ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2021 р. Справа№ 910/9468/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Київській області

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020

у справі №910/9468/20 (суддя Бойко Р.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альянс»

до: 1. Головного управління Національної поліції в Київській області;

2. Державної казначейської служби України,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1. ОСОБА_1 ;

2. Приватне акціонерне товариство «Українська транспортна страхова компанія.»

про стягнення 201 522,22 грн

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Альянс» (далі - ПрАТ «СК «Альянс», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області (далі - ГУ НП в Київській області, відповідач-1) про стягнення 201 522,22 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.08.2017 сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю застрахованого позивачем на підставі договору добровільного страхування автомобіля Mercedes GLE 250, державний номер НОМЕР_1 , та автомобіля Skoda Octavia, державний номер НОМЕР_2 , власником якого є відповідач-1, під керуванням водія ОСОБА_1 , який перебував на час ДТП у трудових відносинах з ГУ НП в Київській області.

Посилаючись на те, що позивачем на підставі договору добровільного страхування у зв`язку з настанням страхової події (ДТП) виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля Mercedes GLE 250, державний номер НОМЕР_1 , позивач просив стягнути з відповідача-1 суму страхового відшкодування з підстави, передбаченої ст. 1172 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також витрати, понесені у зв`язку з визначенням розміру матеріальної шкоди, завданої власнику пошкодженого транспортного засобу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 залучено до участі у справі ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , третя особа-1) та Приватне акціонерне товариство «Українська транспортна страхова компанія.» (далі - ПрАТ «УТСК», третя особа-2) в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Під час розгляду справи судом першої інстанції прийнято до розгляду уточнену позовну заяву, в якій позивач просив стягнути з Державного бюджету України на користь ПрАТ «СК «Альянс» відшкодування шкоди у розмірі 201 522,22 грн, відповідальність за яку несе ГУ НП в Київській області. При цьому, предмет та підстави позову залишились незмінними.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.07.2020 залучено до участі у справі Державну казначейську службу України в якості відповідача-2; визначено, що відповідачем у даній справі є держава Україна в особі ГУ НП в Київській області та Державної казначейської служби України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/9468/20 позов задоволено частково, стягнуто з Державного бюджету України на користь ПрАТ «СК «Альянс» кошти у розмірі 101 027,22 грн та судовий збір у розмірі 1 515,41 грн. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з виплатою страхового відшкодування своєму страхувальнику (потерпілому) до позивача перейшло право вимоги до відповідача-1, як винної особи, та третьої особи-2, як страхувальника цивільно-правової відповідальності відповідача-1, про виплату страхового відшкодування за шкоду, завдану водієм, який в момент вчинення ДТП перебував з останнім у трудових відносинах; відповідач-1 є відповідальною особою за завдані збитки власнику автомобіля, пошкодженого у спірній ДТП, в обсязі, який не покривається відповідальністю страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (надалі - договір (поліс) ОСЦПВВНТЗ); враховуючи визначені полісом ліміт відповідальності ПрАТ «УТСК» (100 000,00 грн) та франшизу (500,00 грн), боржником у зобов`язанні, яке виникло внаслідок ДТП, на підставі діючого договору (полісу) ОСЦПВВНТЗ в частині 99 500,00 грн була третя особа-2, а судом встановлено, що ані позивач, ані потерпілий в річний строк до неї не звернувся за виплатою страхового відшкодування; оскільки відповідач-1 не довів факту завдання шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого та не надав доказів сплати відшкодування заподіяної шкоди на користь позивача, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом стягнення з держави Україна коштів у розмірі 100 082,20 грн (199 582,20 грн - 99 500,00 грн), а також стягнення витрат, понесених у зв`язку з визначенням розміру матеріальної шкоди, завданої власнику пошкодженого транспортного засобу у розмірі 945,02 грн.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ГУ НП в Київській області звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позов залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги відповідач наголошував на тому, що суд безпідставно не врахував той факт, що цивільно-правова відповідальність ГУ НП в Київській області була застрахована ПрАТ «УТСК», а відтак, саме на останнє покладено обов`язок з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації автомобіля Skoda Octavia, державний номер НОМЕР_2 , на час спірної ДТП; у даному випадку позивач мав самостійно звернутись до ПрАТ «УТСК» про виплату страхового відшкодування за полісом ОСЦПВВНТЗ, при цьому, саме страховик після виплати страхового відшкодування має право регресної вимоги до особи, яка завдала шкоди, у разі наявності для цього правових підстав; між позивачем та відповідачем-1 будь-яких договірних відносин не виникало; страховик відповідальності винної у ДТП особи, здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу в межах страхових сум, зазначених у страховому полісі за мінусом франшизи, а різницю між реальними збитками і сумами в межах ліміту відповідальності на підставі ст.1194 ЦК України відшкодовує особа, яка завдала збитків; страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, повинен звертатися з позовом до страховика, у якого застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка заподіяла шкоду, а не до цієї особи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ НП в Київській області на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/9468/20; розгляд апеляційної скарги встановлено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; учасникам справи встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

Третя особа-2 скористалася правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, третя особа-2 вказувала на те, що доводи апелянта не відповідають дійсності та жодним чином не спростовують правові висновки, викладені в оскаржуваному рішенні; позиція відповідача-1 не ґрунтується на нормах матеріального права та суперечить правовим позиціям Верховного Суду; сплачена позивачем сума страхового відшкодування перевищує страхову суму (ліміт відповідальності) згідно полісу ОСЦПВВНТЗ, а тому відповідно до ст. 1172 ЦК України саме на відповідача-1, як на роботодавця винуватця ДТП, покладається обов`язок сплатити залишок вартості відновлювального ремонту, який не покривається страховою сумою полісу.

Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 17.03.2017 між ПрАТ «СК «Альянс» (у тексті договору - страховик) та ОСОБА_2 (у тексті договору - страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування власників наземного транспорту та добровільного страхування майна №23.19027.03 (далі - договір добровільного страхування, а.с. 4), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом Mercedes GLE 250, державний номер НОМЕР_1 .

Вигодонабувачем за вказаним договором є ОСОБА_3 .

Відповідно до п. XVII договору добровільного страхування строк його дії встановлено з 07.04.2017 по 06.04.2018.

03.08.2017 близько 17 год. 30 хв. по вул. Січових Стрільців в м. Києві відбулася ДТП за участю застрахованого автомобіля Mercedes GLE 250, державний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля Skoda Octavia, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою про ДТП №399040, виданою Управлінням патрульної поліції у м. Києві (а.с. 67).

З даної довідки слідує, що ДТП сталася в результаті порушення п. 10.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_1 , якого постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 25.08.2017 у справі №761/28442/17 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП (а.с. 68).

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Skoda Octavia, при зміні напрямку руху не впевнився в безпечності своїх дій, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем Mercedes GLE 250, у зв`язку з чим обидва автомобілі зазнали механічних пошкоджень.

29.08.2017 ОСОБА_2 (страхувальник) та ОСОБА_3 (вигодонабувач) звернулися до ПрАТ «СК «Альянс» із заявою про виплату страхового відшкодування (вх. №303), в якій просили позивача сплатити страхове відшкодування на рахунок СТО - Спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - СП ТОВ) «Автомобільний дім Україна-Мерседес Бенц» у розмірі 199 582,20 грн (а.с. 69).

Позивачем на підставі страхового акту №23.0170.17 від 29.08.2017 та розрахунку страхового відшкодування, здійсненого з урахуванням виставленого СП ТОВ «Автомобільний дім Україна-Мерседес Бенц» рахунку №21172300 від 08.08.2017 на суму 221 928,41 грн та звіту серії SL №24552 про оцінку колісного транспортного засобу Mercedes GLE 250D 4 Matic, державний номер НОМЕР_1 , від 29.08.2017 (а.с. 5-65, 70-71), здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 199 582,20 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1371 від 30.08.2017 (а.с. 72).

Крім того, ПрАТ «СК «Альянс» було понесено витрати на оплату послуг Товариства з обмеженою відповідальністю «Асистуюча компанія «Укравтоекспертиза» (далі - ТОВ «АК «Укравтоекспертиза») з оцінки колісного транспортного засобу Mercedes GLE 250, державний номер НОМЕР_1 , у розмірі 1 940,02 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1403 від 22.09.2017 (а.с. 73).

Спір у даній справі стосується наявності правових підстав для покладення на державу Україна в особі відповідачів обов`язку з відшкодування заподіяної внаслідок ДТП шкоди, в тому числі, покладення на відповідача-1 обов`язку в частині відповідальності страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ у разі відмови ним у виплаті страхового відшкодування через пропуск річного строку звернення до нього.

Відповідно до статті 979 ЦК України та ч. 1 статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно зі статтею 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

У відповідності до частини 1 статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Згідно зі ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Отже, виконавши свої зобов`язання перед страхувальником за договором добровільного страхування шляхом виплати страхового відшкодування, позивач набув право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до статей 1166 та 1188 ЦК України винна особа зобов`язана відшкодувати шкоду, заподіяну з її вини в повному розмірі.

За приписами ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи відповідальної за заподіяні збитки.

У зв`язку з викладеними обставинами та на підставі вказаних правових норм, ПрАТ «СК «Альянс», як особа, яка виплатила страхове відшкодування потерпілому в ДТП, звернулося з даним позовом до ГУ НП в Київській області, з яким винна особа в момент ДТП перебувала в трудових відносинах, в порядку регресу про стягнення з особи, відповідальної за завдання шкоди, суми фактично виплаченого страхового відшкодування та суми оплати оцінки вартості відновлювального ремонту.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач-1 як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і в апеляційній скарзі зазначав, що цивільно-правова відповідальність ГУ НП в Київській області була застрахована ПрАТ «УТСК», а тому він є неналежним відповідачем у справі, оскільки відшкодування має відбуватись у відповідності до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховою компанією, в якій застраховано його цивільно-правову відповідальність.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Нормами статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

За приписами ч. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку, страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Так, заподіяння внаслідок ДТП шкоди зумовлює виникнення правовідносин, у яких право потерпілого на отримання відшкодування завданої шкоди кореспондується з обов`язком винуватця відшкодувати таку шкоду, а за наявності у винуватця договору (полісу) ОСЦПВВНТЗ, яким застраховано його цивільно-правову відповідальність за завдання шкоди майну третіх осіб внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу, такий обов`язок покладається також і на страховика у визначених законодавством межах його відповідальності, адже між винуватцем та його страховиком у такому випадку існують договірні відносини, в яких останній узяв на себе зобов`язання відшкодувати у визначених межах за винуватця завдану потерпілому шкоду з настанням обумовлених страхових випадків.

У такому випадку потерпілий виступає кредитором стосовно винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, які зі свого боку є боржниками у відповідному зобов`язанні згідно з визначеними законодавством межами їх відповідальності.

При цьому, порядок здійснення страхового відшкодування встановлено у Розділі ІІІ Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Тобто, право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов`язань не є безумовним.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 910/7449/17.

За приписами ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Судом першої інстанції враховано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц, відповідно до якого покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Водночас, як правильно зазначив місцевий господарський суд, наведену правову позицію слід розуміти таким чином, що винуватець ДТП несе відповідальність за спричинену шкоду виключно в обсязі, який не покривається відповідальністю страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Так, за приписами статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, тощо.

З огляду на зазначені положення Цивільного кодексу України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.

Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

Як було встановлено у даній справі, за договором добровільного страхування потерпілий отримав страхове відшкодування на відновлення пошкодженого автомобіля від позивача (страховика).

Заподіяння потерпілому шкоди внаслідок винних дій водія у ДТП породило деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондує відповідний обов`язок особи, яка завдала шкоди, відшкодувати заподіяну шкоду. Водночас таке ДТП є підставою для виникнення зобов`язання згідно з договором добровільного страхування, в якому потерпілий має право вимоги до страховика (позивач).

Колегія суддів зазначає, що вказані зобов`язання не виключали одне одного, потерпілому належало право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному, і він на власний розсуд обрав спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги до страховика (позивача), від якого отримав страхове відшкодування на відновлення пошкодженого автомобіля.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник/вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.

Виплата страховиком страхувальнику страхового відшкодування є обов`язком страховика за договором (ст. 988 ЦК України). Така виплата не припиняє деліктного зобов`язання і не може вважатися відшкодуванням шкоди потерпілому в цьому зобов`язанні, оскільки страховик у правовідносинах добровільного майнового страхування не є боржником у деліктному зобов`язанні. Тобто заподіювач шкоди залишається зобов`язаним відшкодувати завдану ним шкоду незалежно від того, чи звертався до нього з відповідною вимогою сам потерпілий, чи страховик після виплати потерпілому відшкодування за договором майнового страхування.

Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем-1 у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілої особи страхового відшкодування, засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої особи у деліктному зобов`язанні.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справах №910/2603/17 та № 755/18006/15-ц, які в силу приписів ч. 4 ст. 236 ГПК України мають бути враховані при застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Отже, виконавши свої зобов`язання перед страхувальником за договором добровільного страхування шляхом виплати страхового відшкодування, позивач, як новий кредитор у деліктному зобов`язанні, набув право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

За змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Як було зазначено вище, вина особи, яка керувала автомобілем Skoda Octavia, державний номер НОМЕР_2 , - ОСОБА_1 , встановлена у судовому порядку, а саме, постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 25.08.2017 у справі №761/28442/17.

Частиною 5 статті 75 ГПК України встановлено, що обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як вбачається із довідки про ДТП, виданої Управлінням патрульної поліції у м. Києві за №399040, транспортний засіб Skoda Octavia, державний номер НОМЕР_2 , належить автогосподарству ГУ МВС України в Київській області.

Положеннями ч. 1 ст. 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

За твердженнями позивача на момент настання спірної ДТП автомобіль Skoda Octavia, державний номер НОМЕР_2 , знаходився під керуванням ОСОБА_1 , який працює водієм у ГУ НП в Київській області та виконував свої посадові обов`язки.

Відповідач-1 щодо наведених обставин ані у відзиві на позовну заяву, ані в апеляційній скарзі не заперечував.

Також обставини працевлаштування ОСОБА_1 у ГУ НП в Київській області встановлені Шевченківським районним судом міста Києва під час розгляду справи №761/28442/17 та відображені у постанові від 25.08.2017, яка набула статусу остаточного судового рішення.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції, працевлаштування ОСОБА_1 у ГУ НП в Київській області підтверджується щорічною декларацією майнового стану третьої особи-1 за 2017 рік (поданою/внесеною до Реєстру 17.03.2017), а також іншими деклараціями (зокрема, за 2018 та 2019 роки), що наявні у Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, який міститься на офіційному сайті Національного агентства з питань запобігання корупції за посиланням: https://public.nazk.gov.ua/.

З огляду на п. 2.2 Правил дорожнього руху України, якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди.

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України.

На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (ч.ч. 3-4 ст. 1187 ЦК України).

З наявних в матеріалах справи документів не вбачається будь-яких правових підстав вважати, що ОСОБА_1 заволодів автомобілем Skoda Octavia, державний номер НОМЕР_2 , неправомірно.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача правових підстав для звернення до відповідача-1 з вимогою про виплату страхового відшкодування за шкоду, завдану його водієм.

Згідно зі ст.ст. 1.7, 1.8 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.

Як вбачається з полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/2433059 (а.с. 149), цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації автомобіля Skoda Octavia, державний номер НОМЕР_2 , станом на дату настання спірної ДТП була застрахована ПрАТ «УТСК».

У вказаному полісі сторони погодили, що ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну третіх осіб становить 100 000,00 грн, а франшиза - 500,00 грн.

Таким чином, відповідач-1 є відповідальною особою за завдані збитки власнику автомобіля, пошкодженого у спірній ДТП, в обсязі, який не покривається відповідальністю страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, а позивач як особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, отримав право зворотної вимоги до відповідача-1, як винної особи, та третьої особи-2, як страхувальника цивільно-правової відповідальності відповідача-1.

На підтвердження розміру витрат, завданих спірною ДТП автомобілю страхувальника за договором добровільного страхування, позивачем було надано суду виставлений Спільним підприємством у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільний дім Україна-Мерседес Бенц» (СТО) рахунок №21172300 від 08.08.2017 на суму 221 928,41 грн та платіжне доручення №1371 від 30.08.2017 на суму 199 582,20 грн.

Посилання відповідача-1 на неврахування позивачем при розрахунку суми, яка підлягає стягненню, в якості відшкодування збитків, коефіцієнту фізичного зносу суд першої інстанції правомірно визнав необґрунтованими, оскільки такий коефіцієнт враховується при відшкодуванні шкоди страховиком за полісом у порядку Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Натомість вимоги до відповідачів у даній справі ґрунтуються на положеннях Цивільного кодексу України, статтею 1192 якого передбачено обов`язок боржника відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

При цьому, відповідно до частини 2 статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.07.2020 у справі №583/3159/18.

Судом першої інстанції було враховано, що позивачем заявлено до стягнення суму матеріального збитку з урахуванням податку на додану вартість, в той час, як у платіжному дорученні №1371 від 30.08.2017 зазначено, що оплата коштів здійснена без ПДВ.

Згідно рахунку №21172300 від 08.08.2017 у вартість деталей та виконання робіт, необхідних для відновлення (відновлювального ремонту) пошкодженого автомобіля Mercedes GLE 250, державний номер НОМЕР_1 , було включено ПДВ у розмірі 36 988,07 грн.

СП ТОВ «Автомобільний дім Україна-Мерседес Бенц» є платником податку на додану вартість з 03.07.1997, що підтверджується даними реєстру платників ПДВ, які міститься на офіційному веб-сайті Державної фіскальної служби України за посиланням https://cabinet.sfs.gov.ua/registers/pdv.

У суду відсутні будь-які підстави вважати, що СП ТОВ «Автомобільний дім Україна-Мерседес Бенц» не було виконано відновлювального ремонту застрахованого за договором добровільного страхування автомобіля після одержання від позивача суми коштів, необхідної для такого ремонту.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правомірність включення до виплаченого страхувальнику за договором добровільного страхування страхового відшкодування суми податку на додану вартість.

У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування до нього перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування на суму 199 582,20 грн, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди власнику застрахованого автомобіля Mercedes GLE 250, державний номер НОМЕР_1 , в порядку суброгації.

Як було зазначено вище, у даному випадку спір існує і стосовно того чи підлягає стягненню з винуватця ДТП шкода, яка покривається договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, проте особа, яка має право на відшкодування не звернулася до страховика в річний строк за таким полісом.

Третя особа-2 у своїх поясненнях, наданих суду першої інстанції, посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, який міститься у п. 56 постанови від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц та на те, що така підстава для відмови у виплаті страхового відшкодування міститься саме в цитованій Великою Палатою Верховного Суду статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ст. 37 вказаного Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:

37.1.1. навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону;

37.1.2. вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону);

37.1.3. невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди;

37.1.4. неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Системний аналіз вказаних чотирьох пунктів наведеної статті дає підстави для висновку, що вони розподіляються на такі групи: а) пов`язані із діями страхувальника або водія, забезпеченого транспортного засобу (в цьому випадку взагалі не виникає обов`язок страхувальника здійснити страхове відшкодування); б) пов`язані із діями потерпілого або особи, яка має право на одержання відшкодування (в цьому випадку обов`язок страхувальника здійснити страхове відшкодування виникає, проте внаслідок визначених дій з певним строком припиняється).

Велика Палата Верховного Суду у п. 56 вищезазначеної постанови вказала, що підставою покладення на винуватця ДТП обов`язку з відшкодування шкоди (в тому числі, забезпеченої договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ) існує у випадку, якщо у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37). Оскільки обов`язок страховика з виплати страхового відшкодування виникає не в усіх випадках, перелічених у ст. 37, а тільки у випадках зазначених в п.п. 37.1.1 та 37.1.2, то такий правовий висновок не стосується такої підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування, як неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року.

У випадках, описаних в п.п.37.1.3, 37.1.4 вказаного Закону, обов`язок страховика виникає, проте внаслідок прострочення кредитора або порушення ним положень закону - припиняється.

Звернення із заявою на виплату страхового відшкодування (п. 37.1.4 Закону) залежить виключно від волевиявлення особи, яка має право на страхове відшкодування, та в жодному разі не залежить від поведінки особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Можливість особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, скористатися результатами такого страхування, може залежати виключно від дій такої особи (п.п. 37.1.1 та 37.1.2), проте не від дій інших осіб (п. 37.1.4).

Враховуючи вищевикладене, факт того, що особа, яка має право на страхове відшкодування, протягом одного року не звернулася до страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ (незалежно від причин такого не звернення) не спричиняє додатковий тягар відповідальності винуватця ДТП та не може нівелювати страхування такою особою своєї цивільно-правової відповідальності, оскільки суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

У правовій ситуації, наведеній у п. 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зобов`язання страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відшкодувати страхове відшкодування виникає в момент спричинення делікту, а строк виконання такого зобов`язання обумовлений зверненням до нього із заявою у порядку ст. 35 цього Закону або подачею позову. Незвернення із такою заявою протягом одного року має наслідком припинення зобов`язання страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, що узгоджується зі змістом ч. 1 ст. 598 ЦК України.

Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Згідно звіту серії SL №24552 про оцінку колісного транспортного засобу Mercedes GLE 250D 4 Matic, державний номер НОМЕР_1 , від 29.08.2017, вартість відновлювального ремонту автомобіля Mercedes GLE 250 з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (0,233) складає суму 162 983,53 грн.

З огляду на викладене та враховуючи визначені полісом №АК/2433059 ліміт відповідальності ПрАТ «УТСК» - 100 000,00 грн та франшизу - 500,00 грн, боржником у зобов`язанні, яке виникло внаслідок ДТП, на підставі діючого договору (полісу) ОСЦПВВНТЗ в частині 99 500,00 грн була третя особа-2, однак, ані позивач, ані потерпілий в річний строк до неї не звернулися за виплатою страхового відшкодування.

Таким чином, зі спливом цього річного строку зобов`язання, яке виникло з делікту в частині 99 500,00 грн (боржником за яким була третя особа-2) припинилося в силу ч. 1 ст. 598 та п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а відтак, в цій частині відсутні підстави для покладення обов`язку з виплати на відповідача-1.

Разом з тим, виплачений ПрАТ «СК «Альянс» розмір страхового відшкодування, право вимоги до відповідачів за яким перейшло до позивача, є більшим ніж ліміт відповідальності ПрАТ «УТСК» за полісом №АК/2433059, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з відповідача-1, як особи, винної у скоєнні ДТП, на користь позивача різниці між розміром заподіяної автомобілю Mercedes GLE 250, державний номер НОМЕР_1 , майнової шкоди та сумою страхового відшкодування, яке підлягало виплаті третьою особою-2 на виконання своїх зобов`язань за полісом.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 22.07.2020 у справі №583/3159/18, від 15.04.2020 у справі №201/7200/18, від 11.02.2020 у справі № 489/2170/17.

Частиною 5 статті 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

З огляду на те, що відповідач-1 не довів факту завдання шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, та не надав доказів сплати відшкодування заподіяної шкоди на користь позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимоги про виплату страхового відшкодування у розмірі 100 082,20 грн (199 582,20 грн - 99 500,00 грн).

Крім того, позивач просив стягнути витрати, понесені у зв`язку з визначенням розміру матеріальної шкоди, завданої власнику пошкодженого транспортного засобу, а саме, на оплату послуг ТОВ «АК «Укравтоекспертиза» у розмірі 1 940,02 грн.

Частиною 1 статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. У відповідності до частини 2 цієї ж статті збитками є втрати, яких особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки; доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Господарський кодекс України (далі - ГК України) збитками визначає витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (стаття 224 ГК України).

Згідно зі ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення включаються, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства, додаткові витрати, понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язань другою стороною.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності.

Як вбачається з платіжного доручення №1403 від 22.09.2017, позивачем було сплачено ТОВ «АК «Укравтоекспертиза» кошти у розмірі 1 940,02 грн згідно рахунку №470 від 15.09.2017.

При цьому, у призначені платежу у платіжному дорученні №1403 від 22.09.2017 також вказано, що кошти сплачуються за послуги з оцінки автомобіля Mercedes GLE 250, державний номер НОМЕР_1 , та трактора John Deere.

З наявного в матеріалах справи рахунку №470 від 15.09.2017 (а.с. 66) вбачається, що останній був виставлений ТОВ «АК «Укравтоекспертиза» за послуги з оцінки транспортного засобу Mercedes GLE 250, державний номер НОМЕР_1 , та трактора John Deere.

У відповідності до вказаного рахунку витрати ПрАТ «СК «Альянс» на оцінку автомобіля Mercedes GLE 250 склали 945,02 грн.

Враховуючи викладене, вимога позивача по стягнення з відповідачів витрат, понесених у зв`язку з визначенням розміру матеріальної шкоди, завданої власнику пошкодженого транспортного засобу Mercedes GLE 250, державний номер НОМЕР_1 , правомірно визнана судом першої інстанції обґрунтованою, доведеною належними та допустимими доказами в частині стягнення 945,02 грн.

В іншій частині вказаної вимоги позивача по стягнення з відповідачів 995,00 грн (1 940,02 грн - 945,02 грн) витрат, понесених з оцінки матеріальної шкоди, завданої трактору John Deere, необхідно відмовити, оскільки позивачем не доведено наявність протиправної поведінки відповідачів та причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідачів і збитками - витратами, понесеними на оцінку такого трактору.

При цьому, судом першої інстанції враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 19.06.2018 у справі №910/23967/16, відповідно до якої кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина 2 статті 2 ЦК України).

У постанові від 19.06.2018 у справі №910/23967/16 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що у разі задоволення позовних вимог про стягнення коштів державного бюджету необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, ГПК України не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ані на підстави, ані на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення. Спірні суми мають стягуватись з Державного бюджету України.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені судом обставини та наявні в матеріалах справи докази, позовні вимоги ПрАТ «СК «Альянс», як особи, яка виплатила потерпілому в ДТП страхове відшкодування, частково доведені та обґрунтовані, відповідачем у повному обсязі не спростовані, а тому підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь ПрАТ «СК «Альянс» грошових коштів у розмірі 101 027,22 грн (100 082,20 грн + 945,02 грн).

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи та вимог законодавства, доводи апеляційної скарги не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції та фактично дублюють доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, яким була надана належна оцінка місцевим господарським судом з урахуванням висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/9468/20 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ГУ НП в Київській області має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/9468/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/9468/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/9468/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз