ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2021 Справа № 917/1955/20

за позовною заявою Товариства з додатковою відповідальністю «Об`єднання Дніпроенергобудпром», м. Світловодськ, смт. Власівка, вул. Молодіжна, 63, Кіровоградська область, 27552

до Приватного підприємства «ТМ-Новатор», Кременчук, Полтавська область, 39627

про стягнення 46484,34 грн.

Суддя Пушко І.І.

Секретар судового засідання Дерій Ю.В.

Представники сторін в судове засідання не викликались, справа розглядається за наявними в ній матеріалами в порядку спрощеного провадження відповідно до cт.247 ГПК України.

Суть справи: Розглядається позовна заява про стягнення з відповідача 46484,34 грн. заборгованості за договором № 198/12-19 купівлі-продажу від 18.12.2019, з яких: 44000,00 грн. основний борг, 1287,54 грн. пеня, 1196,80 грн. збитки від інфляції.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов`язання щодо оплати отриманого товару.

Ухвалою від 18.12.2020 (а.с. 22-23) суд прийняв позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Цією ж ухвалою суд встановив процесуальні строки: відповідачу для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення ухвали суду, та для подання заперечень до 3 днів з дати отримання від позивача відповіді на відзив; позивачу для подання відповіді на відзив - 5 днів з моменту отримання відзиву.

Ухвала суду від 18.12.2020 направлялась відповідачу за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 21), однак була повернута органом зв`язку з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 25-28).

Відповідно до ч.7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

В установлений судом строк відповідач відзив на позов не надав.

Суд вважає за можливе розглянути справу по суті за наявними в ній матеріалами відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

18.12.2019 між ТОВ «Об`єднання Дніпроенергобудпром» як продавцем та ПП «ТМ-Новатор» як покупцем був укладений договір №198/12-19 купівлі-продажу (далі - Договір).

Умовами зазначеного Договору сторони узгодили, зокрема, наступне:

- продавець зобов`язується передати належний йому товар у власність покупцеві, а саме щебінь фракції 20-40 у кількості 200 тонн на загальну суму 44000,00 грн. (з ПДВ), далі іменує мий як товар, оплатити його на умовах Договору (п. 1.1. Договору).

- перелік та вид товару визначається п. 1.1. даного Договору (п. 2.1. Договору).

- загальна сума договору визначається п. 1.1. даного Договору (п. 5.1. Договору).

- Договірна ціна тверда (п. 5.2. Договору).

- оплата проводиться у розмірі 100% по факту відвантаження продукції, але не пізніше ніж на протязі 5 банківських днів з моменту пред`явлення рахунку продавцем (п. 2.4. Договору).

- у випадку порушення своїх зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідальність визначену цим договором та чинним законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (п. 7.1. Договору).

- договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2019 (п. 10.1. Договору).

На виконання умов Договору позивачем було передано у власність відповідача товар на загальну суму 44000 грн.

Передача товару підтверджується наявною у справі накладною вимогою № 13Б від 18.12.2019 на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів на сторону (а.с. 9), яка підписана повноважними представниками продавця та покупця, скріплена печатками сторін, довіреністю відповідача №6 від 18.12.2019 (а.с. 10).

Підписуючи накладну сторони тим самим засвідчили, що претензій одна до одної з приводу якості, вартості та кількості товару не мають.

Зобов`язання щодо оплати у визначені Договором строки та у встановленому розмірі відповідач не виконав.

Згідно розрахунку позивача станом на момент подачі позову заборгованість відповідача за переданий товар по Договору складала 44000 грн. Вказана сума також зафіксована в підписаному сторонами акті звірки розрахунків від 13.05.2020 (а.с. 18).

17.09.2020 на адресу відповідача позивачем направлялась претензія № 1 від 16.09.2020 з вимогою сплатити заборгованість за поставлений товар, яка отримана відповідачем 21.09.2020 (а.с. 12-13) і залишена останнім без відповіді і задоволення.

Суд при вирішенні спору враховує, що правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами про договір купівлі-продажу.

Виходячи зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з п. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач передав позивачу товар на загальну суму 44000,00 грн. за накладною.

У п. 5.4. Договору сторонами узгоджено строки розрахунків, а саме: оплата проводиться у розмірі 100% по факту відвантаження продукції, але не пізніше ніж на протязі 5 банківських днів з моменту пред`явлення рахунку продавцем.

В матеріалах справи відсутній рахунок на оплату і позивач не посилається на пред`явлення такого рахунку покупцю, тому оплата повинна була проводиться по факту відвантаження продукції згідно умов Договору та ч. 1 ст. 692 ЦК України.

Отже, строк виконання відповідачем зобов`язання щодо оплати товару є таким, що настав.

Статтями 526 та 525 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оскільки договором встановлені чіткі строки виконання зобов`язань щодо оплати товару, не виконавши ці зобов`язання у встановлений строк, покупець вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Ст. 612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Частиною 1 статті 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України).

Заявлена позивачем вимога про стягнення 1287,54 грн. пені, нарахована за період з 18.12.2019 року по 08.12.2020 є безпідставною та задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У п. 7.1. Договору зазначено, що у випадку порушення своїх зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідальність визначену цим договором та чинним законодавством.

Відповідно до частини другої статті 343 ГК України, яка є спеціальною нормою, що регулює відповідальність за порушення строків розрахунків, платник за прострочення платежу сплачує на користь одержувача пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За змістом наведених положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить умов щодо розміру та бази нарахування пені або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Водночас частина шоста статті 231 ГК України не встановлює розміру штрафної санкції за порушення грошового зобов`язання, а визначає певний спосіб її формування (у відсотковому відношенні, розмір відсотків визначається через облікову ставку Національного банку України), а тому не може бути застосована як законна підстава для визначення розміру стягуваної пені.

Отже, якщо умовами договору не встановлено розміру пені за порушення виконання грошового зобов`язання з посиланням на частину шосту статті 231 ГК України і водночас зазначена норма не передбачає конкретного розміру (відсотку) належної до стягнення пені, то немає підстав для застосування такої міри відповідальності як договірна санкція.

Відповідна правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18.

Відповідно до ч. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань підлягають стягненню штрафні санкції у вигляді пені, розмір якої повинен визначатися обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами та узгоджуватися в договорі, а такої згоди сторонами досягнуто не було.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що договором від 18.12.2019 №198/12-19 конкретний розмір пені не було встановлено, то у позивача відсутні правові підстави для нарахування до стягнення з відповідача пені в розмірі 1287,54грн.

За ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Позивач заявив до стягнення 1196,80 грн. інфляційних витрат за загальний період з січня 2020 по жовтень 2020 (розрахунок в матеріалах справи, а.с.3).

При вирішення позову в цій частині вимог судом враховується, що інфляційні втрати та річні є невід`ємною частиною боргу, вимоги про сплату яких кредитор вправі заявити з моменту виникнення права на позов про повернення боргу.

Суд визнає період нарахування інфляційних обґрунтованим, а розмір арифметично вірним, тому позов цій частині вимог підлягає задоволенню.

Перевірка правильності розрахунку інфляційних витрат здійснена за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій інформаційної системи «Ліга. Закон».

Строк на який укладався Договір закінчився, згідно п. 10.1. Договір діє до 31.12.2019.

Проте, згідно норм ЦК України (п. 4. ст. 631) закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 13 ГПК України).

В процесі розгляду справи судом було прийнято, досліджено та надано оцінку всім наявним в матеріалах справи доказам, надано можливість сторонам обґрунтувати свої правові позиції щодо позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при укладенні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов в частині вимог про стягнення пені відхилено судом в зв`язку з безпідставністю, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 129, 232-233, 237-238 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства «ТМ-Новатор» (м. Кременчук, Полтавська область, 39627 ) на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Об`єднання Дніпроенергобудпром» (м. Світловодськ, смт. Власівка, вул. Молодіжна, 63, Кіровоградська область, 27552, ) 44000,00 грн. основного боргу; 1196,80 грн. інфляційних втрат; 2043,77 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині вимог в задоволенні позову відмовити.

4. Видати наказ з набранням цим рішенням законної сили.

5. Копію рішення надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Суддя І.І. Пушко

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України). Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.