РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.02.2021Справа № 910/17444/20
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом ІЗЮМСЬКОГО КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА ТЕПЛОВИХ МЕРЕЖ

до відповідача ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ТОРГОВИЙ ДІМ "МЕТСЕРВІС"

про стягнення 32 452,83 грн.,-

без виклику учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ІЗЮМСЬКЕ КОМУНАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО ТЕПЛОВИХ МЕРЕЖ звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ТОРГОВИЙ ДІМ "МЕТСЕРВІС" про стягнення заборгованості у розмірі 32 452,83 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач не здійснив поставку товару за Договором поставки №4416/П-235 від 10.04.2020 на суму 32 469,00 грн.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.11.2020 відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку (за правилами) спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, ухвалою було встановлено строк відповідачу, який становить 15 днів з дня вручення вказаної ухвали, для подачі до суду обґрунтованого письмового відзиву на позовну заяву, а також усіх письмових та електронних доказів, що підтверджують заперечення проти позову.

20.11.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона зазначає про безпідставність доводів позивача, посилаючись на повне виконання умов договору, на підтвердження чого відповідачем додані докази отримання позивачем продукції у повному обсязі.

07.12.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій сторона зазначає про те, що надані відповідачем докази не відповідають критеріям «належності доказів».

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Беручи до уваги запровадження карантину та особливого режиму роботи суду, зважаючи на період перебування судді Приходько І.В. у відпустці, завершальний розгляд справи здійснювався 10.02.2021.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

10.04.2020 між позивачем (покупець) та відповідачем (постачальник) було укладено Договір поставки №4416/П-235 (далі - Договір), за умовами якого постачальник в строк та на умовах, визначених цим Договором, зобов`язується поставити і передати у власність покупцю товари, які відносяться до класу 44160000-9 Магістралі, трубопроводи, труби, обсадні труби, тюбінги та супутні вироби визначеного відповідно до ДК 021:2015 (CPV) «Єдиний закупівельний словник».

Згідно пункту 1.2. Договору загальний обсяг, асортимент (номенклатура), комплектність, вимоги до якості товару та гарантійні зобов`язання постачальника визначаються у специфікації, яка є невід`ємною частиною цього Договору.

Відповідно пункту 2.1. поставка товару здійснюється на базисних умовах поставки DDP, відповідно до Міжнародних правил з тлумачення термінів у сфері міжнародної торгівлі «ІНКОТЕРМС 2020». Сторони погодили, що місцем поставки за цим Договором є будівля покупця, яка знаходиться за адресою: 64300, Харківська обл., м. Ізюм, вул. Харківська, буд. 37.

Постачальник здійснює поставку продукції у термін 5 календарних днів з моменту отримання від покупця 100% передплати.

Сторони дійшли взаємної згоди, що загальна вартість (ціна) Договору складає 121 033,05 грн. (пункти 2.7. - 3.1. Договору).

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що, за доводами позивача, відповідач здійснив поставку товару за Договором лише частково, тоді як сума недопоставленого товару (за розрахунком позивача) склала 32 469,00 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до специфікації до договору, а також виставленого позивачем рахунку на оплату № 1386 від 13.04.2020, сторонами узгоджено перелік, кількість та вартість поставки товару, а саме:

- труба 57х3,5 електрозварна ГОСТ 10705 - 0,925 т;

- труба 76х3,5 електрозварна ГОСТ 10705 - 0,76 т;

- труба 89х4 електрозварна ГОСТ 10705 - 1,675 т;

- труба 108х4 електрозварна ГОСТ 10705 - 1,243 т;

- труба 159х6 електрозварна ГОСТ 10705 - 1,37 т.

Всього на суму 121 033,05 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем були перераховані відповідачеві грошові кошти у загальному розмірі 121 033,05 грн. згідно платіжних доручень №983 від 17.04.2020 на суму 78 933,05 грн. та № 984 від 17.04.2020 на суму 42 100 грн.

Відповідно до ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження власних доводів про те, що відповідачем було поставлено товар не у повному обсязі, позивач посилається на акт приймання товару від 29.04.2020, а також на акт про недостачу товару при прийманні від 06.05.2020.

Судом встановлено, що обидва акти підписані виключно представниками позивача, жодних відомостей про наявність повноважного представника відповідача при складанні та підписанні зазначених актів матеріали справи не містять.

В свою чергу, як зазначено Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 по справі №910/5226/17 належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Таким чином, суд зауважує, що оскільки предметом спірного договору є поставка та передача товару відповідачем у власність другій стороні (позивача), з зустрічним обов`язком позивача прийняти та оплатити товар (у розумінні ст. 655 Цивільного кодексу України), належним первинним документом, що підтверджує господарську операцію, є саме двосторонній акт приймання-передачі товару (видаткова накладна тощо), який підписаний представниками обох сторін.

Натомість, як було вищезазначено, акти, на які посилається позивач підписані виключно представниками самого позивача, а відтак не можуть бути прийнятими судом в якості належних та допустимих доказів поставки відповідачем товару у меншій кількості.

Заперечуючи проти позову, відповідач стверджує про належне виконання своїх зобов`язань за договором та поставку товару у повному обсязі на суму оплати.

Так, відповідачем надано суду копію видаткової накладної № 147 від 24.04.2020, якою підтверджено факт поставки товару за договором на суму 121 033,05 грн. Судом встановлено, що перелік, кількість та вартість товару, що вказані у видатковій накладній, повністю відповідають специфікації до договору та виставленому рахунку.

Зі змісту видаткової накладної вбачається, що з боку позивача товар отримав «інженер з комплектації устаткування й матеріалів 1 кат. ОСОБА_1 ». Також відповідачем надано копію довіреності № 13 від 21.04.2020, якою підтверджено, що позивач уповноважує інженера з комплектації устаткування й матеріалів 1 кат. ОСОБА_1 на отримання від ТОВ «ТД «МЕТСЕРВІС» цінностей за рахунком № 1386 від 13.04.2020. Вказана довіреність скріплена підписом та печаткою товариства позивача.

Згідно з частиною 1 статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

У довіреності наявний зразок підпису особи, якій видали довіреність, що при візуальному огляді не має відмінностей від підпису на видатковій накладній.

У відповіді на відзив позивач не заперечує дійсність наданої відповідачем довіреності № 13 від 21.04.2020, проте вказує, що повноваження Січкова С.В. за довіреністю обмежуються лише отриманням цінностей за переліком, зазначеним у довіреності, проте ніякого права підпису документів цією довіреністю не встановлено.

Судом не приймаються доводи позивача в цій частині, оскільки як вбачається зі змісту довіреності № 13 від 21.04.2020, позивач уповноважив Січкова С.В. на отримання саме від ТОВ «ТД «МЕТСЕРВІС» цінностей за рахунком № 1386 від 13.04.2020. При цьому, рахунок № 1386 від 13.04.2020, який додано до позовної заяви, містить той самий перелік цінностей (товару), який відображений у видатковій накладній № 147 від 24.04.2020. Відтак, факт отримання переліку зазначеного товару в повному обсязі підтверджується підписом спеціально уповноваженої для цього позивачем особи - Січкова С.В. у видатковій накладній.

При цьому, судом враховано, що односторонні акти, на які посилається позивач, так само містять підпис Січкова С.В. В свою чергу, під час даного провадження позивачем не порушувалися процесуальні питання щодо витребування оригіналів документів від відповідача, а також призначення експертного дослідження підпису Січкова С.В. на видатковій накладній № 147 від 24.04.2020. Враховуючи наведене, у суду відсутні підстави для того, щоб не приймати надані відповідачем документи в якості належних та допустимих доказів поставки товару у повному обсязі. Окремо суд зауважує, що факт складання (виготовлення) видаткової накладної у місті Києві жодним чином не свідчить про фактичне підписання сторонами цього ж документу саме у місті Києві, про що наголошує позивач у відповіді на відзив.

Таким чином, позивачем не надано доказів та не доведено, що особа, посада та підпис якої зазначений на первинних документах, не була працівником ІЗЮМСЬКОГО КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА ТЕПЛОВИХ МЕРЕЖ станом на час складання цих документів, не уповноважувалась на отримання матеріальних цінностей за спірними правовідносинами, будь-яких заяв/пояснень вказаної особи, у т.ч. як свідка в розумінні ст. 88 ГПК України суду не надано.

Також, у випадку виникнення сумнівів, позивач не був позбавлений права надати відповідні докази та заявити клопотання про призначення судової експертизи з питання з`ясування справжності саме підпису Січкова С.В. на спірній накладній, що ним здійснено не було.

Крім того, суд зауважує, що при зверненні до суду позивач не заперечував факту часткової поставки товару на суму 88 580,22 грн., що по суті також мало бути підтверджено первинними документами (двосторонніми актами або видатковими накладними), які до позову не додані.

Отже, належних доказів, які б спростовували обставини щодо підписання видаткової накладної № 147 від 24.04.2020 на суму 121 033,05 грн. та повного отримання товару за вказаною накладною, позивачем не надано.

Також позивачем не обґрунтовано чим саме обумовлений семиденний проміжок часу між складанням актів приймання товару та недостачі товару. Посилання на направлення претензії з вимогою про виклик представника відповідача не приймаються судом, оскільки у доданій до позову претензії № 596 від 30.04.2020 взагалі не йде мова про виклик повноважного представника постачальника для участі у перевірці недоліків продукції у розумінні п. 2.8. Договору. У вказаній претензії позивач лише зазначає про те, що ним проведено власний розрахунок з теоретичної маси товару та договірної вартості продукції та просить провести допоставку продукції.

Судом також враховано, що позивач належним чином не обґрунтував правильність власного розрахунку заявленої до стягнення суми. Зокрема, як специфікація до договору, так і рахунок на оплату містять одну єдину одиницю виміру товару - тонну. Тоді як у позовній заяві позивач здійснює розрахунок недопоставленого товару, конвертуючи на власний розсуд вагову одиницю виміру (тонну) в одиницю вимірювання довжини (метри) та вказуючи конкретні суми, походження яких жодним чином не обґрунтовано стороною.

Суд окремо звертає увагу сторін на те, що умовами договору не передбачено повноважень покупця на складення одностороннього акту приймання товару (так само як і одностороннього акту недостачі товару), підписаного виключно представниками самого позивача. Натомість, безпосередньо пунктом 2.4. договору позивачу було надано право у разі невідповідності товару найменуванню, кількості, комплектності, асортименту замовлення та/або видатковій накладній - відмовитись від прийняття такого товару і вимагати від постачальника поставки обумовленого цим договором товару протягом п`ятнадцяти днів.

В свою чергу, матеріали справи не містять належних та достовірних доказів того, що позивач відмовився від прийняття товару з одночасною вимогою поставки товару належної кількості у розумінні п. 2.4. Договору. Тоді як допустимих доказів на підтвердження того, що отримання товару згідно видаткової накладної №147 від 24.04.2020 відбулося не у повному обсязі, або здійснювалося не уповноваженою на отримання цінностей особою, матеріали справи не містять.

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

При цьому, суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами належними та допустимими доказами, поданими у відповідності до приписів чинного процесуального законодавства.

Суд звертає увагу позивача, що відповідно до положень ч. 4 ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Суд зазначає, що позивач, заявляючи позов та обираючи спосіб захисту повинен дбати про те, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У відповідності до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Наведена норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права

Відтак, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

За приписами ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду спору має бути встановлено не лише наявність підстав на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Враховуючи наведене, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позов не є достатньо обґрунтованим, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено правомірності та законності позовних вимог, так само як і фактів порушення власних прав та інтересів відповідачем у справі.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 10.02.2021.

Суддя І.В. Приходько