розділі 5 договору (п.п. 5.1.-5.5.).

Передача позивачем та прийняття відповідачем приміщення у оренду засвідчується актом здачі-приймання приміщення у оренду. Повернення приміщення орендодавцеві здійснюється за актом здачі - приймання. Обов`язок по складанню акта здачі-приймання покладається на сторону, яка передає приміщення іншій стороні договору.

Орендар/орендодавець зобов`язаний здійснити огляд приміщення під час підписання акту здачі-приймання. На момент передачі приміщення орендодавцем орендарю сторони проводять фотофіксацію приміщення. Фотографії зовнішнього і внутрішнього стану приміщення друкуються в 2-х примірниках кожна. На роздрукованих фотографіях сторони ставлять свої підписи/печатки із зазначенням дати фотофіксації. Вказані фотографії є невід`ємною частиною цього договору оренди.

Орендодавець гарантує, що при дотриманні орендарем санітарних і протипожежних правил, а також правил експлуатації встановленого в приміщенні санітарно-технічного та інженерного устаткування, орендоване приміщення не втратить експлуатаційних властивостей.

Приміщення та інше майно вважаються фактично переданими орендодавцеві/орендареві з моменту підписання акта здачі-приймання. У момент підписання цього акта орендар/орендодавець передає орендодавцеві/орендареві ключі від приміщення та сплатити орендну плату за два місяці на перед.

Оплата оренди та комунальних послуг орендарем здійснюється по день фактичного звільнення приміщення.

З актом приймання передачі орендодавець передає інструкцію по користуванню газовим котлом та іншим обладнанням приміщення під розписку.

Договір укладено з 24.03.2019 по 24.03.2020 (п. 7.1. договору).

30.03.2019 для підтвердження готовності приміщення до передачі відповідачу в оренду на адресу Viber та на адресу електронної пошти відповідача, що вказані у договорі, ним було надіслано акт приймання-передачі для погодження між сторонами.

Також, як вбачається з матеріалів справи, позивачем відповідачу було надіслано запрошення на зустріч для передачі приміщення від 30.03.2019.

Акт приймання-передачі приміщення відповідач не підписав.

Як вбачається з роздруківки повідомлень у Viber, 06.04.2019 відповідач повідомив позивача про те, що відносини між сторонами з приводу оренди приміщення неможливі.

12.04.2019 позивач звернувся до відповідача з листом щодо досудового врегулювання спору, в якому просив відповідача прийняти приміщення в оренду відповідно до умов договору.

Докази надання відповіді на вказаний лист в матеріалах справи 920/403/19 відсутні.

Додатково, Господарським судом Сумської області при розгляді даної справи №592/4132/20 встановлено наступні обставини:

15 квітня 2019 року та 25 серпня 2019 року відповідач отримував від гр.Селютіна Сергія Юрійовича письмові пропозиції щодо здачі в оренду нежитлового приміщення за адресою: м. Суми, вул. Курська, 133, що є предметом договору оренди приміщення № б/н від 24 березня 2019 року, укладеного між сторонами даного спору (а.с. 9, 10).

20.04.2019 та 30.09.2019 позивач звертався до відповідача з листами, в яких зазначав про дійсність договору укладеного 24 березня 2019 року між фізичною особою-підприємцем Сорокою Володимиром Карповичем та фізичною особою-підприємцем Волошиною Тамілою Олексіївною, просив відповідача прибути в визначені в даних листах дату та час за адресою місцезнаходження приміщення, що передане в оренду згідно із зазначеного договору, для огляду та прийняття такого приміщення з подальшим підписанням акту приймання-передачі. У вищезазначених листах, позивач звертав увагу відповідача, що йому було надано іншу, більш вигідну пропозицію щодо оренди майна, яку він не може розглянути, у зв`язку із дією підписаного з відповідачем договору від 24.03.2019. З огляду на викладене, позивач у таких листах також просив відповідача надати свої пропозиції.

Згідно доданих позивачем до відповіді на відзив поштових описів вкладення в цінний лист та поштових накладних листи адресовані відповідачу 20.04.2019 та 30.09.2019 направлені позивачем відповідачу засобами поштового зв`язку відповідно 22.04.2019 та 02.10.2019.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України).

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 651 ЦК України).

Відповідно до ст. 654 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Згідно зі ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму (ст. 765 ЦК України).

Згідно зі ст. 526, 629 Цивільного кодексу України, п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов`язання не допускається; договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 538 Цивільного кодексу України визначено, що виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом із тим за змістом частини 1 статті 615 ЦК України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до частин 1, 3 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Статтею 782 ЦК України передбачено спеціальний спосіб розірвання договору шляхом вчинення наймодавцем односторонньої відмови від нього, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Визначена цією нормою можливість розірвати договір найму шляхом відмови від договору в позасудовому порядку є правом сторони, до того ж сторони спірного договору оренди передбачили таке право пунктом 7.4. договору, відповідно до якого цей договір може бути припинений відповідно до чинного законодавства та умов договору.

При цьому слід урахувати, що за змістом статті 654 ЦК України розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Зважаючи на викладене, сам лише факт наявності повідомлень орендаря про відмову від договору оренди не може бути підставою для автоматичного розірвання цього договору. Таким чином, на час звернення позивача з позовом до суду договір оренди від 24.03.2019 не був розірваний відповідно до вимог цивільного законодавства.

З урахуванням приписів вказаних норм, судом встановлено, що сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, договір оренди приміщення від 24.03.2019 є укладеним, докази вчинення розірвання договору в такій самій формі, що й договір відсутні, тому договір є обов`язковим для виконання сторонами. Проте відповідач до підписання акта приймання-передачі майна за спірним договором, як сторона, яка наперед знала, що вона не зможе виконати свого обов`язку, своєчасно повідомила позивача про неможливість виконати зобов`язання за договором. Зі свого боку позивачем не було вчинено жодних дій, направлених на розірвання спірного договору за наявності факту порушення зобов`язання відповідачем та не підписанням акту приймання-передачі спірного майна, що передбачено нормами цивільного законодавства, зокрема передбачено право позивача в повному обсязі відмовитися від зобов`язання за наведених обставин.

Відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності.

Частиною 1 статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини 2 статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі статтею 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За змістом частини 1 статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків потрібна як наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини, так і ступінь вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

Відповідно, для прийняття рішення про повне відшкодування упущеної вигоди протиправні дії винної особи мають бути єдиною і достатньою причиною неотримання позивачем доходу, на одержання якого позивач мав реальні підстави розраховувати.

Статтею 226 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов`язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб`єктам, - зобов`язаний відшкодувати на вимогу цих суб`єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі.

Сторона, яка порушила своє зобов`язання або напевно знає, що порушить його при настанні строку виконання, повинна невідкладно повідомити про це другу сторону. У протилежному випадку ця сторона позбавляється права посилатися на невжиття другою стороною заходів щодо запобігання збиткам та вимагати відповідного зменшення розміру збитків.

Сторона господарського зобов`язання позбавляється права на відшкодування збитків у разі якщо вона була своєчасно попереджена другою стороною про можливе невиконання нею зобов`язання і могла запобігти виникненню збитків своїми діями, але не зробила цього, крім випадків, якщо законом або договором не передбачено інше.

.Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані у разі належного виконання боржником своїх обов`язків. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які б могли бути реально отримані у разі належного виконання зобов`язання.

При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Отже, для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

Виходячи з цього, позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та наявністю збитків.

Враховуючи припис частини четвертої статті 623 Цивільного кодексу України, на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання. При цьому кредитор повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але й підтвердити їх документально. При визначенні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином.

Крім того, законодавець встановлює, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягатиме відшкодуванню.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на наведені законодавчі приписи суд встановив, що позивачем не доведено наявності складу цивільного правопорушення, як необхідної умови застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди у вигляді орендної плати за 9 місяців, завданих фактом не підписання акту приймання-передачі майна за спірним договором. Враховуючи факт завчасного попередження з боку відповідача про неможливість виконати зобов`язання за укладеним договором, за умови наявності законодавчо встановленого права позивача відмовитися від виконання спірного договору у разі порушення зобов`язання відповідачем, суд дійшов висновку про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та понесеними позивачем збитками в розмірі 90000,00 грн. Позивачем не надано жодних належних доказів по вжиттю ним заходів для одержання зазначених доходів, що є необхідним при зверненні з відповідним позовом, більш того, наявний факт недбалої поведінки саме позивача та відсутність з його боку дій по припиненню спірного договору, у зв`язку з чим суд відмовляє позивачу в задоволені позову.

При ухваленні рішення в справі, суд, у тому числі, вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 123, 129, 231-233, 236-238, 240, 254-257 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст. 256 ГПК України).

Повний текст рішення складено та підписано 11.02.2021.

Суддя В.Л. Котельницька