ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року м. ОдесаСправа № 916/273/20
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів Головея В.М.,

Разюк Г.П.,

секретар судового засідання Бебик А.М.

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Танасійчук Г.М., у порядку самопредставництва;

від відповідача: Серек-Басан Ю.В., за ордером;

від третьої особи: Сухінін С.В., у порядку самопредставництва;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

на рішення Господарського суду Одеської області

від 21 жовтня 2020 року (повний текст складено 02.11.2020р.)

по справі № 916/273/20

за позовом: Одеської міської ради

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРАНСБУДСЕРВІС."

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

про: стягнення 425 565,36 грн.,-

суддя суду першої інстанції: Літвінов С.В.,час та місце винесення рішення: 21.10.2020р., м. Одеса, просп. Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 09.02.2021р. відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020р. Одеська міська рада (позивач, Міська рада) звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСБУДСЕРВІС.» (відповідач, ТОВ «ТРАНСБУДСЕРВІС.» Підприємство), в який просила стягнути з відповідача 72 957,16 грн., з яких заборгованість по сплаті орендної плати у розмірі 66 688,18 грн., інфляційні втрати у розмірі 17,49 грн., 3% річних у розмірі 512,93 грн. та пені у розмірі 5 738,56 грн.

Ухвалою суду від 04.03.2020р. залучено до участі у справі №916/273/20 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

В ході розгляду справи у суді першої інстанції, позивачем було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно з якою стягненню з відповідача підлягає сума у розмірі 425 565,36 грн., з яких заборгованість за договором оренди 369 814,33 грн., інфляційні втрати 21 958,12 грн., 3% річних - 10 325,26 грн. та пені 23 467,65 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем обов`язку по сплаті орендної плати за договором оренди землі.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.10.2020р. у справі №916/273/20 (суддя Літвінов С.В.) у задоволені позовних вимог Одеської міської ради відмовлено повністю.

У вказаному рішенні суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна земельна ділянка не є сформованим об`єктом цивільних прав, беручи до уваги, що технічна документація на спірну земельну ділянку не розроблялася і відомості щодо неї до Державного земельного кадастру не внесені. Крім того, місцевий господарський суд встановив, що позивачем не надано витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель, з огляду на що неможливо встановити чи правильними є застосовані Одеською міською радою у наданому розрахунку функціональне призначення, коефіцієнти, площа та нормативна грошова оцінка землі, зазначені у якості вихідних даних для розрахунку розміру орендної плати, заявленої до стягнення. Також суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного судового рішення дійшов висновку, що позивачем не надано жодних доказів того, що нежилі приміщення, які належать на праві власності відповідачу, розташовані саме на земельній ділянці площею 2588 кв.м та саме цій земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :40:008:0009.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 21.10.2020р. у справі 916/273/20 скасувати, позовні вимоги Одеської міської ради задовольнити у повному обсязі, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРАНСБУДСЕРВІС." заборгованість по сплаті орендної плати у розмірі 369 814,33 грн., інфляційний втратам у розмірі 21 958,12 грн., 3% річних у розмірі 10 325,26 грн. та пені у розмірі 23 467,65 грн.

Звертаючись з апеляційною скаргою, скаржник зазначає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги є, здебільшого, аналогічними доводам позовної заяви.

Водночас, апелянт вказує, що суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин не надав ніякої правової оцінки листу ГУ Держгеокадастру в Одеській області від 13.07.2020 р. №554/112-20 щодо вартості нормативно-грошової оцінки спірної земельної ділянки , а також не дав ніякої правової оцінки плану земельних ділянок, який є додатком до Договору оренди землі, з якого вбачається, що у користування орендаря передано дві земельні ділянки з кадастровими номерами :40:008:0009, площею 0,2588 га, та :40:008:0010, площею 0,2186 га, що знаходяться за адресою: м. Одеса, Миколаївська дорога, 263 Б.

Також, скаржник вказує, що місцевим господарським судом залишено поза увагою доводи Департаменту стосовно рішення Господарського суду Одеської області від 08.04.2013 року у справі №916/339/13-г, яке спростовує висновки суду першої інстанції у даній справі стосовно того, що земельна ділянка загальною площею 0,2588 га, що знаходиться за адресою: м. Одеса, Миколаївська дорога, 263 Б, не є сформованим об`єктом цивільних прав.

Більш детально доводи Департаменту комунальної власності Одеської міської ради викладені в апеляційній скарзі.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.12.2020р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 21.10.2020р. у справі №916/273/20; розгляд справи призначено на 27.01.2021р. о 12:00 год.

27.01.2021р. до початку судового засідання від Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРАНСБУДСЕРВІС." до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке було задоволено відповідною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.01.2021р.; розгляд справи №916/273/20 відкладено на 09.02.2021р.

04.02.2021р. до Південно-західного апеляційного господарського суду від Одеської міської ради надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи додаткових документів.

09.02.2021р. до початку судового засідання від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким відповідач не погоджується з доводами останньої та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні 09.02.2021р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, заслухавши представників учасників процесу, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, 12.08.2002р. між Одеською міською радою та підприємством у формі ТОВ «Трансбудсервіс» укладено договір оренди земельних ділянок, площею 4774 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, 263 Б, терміном на 25 років (до 27.04.2027р.) для експлуатації та обслуговування виробничого майданчика будівельної організації (далі - Договір). Вказаний договір зареєстровано у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 29.08.2002р. за №663/32.

Грошова оцінка земельної ділянки на момент нотаріального посвідчення Договору складала 1285135,78 грн. (п. 1.4 Договору). З урахуванням положень 2.1, 2.2 Договору, за користування земельною ділянкою Орендар зобов`язався сплачувати орендну плату, яка підлягала внесенню Орендарем за базовий податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця на протязі 30 календарних днів, слідуючи за останнім календарним днем звітного місяця у розмірі 12 870,20 грн. на рік. Орендна плата підлягала індексації відповідно до постанови Кабінету Міністрів України „Про проведення індексації грошової оцінки земель".

Згідно з планом земельних ділянок, який є додатком до Договору, у користування орендаря передано земельні ділянки з кадастровими номерами :40:008:0009, площею 0,2588 га, та :40:008:0010, площею 0,2186 га.

Відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, підприємство у формі ТОВ «Трансбудсервіс» здійснило відчуження нежилих будівель, загальною площею 609,3 кв.м., за адресою: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, 263 Б, на користь ТОВ «ТРАНСБУДСЕРВІС.» на підставі розподільчого балансу підприємства від 24.02.2017р. №1, акта приймання-передачі від 06.03.2001р., протоколу від 24.02.2017р. №1, акта приймання-передачі від 01.03.2017р.

Як зазначає Одеська міська рада, на теперішній час власником об`єкта нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці за адресою: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, 263 Б, з кадастровим номером :40:008:0009, є ТОВ «ТРАНСБУДСЕРВІС.». Згідно з актуальною інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 02.03.2017р. проведено державну реєстрацію права власності ТОВ «ТРАНСБУДСЕРВІС.» на нежилі будівлі, загальною площею 609,3 кв.м., за адресою: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, 263 Б.

Таким чином, власником нежилих будівель, загальною площею 609,3 кв.м., розташованих за вищевказаною адресою, з 02.03.2017р. є ТОВ «ТРАНСБУДСЕРВІС.».

Як вважає позивач, до ТОВ «ТРАНСБУДСЕРВІС.» з моменту придбання та державної реєстрації права власності на нежилі будівлі, загальною площею 609,3 кв.м., за адресою: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, 263 Б, (з 02.03.2017р.) перейшли права та обов`язки орендаря земельної ділянки, на якій це майно розміщено, що передбачено Договором оренди землі від 12.08.2002р.

Водночас, позивач зазначає, що новий власник вищевказаного нерухомого майна - ТОВ «ТРАНСБУДСЕРВІС.» здійснює безоплатне фактичне користування зазначеною земельною ділянкою, що прямо суперечить положенням статті 206 Земельного кодексу України та статті 21 Закону України «Про оренду землі».

Внаслідок неналежного виконання відповідачем обов`язку по сплаті орендної плати департаментом комунальної власності Одеської міської ради направлено претензію на адресу ТОВ «ТРАНСБУДСЕРВІС.» від 18.11.2019р. №01-13/5635 про необхідність сплати заборгованості за спірним Договором оренди землі.

Вказуючи на те, що боржник має заборгованість за період з 24.10.2017р. по 31.10.2019р. за Договором оренди, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, у розмірі 369 814,33 грн., Одеська міська рада звернулась до господарського суду з відповідним позовом, нарахувавши, водночас, інфляційні втрати у розмірі 21 958,12 грн., 3% річних у розмірі 10 325,26 грн. та пені у розмірі 23 467,65 грн.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Як зазначає сам позивач та підтверджується матеріалами справи, орендар за Договором від 12.08.2002р. підприємство у вигляді ТОВ «Трансбудсервіс» здійснило відчуження нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, 263 Б на земельній ділянці з кадастровим номером :40:008:0009, на користь ТОВ «ТРАНСБУДСЕРВІС.».

За пунктом 3.4.6. Договору орендар зобов`язаний, зокрема, повідомити орендодавця про відчуження нерухомого майна, розташованого на переданій в оренду земельній ділянці.

Відповідно до абзацу 2 п. 3.4.6. Договору оренди земельної ділянки від 12.08.2002р. до переоформлення міською радою прав третіх осіб на користування земельною ділянкою, зазначеною в п. 1. договору, або її частиною (при переході права власності на будинок, споруду або їх частини) орендна плата за земельну ділянку сплачується Орендарем за всю ділянку у повному розмірі.

Судова колегія погоджується з місцевим господарським судом , що вказаним пунктом договору оренди земельної ділянки сторони встановили обов`язок саме орендаря сплачувати орендну плату до моменту переоформлення міською радою прав третіх осіб на користування земельною ділянкою.

Місцевим господарським судом встановлено, що відповідач у даній справі звертався до Одеської міської ради із заявою щодо внесення змін до договору оренди земельної ділянки та переоформлення міською радою права користування земельною ділянкою на відповідача. При цьому, судова колегія звертає увагу, що зазначене позивачем не заперечується.

Матеріали справи свідчать, що листом від 23.05.2018р. №01-18/913-09-02 Департамент комунальної власності Одеської міської ради повідомив позивача, що останнім відповідно до чинного законодавства, буде підготовлено рішення про надання ТОВ "ТРАНСБУДСЕРВІС." дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), за адресою: м. Одеса, Миколаївська дорога, 263 Б, який буде направлено до юридичного департаменту Одеської міської ради для проведення юридичної експертизи. При цьому, Департамент зазначив, що остаточне рішення приймається Одеською міською радою в межах її повноважень (т.1, а.с. 193).

Судова колегія зазначає, що жодних відомостей щодо прийняття будь-яких рішень Департаментом комунальної власності Одеської міської ради про внесення змін до Договору оренди земельної ділянки від 12.08.2002р. та переоформлення Міською радою права користування земельною ділянкою на відповідача у матеріалах справи не міститься.

Водночас, апеляційний господарський суд звертає увагу, що за статтею 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Згідно з підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Положеннями статті 288 Податкового кодексу України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, зокрема, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою розміру земельного податку, встановленого для відповідної категорії земельних ділянок на відповідній території; не може перевищувати 12% нормативної грошової оцінки, але може перевищувати 12% нормативної грошової оцінки, у разі визначення орендаря на конкурентних засадах.

Також слід зазначити, що базою оподаткування відповідно до статті 271 Податкового кодексу є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого розділом ХІІІ Податкового кодексу.

За змістом п.289.1 ст. 289 Податкового кодексу України та ч.1 ст. 13 Закону України «Про оцінку земель» для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності обов`язково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оцінку земель», рентний дохід - дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими і затвердженими нормативами.

Статтею 18 зазначеного Закону встановлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, незалежно від їх цільового призначення проводиться не рідше ніж один раз на 5-7 років. Технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою (ч.1 ст.23 Закону України «Про оцінку земель»).

Отже, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями статті 288 Податкового кодексу України.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що пунктами 34, 35 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» до виключної компетенції селищної ради належить вирішення на пленарних засіданнях питань регулювання земельних відносин; затвердження ставок земельного податку відповідно до Податкового кодексу України.

Статтею 144 Конституції України та статтею 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» закріплено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Частинами 1, 2 ст. 20 Закону України "Про оцінку земель" встановлено, що за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (ч.3 ст. 23 Закону України "Про оцінку земель").

Як вбачається з матеріалів справи позивачем не надано до матеріалів справи витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

При цьому, із наведених вище норм чинного законодавства не вбачається можливість зазначення даних про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки в інший спосіб, ніж оформлення у вигляді витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Таким чином, обов`язковими для визначення орендної плати є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019р. у справі №320/5877/17.

З огляду на вищенаведені норми законодавства, судова колегія відхиляє доводи апелянта щодо ненадання місцевим господарським судом правової оцінки Листу ГУ Держгеокадастру в Одеській області від 13.07.2020р. №554/112-20 щодо вартості нормативно-грошової оцінки спірної земельної ділянки та зауважує, що Лист Держгеокадастру не є Витягом з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель, а тому не може враховуватись в якості даних про нормативну грошову оцінку.

Окремо, судова колегія звертає увагу апелянта, що зі згаданого ним Листа ГУ Держгеокадастру в Одеській області від 13.07.2020р. №554/112-20 вбачається, що розмір нормативно грошової оцінки у цьому Листі наведений станом на 01.01.2020р., у той час, як до стягнення заявлений період 2017р.-2019р. Більш того, Держгеокадастром зазначено, що вказана нормативно-грошова вартість підлягає уточненню після внесення відомостей про неї до Державного земельного кадастру.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що оскільки Одеська міська рада не надала технічну документацію з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, із розрахунку позивача неможливо встановити чи правильними є застосовані ним: функціональне призначення, коефіцієнти, площа та нормативна грошова оцінка землі, які зазначені у якості вихідних даних для розрахунку розміру орендної плати, заявленої до стягнення.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі №922/1276/18.

Колегія суддів звертає увагу, що якщо розрахунок суми орендної плати, здійснений позивачем, ґрунтується на припущеннях та приблизних показниках, які не відповідають дійсним характеристикам спірної земельної ділянки, то він є недоведеним належними та недопустимим доказом.

Аналогічних висновків дотримується Касаційний господарський суд, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №922/2811/18, від 01.10.2019р. у справі №922/2082/18, від 29.08.2019р. у справі №922/3443/18, від 27.08.2019р. у справі №922/2762/18, від 12.08.2019р. у справі №922/2927/18, від 08.08.2019р. у справі №922/1276/18, від 06.08.2019р. у справі №922/3560/18, від 29.05.2019р. у справі №922/955/18, від 16.04.2019р. у справі №922/744/18, від 12.04.2019р. у справі №922/981/18, від 13.02.2019р. у справі №922/392/18, від 07.02.2019р. у справі №922/3639/17.

Згідно зі статтею 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

За змістом ст. 1 Закону України "Про Державний земельний кадастр" Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (ч. 1 ст. 9 зазначеного Закону).

Частиною 1 ст. 11 Закону України "Про Державний земельний кадастр" передбачено, що відомості про об`єкти Державного земельного кадастру під час внесення їх до Державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об`єктів у натурі (на місцевості), визначеним з точністю відповідно до державних стандартів, норм та правил, технічних регламентів.

При цьому у ст. 15 зазначеного Закону наведено перелік відомостей про земельні ділянки, за змістом якого до Державного земельного кадастру включаються такі відомості: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку. Відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в частині 2 статті 30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (ч. 2 ст. 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр").

Як зазначено у вищенаведеному Листі ГУ Держгеокадастру в Одеській області від 13.07.2020р. №554/112-20, на який посилається апелянт, документація із землеустрою та сформованого об`єкта оцінки земельної ділянки, з визначеною площею, встановленими межами, цільовим призначенням та внесення відомостей про неї до Державного земельного кадастру - відсутня.

Доказів на спростування наведеного у матеріалах справи не міститься.

Отже, спірна земельна ділянка не є сформованою, оскільки інформація про неї не занесена до Державного земельного кадастру.

Враховуючи вищезазначене, судова колегія не вважає за доцільне приймати до уваги посилання апелянта на рішення Господарського суду Одеської області від 08.04.2013 року у справі №916/339/13-г, у якому зазначено лише про отримання орендарем - підприємством у формі ТОВ «Трансбудсервіс» в оренду відповідну земельну ділянку на підставі Договору оренди від 12.08.2002р.

З урахуванням наведеного, місцевий господарський суд правомірно визнав, що спірна земельна ділянка не може вважатися сформованим об`єктом цивільних прав у розумінні положень ст. 79-1 Земельного кодексу України, що виключає можливість обчислення суми орендної плати за землю, оскільки об`єктом оренди може бути тільки земельна ділянка як сформований у встановленому законодавством порядку об`єкт цивільних прав.

Інші доводи апелянта, що викладені в апеляційній скарзі, висновок суду першої інстанції не спростовують та, з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч.1 та ч.3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на встановлені обставини судова колегія зазначає, що наведені апелянтом у апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення і ухвалення нового рішення, оскільки вони спростовуються встановленими у справі обставинами, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Господарського суду одеської області від 21.10.2020р. у справі №916/273/20 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова відповідно ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.

Повний текст постанови складений 11.02.2021р.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Головей В.М.

Суддя Разюк Г.П.