УХВАЛА

08 лютого 2021 року

м. Київ

Справа № 903/137/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кондратова І.Д. - головуючий, судді - Кібенко О.Р., Стратієнко Л.В.,

розглянувши касаційну скаргу Управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Володимир-Волинський

на рішення Господарського суду Волинської області

(суддя - Костюк С. В.)

від 25.08.2020

та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду

(головуючий - Маціщук А.В., судді - Гудак А.В., Петухов М.Г.)

від 10.12.2020

у справі за позовом Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго"

до Управління водопровідно-каналізаційного господарства м.Володимир-Волинський

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Приватне акціонерне товариство "Волиньобленерго"

про стягнення 1 367 780,22 грн,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 25.08.2020 у справі № 903/137/20 позов задоволено частково. Закрито провадження у справі на суму 320 000,00 грн. Стягнуто з Управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Володимир-Волинський на користь Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" 841 563,96 грн, з них 635 347,70 грн заборгованості за поставлену електроенергію, 136 043,08 грн пені, 62 255,20 грн - 15% річних, 7 917,99 грн інфляційних втрат та судовий збір. У іншій частині позову відмовлено.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.12.2020 скасовано рішення суду першої інстанції в частині зменшення відсотків річних та інфляційних втрат, прийнято у цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог повністю. Стягнуто з Управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Володимир-Волинський на користь Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" 635 347,70 грн заборгованості за поставлену електроенергію, 136 043,08 грн пені, 124 510,39 грн відсотків річних, 15 835,97 грн інфляційних втрат та 17 852,83 грн витрат на оплату судового збору за подання позовної заяви. Відмовлено в частині стягнення 136 043,08 грн пені.

Апеляційний господарський суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для зменшення розміру пені на 50%, оскільки такі висновки відповідають нормам статті 233 Господарського кодексу України, частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України та конкретним обставинам справи, які мають істотне значення. Також апеляційний суд зазначив, що оскільки має місце порушення відповідачем строків оплати, визначених договором (за умовами Комерційної пропозиції № 2), суд дійшов обґрунтованого висновку про підставність задоволення позовних вимог.

Однак, суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення належних до стягнення сум відсотків річних і втрат від інфляції з урахуванням правової позиції Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, оскільки обставини у справі № 903/137/20, зокрема, розмір нарахувань, не дозволяють дійти висновку про подібність обставин у справі № 902/417/18 і про явно нерозумні чи несправедливі наслідки для боржника у цій справі внаслідок застосування відповідальності за статею 625 Цивільного кодексу України.

Також, апеляційний господарський суд зазначив, що висновок Верховного Суду про можливість за певних умов зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунків відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, не стосується такого способу захисту майнового права та інтересу, як інфляційних втрат.

31.12.2020 Управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Володимир-Волинський звернулося з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Волинської області від 25.08.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.12.2020, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог щодо стягнення 135 043,08 грн пені, 62 255,20 грн 15% річних, 7 917,99 грн інфляційних витрат та в частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості за поставлену електроенергію. Скаржник просить прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача 676 590,96 грн, з яких 475 947,70 грн заборгованості за поставлену електроенергію, 27 208,62 грн пені, 12 451,04 грн 15% річних та 1 583,60 грн інфляційних витрат.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 290 Господарського процесуального кодексу України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу в ній зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У касаційній скарзі Управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Володимир-Волинський визначає підставою касаційного оскарження судових рішень неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме статті 233 Господарського кодексу України, частини 3 статті 551 та статті 625 Цивільного кодексу України, без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 904/4067/18, від 19.02.2020 у справі № 910/1199/19, від 25.04.2018 у справі № 904/12429/16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України).

Верховний Суд зауважує, що застосування судом норм права без урахування висновків про їх застосування, викладених у постановах Вищого господарського суду України, які зазначені скаржником в касаційній скарзі, не може бути підставою для касаційного оскарження судових рішень відповідно до вимог процесуального закону. Такою підставою, згідно з пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, є застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного саме у постанові Верховного Суду.

Відповідач не погоджується з тим, що суд зменшив розмір пені на 50%, оскільки він обґрунтовано довів обставини, що є підстави для зменшення пені на 90%. Відповідач зазначає, що матеріалами справи підтверджується важке фінансове становище, несвоєчасне погашення заборгованості сталося не з його вини, адже єдиним джерелом для оплати за спожиту електричну енергію є кошти, отримані в якості оплати від населення, бюджетних установ та госпрозрахункових підприємств. На думку скаржника, питання зменшення пені є соціально значимим та винятковим. Також скаржник не погоджується з судом апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для зменшення належних до стягнення сум відсотків річних і втрат від інфляції.

Твердження заявника у касаційній скарзі щодо неврахування судами інтересів відповідача та його фінансового становища, Верховний Суд не бере до уваги, оскільки вони стосуються не підстав неправильного застосування судами норм матеріального права, а фактично є незгодою з висновками судів першої та апеляційної інстанцій відповідно до встановлених конкретних обставин справи. Водночас, відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України, вирішення цих питань не є компетенцією суду касаційної інстанції.

Верховний Суд виходить з того, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Так, суд першої інстанції при зменшенні пені, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, врахував, що ця сума є значною відносно суми боргу, відповідачем здійснюються заходи щодо погашення боргу, також врахував фінансовий стан підприємства.

Верховний Суд зазначає, що застосоване у частині 3 статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанції користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Натомість, вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи.

У постановах від 12.02.2020 у справі № 904/4067/18, від 19.02.2020 у справі № 910/1199/19 та від 25.04.2018 у справі № 904/12429/16 Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо зменшення штрафних санкцій на підставі встановлених фактичних обставин у вказаних справах, що не свідчить про неврахування судом апеляційної інстанції у цій справі висновків Верховного Суду, оскільки суд апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення, перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та на підставі встановлених обставин у цій справі прийняв законне рішення.

Верховний Суд зауважує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 викладена правова позиція, щодо права суду зменшувати розмір процентів річних нарахованих відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.

Вирішуючи питання, зокрема, про зменшення судом розміру процентів річних у справі № 902/417/18, Велика Палата Верховного Суду врахувала конкретні обставини справи, які мають юридичне значення, компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві та дотримання розумного балансу між інтересами боржника та кредитора. Крім того, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що сума неустойки, штрафу і процентів річних у справі № 902/417/18 перевищують майже в два рази суму прострочення та очевидно є неспівмірними, оскільки наслідки невиконання боржником зобов`язань вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання.

За таких обставин, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду у справі № 902/417/18 дійшла висновку щодо обмеження розміру санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовила у стягненні процентів річних з цих підстав.

Верховний Суд зазначає, що суд апеляційної інстанції у цій справі, відмовляючи у частині зменшення інфляційний втрат та 15% річних, врахував постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, проте виходив з того, що конкретні обставини у справі, яка переглядається, зокрема, щодо розміру нарахувань (інфляційний втрат та процентів річних), не подібні обставинам у справі № 902/417/18, тому на підставі встановлених конкретних обставин у справі правильно застосував статтю 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у пунктах 1, 4 частини першої статті 287 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення у справі № 903/137/20 відповідно до висновків Верховного Суду щодо застосування норм статей 233 Господарського кодексу України та 551, 625 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах, що викладені у раніше прийнятих постановах, і підстави для відступлення від цих висновків у межах цієї справи відсутні, Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою згідно з пунктом 5 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись нормами статті 234, пунктом 5 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 903/137/20 за касаційною скаргою Управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Володимир-Волинський на рішення Господарського суду Волинської області від 25.08.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.12.2020.

2. Касаційну скаргу разом з доданими до неї матеріалами направити скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий І. Кондратова

Судді О. Кібенко

Л. Стратієнко