УХВАЛА

м. Київ

15.02.2021Справа № 910/230/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Ковтуна С.А., розглянувши матеріали справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл»

до товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО КЛУБ»

про стягнення 23259736,06 грн.,

Представники:

від позивача Степанюк Д.О.

від відповідача Савоста О.Л.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва звернулося з позовом товариство з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл» до товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО КЛУБ» про стягнення 23259736,06 грн., з яких: 22380612,72 грн. збитків, 879123,34 грн. штрафна санкція.

Суд своєю ухвалою від 14.01.2021 відкрив провадження у справі № 910/230/20, постановив розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 15.02.2021.

21 січня 2021 року Господарський суд міста Києва зареєстрував заяву позивача від 20.01.2021 про забезпечення позову шляхом заборони товариству з обмеженою відповідальністю «ЄВРО КЛУБ» вчиняти дії щодо усього належного йому рухомого майна, в т.ч. транспортних засобів: 1) ЗАЗ LANOS 2015 року виготовлення, зареєстрованого 29.09.2016, об`єм двигуна 1399; 2) ТОYОТА RAV-4 HYBRID 2019 року виготовлення, зареєстрованого 31.08.2019, об`єм двигуна 2487; 3) ВМW Х5 2017 року виготовлення, зареєстрованого 05.12.2017, об`єм двигуна 1995; 4) ТОYОТА RAV4 2017 року виготовлення, зареєстрованого 13.07.2018, об`єм двигуна 2231; 5) два автомобілі RENAULT LOGAN 2019 року випуску, зареєстрованих 26.07.2019, об`єм двигуна яких складає 1461: продавати, дарувати, передавати в управління або оренду, вносити до статутного капіталу, передавати у володіння та користування третім особам, передавати в заставу за власними зобов`язаннями та за зобов`язаннями третіх осіб, встановлювати будь-які інші обтяження стосовно усього належного товариству з обмеженою відповідальністю «ЄВРО КЛУБ» рухомого майна.

Суд своєю ухвалою від 29.01.2021 наклав арешт на рухоме майно товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО КЛУБ», в тому числі на транспортні засоби: 1) ЗАЗ LANOS 2015 року виготовлення, зареєстрованого 29.09.2016, об`єм двигуна 1399; 2) ТОYОТА RAV-4 HYBRID 2019 року виготовлення, зареєстрованого 31.08.2019, об`єм двигуна 2487; 3) ВМW Х5 2017 року виготовлення, зареєстрованого 05.12.2017, об`єм двигуна 1995; 4) ТОYОТА RAV4 2017 року виготовлення, зареєстрованого 13.07.2018, об`єм двигуна 2231; 5) два автомобілі RENAULT LOGAN 2019 року випуску, зареєстрованих 26.07.2019, об`єм двигуна яких складає 1461.

15 лютого 2021 року позивач подав заяву про відвід судді Ковтуна С.А. від розгляду справи № 910/230/21.

Подана заява про відвід судді мотивована тим, що є сумніви в об`єктивності та неупередженості судді, оскільки суддя зволікав із прийняттям рішення про забезпечення позову, що, на думку заявника, принесло пряму вигоду відповідачу, оскільки в період, поки суд розглядав заяву про забезпечення позову, відповідач відчужив рухоме майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 39 Господарського процесуального кодексу України якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

Вирішуючи заявлений відвід суд виходить з такого.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст. 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях (далі - Суд), що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

Згідно з Європейською Хартією «Про закон «Про статус суддів» судді при виконанні своїх обов`язків повинні бути доступними та виявляти повагу по відношенню до осіб, які до них звертаються; повинні турбуватися про підтримання високого рівні компетентності, необхідного рівня вирішення справ в кожному конкретному випадку, оскільки від рішень судді залежить гарантія прав особи.

Відповідно до п. 12 Висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів, передбачено, що незалежність судової влади означає повну неупередженість із боку суддів. При винесенні судових рішень щодо сторін у судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, вільними від будь-яких зв`язків, прихильності чи упередження, що впливає або може сприйматися як таке, що впливає на здатність судді приймати незалежні рішення. У цьому випадку незалежність судової влади є втіленням загального принципу: «Ніхто не може бути суддею у власній справі». Значення цього принципу виходить далеко за конкретні інтереси певної сторони у будь-якій суперечці. Судова влада повинна користуватися довірою не тільки з боку сторін у конкретній справі, але й з боку суспільства в цілому. Суддя повинен не тільки бути реально вільним від будь-якого невідповідного упередження або впливу, але він або вона повинні бути вільними від цього й в очах розумного спостерігача. В іншому випадку довіра до незалежності судової влади буде підірвана.

Одночасно ст. 15 Кодексу суддівської етики також визначено, що неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді.

Відповідно до Бангалорських принципів поведінки суддів від 19.05.2006, які схвалено Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27.07.2006 № 2006/23, незалежність судових органів є передумовою забезпечення правопорядку та основною гарантією справедливого вирішення справи в суді. Отже, суддя має відстоювати та втілювати в життя принцип незалежності судових органів в його індивідуальному та колективному аспектах.

Пунктом 1.1 Бангалорських принципів поведінки суддів передбачено, що суддя повинен здійснювати свою судову функцію незалежно, виходячи виключно з оцінки фактів, відповідно до свідомого розуміння права, незалежно від стороннього впливу, спонукання, тиску, загроз чи втручання, прямого чи опосередкованого, що здійснюється з будь-якої сторони та з будь-якою метою. Одночасно, вказаними Принципами унормовано, що об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.

Згідно з пунктами 2.1, 2.2 Бангалорських принципів поведінки суддів при виконанні своїх обов`язків суддя вільний від будь-яких схильностей, упередженості чи забобонів. Поведінка судді в процесі засідання та за стінами суду має сприяти підтримці та зростанню довіри суспільства, представників юридичної професії та сторін у справі до об`єктивності суддів та судових органів.

Суд зазначає, що не є підставами для відводу суддів заяви, які містять лише припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними і допустимими доказами, а також наявність скарг, поданих на суддю (суддів), у зв`язку з розглядом даної чи іншої справи, обставини, пов`язані з прийняттям суддями рішень з інших справ.

Як зазначено у п. 5 ч. 1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

Доведення наявності таких обставин покладається на сторону, яка заявляє відвід.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Будь-яких доказів (в контексті викладених обставин), які свідчать про упередженість або необ`єктивність судді Ковтуна С.А. та можуть бути підставою для його відводу від розгляду справи № 910/230/20 позивачем суду не надано.

Більше того, сам факт подання заяви про забезпечення не має наслідком безумовного її задоволення. А тому її розгляд у строк понад два дні після надходження жодним чином не свідчить про сприяння у відчуженні майна, тим більше, що сам позивач вказує на те, що процес відчуження майна відповідача розпочався ще до звернення з позов до суду. Вирішуючи цю заяву суд виходив виключно з власного свідомого розуміння права і наведених позивачем обставин, був позбавлений стороннього впливу та втручання. Саме некоректність запропонованих позивачем заходів забезпечення позову, які, маючи на меті арешт, сформовані були описанням дій як складових арешту, зумовили прийняття рішення за заявою 29.01.2021. Водночас, ця обставина жодним чином не є такою, яка свідчить про упередженість або необ`єктивність судді.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо:

1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу;

2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання, або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі;

3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи;

4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи;

5) є інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

Наведені заявником у заяві про відвід судді Ковтуна С.А. обставини не свідчать про наявність підстав, передбачених ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, а також не підтверджують упередженість та необ`єктивність при розгляді заяви, а містять лише припущення заявника, а тому не можуть бути прийняті судом до уваги, у зв`язку з чим заявлений відвід задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 35, 38, 39, 234 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні заяви про відвід судді Ковтуна С.А. у справі № 910/230/21.

Ухвала набрала законної сили 15.02.2021 та оскарженню не підлягає.

Суддя С. А. Ковтун