ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2021 р. Справа№ 910/17077/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Яковлєва М.Л.

Тищенко О.В.

секретар судового засідання Макуха О.А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційних скарг Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортної логістики» Акціонерного товариства «Українська залізниця» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський завод будівельних матеріалів»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 23.06.2020 (повний текст рішення складено 01.07.2020)

у справі № 910/17077/19 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський

завод будівельних матеріалів»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 820 195,47 грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпровський завод будівельних матеріалів» (далі - ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця», відповідач) про стягнення 923 283,00 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що 05.04.2019 на ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» сталась пожежа, внаслідок якої згоріла трансформаторна підстанція ТМЗ-1000 6/04 кВт № 214260, яка забезпечувала електропостачання гірничо-транспортного цеху підприємства, спричинивши тривале відключення електроенергії та зупинення роботи обладнання гірничо-транспортного цеху, а саме, Портального крана електричного, який безпосередньо завантажує та розвантажує вагони, що прибувають на адресу позивача Придніпровською залізницею на станцію Самарівка. Без застосування цього крану розвантаження вагонів із сировиною (вапном), що подаються на завод, технічно неможливе. За твердженнями позивача, ним невідкладно було вжито усіх можливих заходів для ліквідації наслідків пожежі та відновлення роботи трансформаторної підстанції та 10.04.2019 наслідки пожежі було ліквідовано, на заміну згорівшого трансформатора був встановлений і введений в експлуатацію новий трансформатор. Не зважаючи на аварійну ситуацію,яка сталась на підприємстві, внаслідок не дотримання позивачем термінів виконання технологічних операцій з вагонами на станції Самарівка, і зберігання вантажу /вапна/ у вагонах в період з 05.04.2019 по 15.04.2019, Придніпровською залізницею було списано з особового рахунку ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» суму в розмірі 923 283,00 грн., з яких 381 124, 56 грн. за зберігання вантажу та 542 158, 44 грн. за користування вагонами. Посилаючись на приписи ст.121 Статуту залізниць України та умови укладеного між сторонами Договору, а також враховуючи наявність форс-мажорних обставин, позивач вважав списання з його рахунку коштів в розмірі 923 283,00 грн. неправомірним та просив стягнути їх в судовому порядку.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказував, що на підтвердження наявних форс-мажорних обставин в період з 05.04.2019 по 15.04.2019 позивач надав Сертифікат ТПП України, однак інші докази та дії позивача щодо приймання вагонів під навантаження/вивантаження свідчать про можливість позивача виконувати свої зобов`язання у даний період, в наданому Сертифікаті зазначено інший період форс-мажорних обставин (з 05.04.19 по 10.04.19), ніж вказано в позові, Сертифікат надано за Договором про подачу та забирання вагонів №ПР/ДН-1-17-165/НЮдч від 30.03.2017, а не за Договором, за яким здійснювалось нарахування позивачу плати за користування вагонами та збереження вантажу №11087/ЦТЛ-2018 від 16.02.2018, на який дія форс-мажорних обставин згідно із наданим Сертифікатом не розповсюджувалась. На переконання відповідача, підписані позивачем документи, Акти загальної форми ГУ 23, відомості плати за користування вагонами та накопичувальні картки свідчать про наявність вини позивача у затримці вантажів. Відповідач вважав, що пожежа розпочалась 05.04.2019 та у цей же день була локалізована, адже пам`ятками про подавання та забирання вагонів підтверджується той факт, що у період з 06.04.19 по 15.04.2019 здійснювалось приймання/забирання вагонів та навантажувально-розвантажувальні операції, відтак посилання позивача на форс-мажорні обставини в цей період відповідач вважав безпідставними.

У наданій суду першої інстанції відповіді на відзив позивач зазначив, що з моменту доставки вантажу у вагонах в пункт призначення на станцію Самарівка відносини між позивачем та відповідачем пов`язані з наданням додаткових послуг, а саме, подачею локомотивом залізниці прибулих вагонів та забирання вивантажених та навантажених вагонів, які регулюються Договором про подачу та забирання вагонів №ПР/ДН-1-17-165/НЮдч від 30.03.2017, передбачені терміни виконання технологічних операцій з вагонами, які не були дотримані позивачем внаслідок пожежі, відтак відповідачем була нарахована додаткова плата за користування вагонами та зберігання вантажу. Навантаження вагонів є іншою технологічною операцією і здійснюється за допомогою автонавантажувача чи баштового крану, отже пам`ятки про подачу та забирання вагонів не спростовують доводів позивача. При цьому, позивач стверджував, що в період виникнення форс-мажорних обставин 8 вагонів було висипано на фронт розвантаження, після чого фронт розвантаження був заповнений.

Крім цього, під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем було подано заяву про відмову від частини позовних вимог, згідно якої позивач відмовився від позовних вимог в частині стягнення з відповідача плати за користування вагонами за період з 11.04.2018 по 15.04.2019 в сумі 51 118,92 грн. та збору за зберігання вантажу за період з 11.04.2019 по 15.04.2019 в сумі 51 968,62 грн. Заяву позивача про відмову від частини позовних вимог було прийнято місцевим господарським судом до розгляду, в зв`язку з чим предметом розгляду даної справи є стягнення з відповідача 820 195,47 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.06.2020 у справі №910/17077/19 у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, АТ «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортної логістики» Акціонерного товариства «Українська залізниця» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати в мотивувальній частині рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову з підстав, зазначених в апеляційній скарзі. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, відповідач не погодився із мотивувальною частиною рішення, згідно якої суд першої інстанції дійшов висновку про підтвердження позивачем настання форс-мажорних обставин та, відповідно, про відсутність підстав для списання залізницею з особового рахунку ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» плати за зберігання вантажу та за користування вагонами. За твердженнями відповідача, судом першої інстанції порушено приписи ст. ст. 73, 74, 76, 86 ГПК України щодо оцінки доказів, відтак судом безпідставно не взято до уваги доказів, наданих відповідачем на підтвердження факту отримання позивачем послуг в квітні 2019, правомірність списання відповідачем грошових коштів з особового рахунку позивача та відсутність підстав та належних доказів для звільнення від такої плати. На переконання відповідача, суд першої інстанції дійшов хибного щодо правовідносин, які склалися між позивачем та відповідачем за Договором від 16.02.2018 №11087/ЦТЛ-2018 про надання послуг та Договором про подачу та забирання вагонів №ПР/ДН-1-17-165/НЮдч від 30.03.2017 та з приводу характеру і порядку надання послуг за ними. За твердженнями відповідача, саме на підставі Договору №11087/ЦТЛ-2018 про надання послуг від 16.02.2018 позивачу надано послуги з користування вагонами та зберігання вантажу в період з 05.04.2019 по 10.04.2019, що підтверджується накладними, відомостями плати за користування вагонами, накопичувальними картками, Актами загальної форми ГУ 23 та пам`ятками про подавання та забирання вагонів. Проте місцевий суд дійшов безпідставного висновку, що відповідачем надано послуги за іншим Договором, а саме, за Договором про подачу та забирання вагонів №ПР/ДН-1-17-165/НЮдч від 30.03.2017, згідно якого настання форс-мажорних обставин підтверджено Сертифікатом про форс-мажорні обставини Торгово-промислової палати України №3100-19-0303 від 17.09.2019. Крім цього, відповідач стверджував, що весь час, який вагони простоювали на станції Самарівка в очікуванні звільнення вантажного фронту з вини позивача і до моменту передачі позивачу на під`їзну колію, що підтверджується пам`ятками про подавання вагонів, вони перебували в його користуванні, даний вантаж зберігався залізницею, відтак нараховувалась плата за користування вагонами та зберігання вантажу саме за Договором МІ1087/ЦТЛ-2018 від 16.02.2018 про надання послуг, а не за будь-яким іншим договором. При цьому, відповідач звертав увагу на відсутність в матеріалах справи доказів надсилання позивачем відповідачу повідомлень про настання форс-мажорних обставин як за Договором №11087/ЦТЛ-2018 від 16.02.2018, так й за Договором про подачу та забирання вагонів №ПР/ДН-1-17-165/НІОдч від 30.03.2017. Відповідач також стверджував, що Сертифікат надано за Договором про подачу та забирання вагонів №ПР/ДН-1-17-165/НЮдч від 30.03.2017, а не за Договором, за яким здійснювалось нарахування позивачу плати за користування вагонами та збереження вантажу №11087/ЦТЛ-2018 від 16.02.2018, на який дія форс-мажорних обставин за Сертифікатом не розповсюджувалась. Крім цього, відповідач зазначав про здійснення позивачем навантажувально-розвантажувальних робіт в період начебто дії форс-мажорних обставин, а також вказував, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновки, що підписання позивачем Актів загальної форми ГУ 23, відомостей плати за користування вагонами та накопичувальних карток не спростовує настання форс-мажорних обставин, оскільки підписання цих документів підтверджує надання позивачу послуг за Договором №11087/ЦТЛ-2018 від 16.02.2018, прийняття їх позивачем без зауважень, а також відсутність спору між сторонами тощо.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» також оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, позивач стверджував, що незважаючи на встановлену неправомірність списання спірної суми, судом першої інстанції було відмовлено в позові з причин обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права. За висновками суду, належним способом захисту порушеного права в цьому випадку мало б бути відновлення відповідачем спірної суми на рахунку позивача, а не стягнення її, як це вимагав позивач. Проте позивач не погоджується з такою позицією суду першої інстанції, вважаючи стягнення коштів з відповідача належним способом захисту порушеного права, оскільки відповідач не довів належними доказами правомірність списання коштів з рахунку позивача, не проявив належної добросовісності та самостійно не виконав свого обов`язку щодо повернення коштів. При цьому, позивач стверджував, що має право на такий ефективний спосіб захисту, який унеможливлював би невиконання рішення суду відповідачем. На переконання позивача, обраний ним спосіб захисту є ефективний та таким, що відновить його порушені права.

Крім цього, заперечуючи проти апеляційної скарги відповідача, позивач подав відзив на його апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог відповідача. Зокрема, зазначив, що з моменту доставки вантажу в вагонах в пункт призначення на станцію Самарівка відносини між позивачем та відповідачем, пов`язані з наданням додаткових послуг, а саме, подачею локомотивом залізниці прибулих вагонів та забирання вивантажених та навантажених вагонів регулюються Договором про подачу та забирання вагонів №ПР/ДН-1-17-165/НЮдч від 30.03.2017, яким передбачені терміни виконання технологічних операцій з вагонами, які не були дотримані позивачем внаслідок пожежі, відтак відповідачем була нарахована додаткова плата за користування вагонами та зберігання вантажу. При цьому, позивач зазначив, що навантаження вагонів є іншою технологічною операцією і здійснюється за допомогою автонавантажувача чи баштового крану, а відтак пам`ятки про подачу та забирання вагонів не спростовують доводів позивача. Позивач стверджував, що 8 вагонів в період виникнення форс-мажорних обставин було висипано на фронт розвантаження, після чого фронт розвантаження був заповнений. За твердженнями позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підписання позивачем Актів загальної форми ГУ 23, відомостей плати за користування вагонами та накопичувальних карток за спірний період не спростовує настання форс-мажорних обставин щодо ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» тощо.

В наданих апеляційному суду додаткових поясненнях щодо обгрунтування обраного способу захисту порушеного права позивач акцентував увагу на тому, що в своїх зверненнях просив відповідача відновити зайво списані на його особовому рахунку кошти, але відповідачем в цьому було відмовлено, що зумовило необхідність звернення до суду з відповідним позовом. Крім цього, позивач наполягав, що його позиція щодо обраного ним способу захисту порушеного права обумовлена також сталою судовою практикою у справах про повернення зайво списаних АТ «Українська залізниця» коштів, в яких суди ухвалювали рішення саме про стягнення цих коштів з АТ «Українська залізниця». На переконання позивача, судом першої інстанції в ході розгляду питання щодо обрання позивачем ефективного способу захисту порушених прав не враховано, що вимога про повернення коштів шляхом їх стягнення з АТ «Українська залізниця» є законним та ефективним способом захисту порушених прав в судовому порядку. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права і охоронювані законом інтереси.

За змістом наданих апеляційному суду пояснень відповідач стверджував, що спір у справі виник не внаслідок того, що сторони не дійшли згоди щодо поновлення коштів на рахунку позивача, а внаслідок того, що позивач не обґрунтував розрахунку суми претензії та не надав відповідачу відповідних підтверджуючих документів, а також внаслідок того, що у сторін були різні позиції, за якими саме договорами відповідачем надано позивачу послуги та нараховано плату за зберігання вантажу та за користування вагонами за понаднормативний термін їх користування за період з 05.04.2019 по 10.04.2019. Крім цього, відповідач звертав увагу, що позивачу відмовлено у задоволенні претензії не в зв`язку із тим, що позивач просив поновити вищевказані кошти на рахунку, а в зв`язку із відсутністю розрахунку суми претензії та відповідних підтверджуючих документів, що свідчить про помилковість тверджень позивача, що поновлення коштів на рахунку є неефективним способом захисту. За твердженнями відповідача, спосіб захисту майнових прав шляхом відновлення запису на особовому рахунку замовника послуг у залізничному перевезенні та відображення (відновлення, збільшення) суми здійсненої ним передоплати відповідатиме способам захисту, визначеним спеціальними нормами права, та буде узгоджуватися із загальними вимогами щодо належності засобів правового захисту. Відповідач також зазначав, що за умови існування між сторонами договірних правовідносин, неналежне виконання відповідачем умов договорів може слугувати підставою для відповідальності, а не підставою для повернення коштів відповідно ст. 1212 ЦК України.

В інших письмових поясненнях, які були надані апеляційному суду сторонами, останні, зокрема, наводили правові позиції в постановах Північного апеляційного господарського суду та Верховного Суду у справах, які, на думку сторін, є подібними до спірних правовідносин та підтверджують їх правову позиції та/або спростовують позицію іншої сторони.

В судове засідання 02.02.2021 з`явились представники сторін, представники позивача надали пояснення, в яких підтримали свою апеляційну скаргу, просили її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечили.

Представник відповідача в даному судовому засіданні надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати в мотивувальній частині та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову з підстав, зазначених в апеляційній скарзі. Проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечував.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, в задоволенні апеляційної скарги відповідача слід відмовити.

Як встановлено матеріалами справи, 30.03.2017 між ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» та Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» укладено Договір №ПР/ДН-1-17-165/НЮдч про подачу та забирання вагонів Товариству з обмеженою відповідальністю «Дніпровський завод будівельних матеріалів» на залізничну під`їзну колію при станції Самарівка регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (далі - Договір), за умовами п. 1 якого згідно із Статутом залізниць та Правилами користування вагонами та контейнерами на умовах цього Договору здійснюється подача, розставлення на місця навантаження, вивантаження та забирання вагонів користувачу з під`їзної колії, яка належить залізниці та примикає стрілкою № 5 до ходової колії № 38/1 станції Самарівка регіональної філії «Придніпровська залізниця» і обслуговується локомотивом залізниці.

Термін виконання технологічних операцій з вагонами (навантаження, вивантаження) визначено п.п. 9, 11 цього Договору.

Відповідно до пп.пп. б), г) п. 14 Договору, ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» згідно ставок Тарифного керівництва № 1 (розділ III та розділ V) сплачує залізниці плату за користування вагонами (контейнерами) та збір за зберігання вантажів у вагонах у разі затримки їх з вини одержувача після закінчення терміну безоплатного зберігання.

Збори і плати вносяться користувачем на підставі ст. 62 Статуту залізниць України попередньою оплатою через розрахунковий підрозділ Залізниці.

Проведення розрахунків і облік сплачених сум між позивачем та відповідачем здійснюється на умовах Договору №11087/ЦТЛ-2018 від 16.02.2018, укладеного між ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» та ПАТ «Українська залізниця» в особі «ЦТЛ» ПАТ «Укрзалізниця», за умовами п. 2.3.2 якого ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» відкрито особовий рахунок з наданням коду платника №8215611 та присвоєно код вантажовідправника/вантажоодержувача 5395.

Відповідно до п. 2.7 Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000, сплата додаткових провізних платежів, зборів та штрафів, які виникли при перевезенні або на станції призначення, провадиться в такому самому порядку через розрахунковий підрозділ незалежно від терміну видачі вантажу станцією.

Положеннями підп. 2.1.6, 2.1.6.1 п. 2.1 Договору №11087/ЦТЛ-2018 від 16.02.2018 сторони погодили, що замовник (ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів») зобов`язаний оплачувати перевізнику послуги, пов`язані з організацією та перевезенням вантажів та інші надані послуги з сум внесеної передоплати за кодом платника. Замовник самостійно визначає розмір попередньої оплати та періодичність її внесення на підставі діючих тарифів та умов цього Договору, при цьому зобов`язаний враховувати обсяг запланованих перевезень, вагонообігу, термін перебування вагону за межами України та інших послуг перевізника.

Відповідно до п. 4.2, 4.3 Договору №11087/ЦТЛ-2018 від 16.02.2018 оплата послуг за умовами цього Договору здійснюється у національній валюті України на умовах попередньої оплати шляхом перерахування коштів на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання перевізника, вказаний в п. 14.2 розділу 14 Договору. Одержані кошти перевізник зараховує на особовий рахунок замовника.

За змістом п. 4.7 Договору обов`язок перевізника по закінченню звітного місяця, не пізніше 10-го числа місяця, наступного за звітним, надавати замовнику в електронному вигляді на електронну адресу, зазначену в п. 4.6 Договору, виписки з його особового рахунку та зведену відомість для її підписання, в тому числі з накладенням ЕЦП.

Виписки з особового рахунку відображають облік коштів, перерахованих замовником на виконання цього договору, та коштів, витрачених замовником на послуги з організації перевезень вантажів, наданих перевізником. При цьому у виписці відображаються дати утворення та розміри заборгованості, пеня.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач стверджував, що не дотримання ним термінів виконання технологічних операцій з вагонами на станції Самарівка сталося внаслідок форс-мажорних обставин, а саме, пожежі, внаслідок чого вийшов з ладу Портальний кран, який безпосередньо завантажує та розвантажує вагони, що прибувають, а тому враховуючи вимоги чинного законодавства України та умови укладеного між сторонами Договору, вважав списання відповідачем коштів безпідставним.

Як встановлено матеріалами справи, 05.04.2019 о 18 год. 06 хв. на ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» сталась пожежа, внаслідок якої згоріла трансформаторна підстанція ТМЗ-1000 6/04 кВт № 214260, що забезпечувала електропостачання гірничо-транспортного цеху підприємства, спричинивши тривале відключення електроенергії та зупинення роботи обладнання гірничо-транспортного цеху, а саме, Портального крана електричного, який згідно технічної характеристики крана безпосередньо завантажує та розвантажує вагони, що прибувають на адресу позивача Придніпровською залізницею на станцію Самарівка.

Про факт пожежі ДСНС України в Дніпропетровській області 05.04.2019 складено Акт про пожежу.

Крім цього, про виникнення аварійної ситуації на підприємстві позивачем було повідомлено станцію Самарівка з проханням не подавати на територію підприємства прибулі вагони для розвантаження.

Починаючи з 05.04.2019 вагони з сировиною (вапном) на адресу ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» надходили на станцію Самарівка в звичайному режимі у відповідності до поданих раніше планів і ставали там на зберігання до ліквідації наслідків пожежі (монтажа та введення в експлуатацію нового трансформатора) та відновлення електропостачання гірничо-транспортного цеху. В свою чергу, це спричинило нагромадження вагонів ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» на станції Самарівка, що прибули з 05.04.2019 по 15.04.2019 у зв`язку з аварією на підприємстві і технічною неможливістю своєчасного прийняття підприємством вагонів для розвантаження вантажу.

10.04.2019 наслідки пожежі було ліквідовано, на заміну сгорівшого трансформатора був встановлений і введений в експлуатацію новий трансформатор ТМЗ-1000/6/04 кВт №256158, роботу трансформаторної підстанції та електропостачання гірничо-транспортного цеху було відновлено.

Разом з цим, як встановлено матеріалами справи, за період з 05.04.2019 по 15.04.2019 Придніпровською залізницею згідно Переліків відомостей плати користування вагонами було списано з особового рахунку ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» № 8215611 суму в розмірі 923 283, 00 грн., з яких 381 124, 56 грн. за зберігання вантажу та 542 158, 44 грн. за користування вагонами за понаднормативний термін їх користування.

Списання плати за зберігання вантажу та плати за користування вагонами особового рахунку позивача №8215611 підтверджується Переліками відомостей користування вагонами з 05.04.2019 по 15.04.2019, в яких відображено списання грошових коштів за відповідні послуги в колонці «всього» - суму з урахуванням ПДВ 20%. Нарахування плати за зберігання вантажу та плати за користування вагонами підтверджується: за зберігання в сумі 381 124, 56 грн. з ПДВ: Накопичувальними картками зборів за роботи (послуги) та штрафів, пов`язаних з перевезенням вантажів (вантажобагажу) за період з 05.04.2019 по 15.04.2019 включно, в яких відображено нарахування збору за зберігання вантажів та за користування вагонами в сумі 542 158, 44 грн. з ПДВ: Відомостями плати за користування вагонами за період з 05.04.2019 по 15.04.2019 включно, в яких відображено нарахування плати за користування вагонами.

За умовами п. 19 Договору ПР/ДН-1-17-165/НЮдч про подачу і забирання вагонів, у випадку виникнення форс-мажорних обставин (дія нездоланної сили), а саме: пожеж або іншого стихійного лиха, війни, блокад, ембарго, санкції або інші дії державних органів, що роблять неможливими виконання сторонами своїх обов`язків, сторони звільняються від виконання своїх обов`язків на термін дії Форс-мажорних обставин. Якщо форс-мажор продовжується більше шести місяців, то будь-яка з Сторін може перервати дію цього Договору. Належним доказом настання форс-мажорних обставин і терміну їх дії є відповідний документ Торгово-промислової палати.

Як встановлено судом, у вересні 2019 позивач звернувся до Торгово-промислової палати України із заявою щодо підтвердження факту форс-мажорних обставин.

Факт настання форс-мажорних обставин підтверджено Сертифікатом про форс-мажорні обставини Торгово-промислової палати України №3100-19-0303 від 17.09.2019, яким Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), пожежу в трансформаторній підстанції ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів», в результаті чого був пошкоджений силовий трансформатор ТМЗ-1000 6/04 кВт № 214260 ТОВ «ДЗБМ», що спричинило тривале припинення електропостачання вапно-випилювального та гірничо- транспортного цехів щодо обов`язку (зобов`язання) належним чином прийняття, розвантаження від вантажу і повернення вагонів залізниці на станції Самарівка Придніпровської залізниці у термін з 05.04.2019 по 10.04.2019.

Відповідно до ст. З Статуту залізниць України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998 (далі - Статут) його дія поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування.

Положеннями ст. 121 Статуту, які кореспондуються з п. 16 Правил користування вагонами, передбачено, що вантажоодержувач звільняється від плати за користування вагонами і контейнерами: а) якщо затримка вагонів або контейнерів виникла через стихійне лихо, що спричинило припинення руху на залізничних під`їзних коліях, а також через стихійне лихо або аварію на підприємстві, внаслідок яких згідно з чинними положеннями заборонено виконувати вантажні роботи: б) у разі подання залізницею вагонів (контейнерів) у кількості, що перевищує максимальну переробну спроможність навантажувальних і розвантажувальних пунктів відправника і одержувача.

Відповідно до п. 134 Статуту залізниць та ст. 315 ГК України до пред`явлення перевізникові позову, що випливає з договору перевезення вантажу, можливим є пред`явлення йому претензії. Претензії можуть пред`являтися протягом шести місяців, а претензії щодо сплати штрафів і премій - протягом сорока п`яти днів.

За змістом п. 2.10 Правил розрахунків за перевезення вантажів, передбачено усі спірні питання з розрахунків за перевезення вантажів і додаткових послуг платники регулюють безпосередньо зі станціями, які нараховували платежі, і розрахунковими підрозділами, що провадили розрахунки. У разі недосягнення домовленості спірні питання вирішуються в претензійно-позовному порядку.

Як встановлено матеріалами справи, 30.09.2019 ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» звернулось з претензією до АТ «Українська залізниця» про (відновлення, збільшення) на особовому рахунку ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» № 8215611, (код вантажоодержувача 5395), відкритого на підставі Договору про надання послуг від 16.02.2018 № 11087/ЦТЛ-2018 грошових коштів в сумі 923 522,28 грн. У відповідь на претензію№ ЦТЛ-19/2198 від 21.11.2019 відповідач відмовив в її задоволенні.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Договором на підставі ст. 626 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства на підставі ст. 628 ЦК України.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами згідно ст. 629 ЦК України.

Положеннями ст. 22 Статуту залізниць України передбачено, що виконання залізницею додаткових операцій, пов`язаних з перевезенням вантажів (завантаження, розвантаження, зважування, експедирування тощо), здійснюється на підставі окремих договорів.

Відповідно до п. 2.7 Правил розрахунків за перевезення вантажів сплата додаткових провізних платежів, зборів та штрафів, які виникли при перевезенні або на станції призначення, провадиться в такому самому порядку через розрахунковий підрозділ незалежно від терміну видачі вантажу станцією.

За змістом п. 2.10 Правил розрахунків за перевезення вантажів усі спірні питання з розрахунків за перевезення вантажів і додаткових послуг платники регулюють безпосередньо з станціями, які нараховували платежі, і розрахунковими підрозділами, що провадили розрахунки. У разі недосягнення домовленості спірні питання вирішуються в претензійно-позовному порядку.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

З огляду на вище наведене, в тому числі приписи чинного законодавства та умови укладеного між сторонами Договору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведеність позивачем факту настання форс-мажорних обставин, отже правомірно вважав списання з рахунку позивача плати за зберігання вантажу у вагонах та плати за користування вагонами за період з 05.04.2019 по 10.04.2019 неправомірним і таким, що суперечить умовам укладеного між позивачем та відповідачем Договору, яким зумовлено звільнення від виконання сторонами своїх обов`язків на час дії форс- мажорних обставин.

Як вище згадувалось, заперечуючи проти задоволення позову відповідач зазначав, що наданий позивачем Сертифікат ТПП України не може бути належним доказом на підтвердження форс-мажорних обставин, оскільки в наданому Сертифікаті зазначено інший період форс-мажорних обставин (з 05.04.2019 по 10.04.2019), ніж вказано в позові, Сертифікат надано за Договором про подачу та забирання вагонів №ПР/ДН-1-17-165/НЮдч від 30.03.2017, а не за договором, за яким здійснювалось нарахування позивачу плати за користування вагонами та збереження вантажу №11087/ЦТЛ-2018 від 16.02.2018, на який дія форс-мажорних обставин згідно із наданим Сертифікатом не розповсюджувалась.

З приводу заперечень відповідача щодо того, що в наданому Сертифікаті зазначено інший період форс-мажорних обставин (з 05.04.2019 по 10.04.2019), ніж вказано в позові, слід зазначити, що під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем подано заяву про відмову від частини позовних вимог, згідно якої позивач відмовився від позовних вимог в частині стягнення з відповідача плати за користування вагонами за період з 11.04.2018 по 15.04.2019 в сумі 51 118,92 грн. та збору за зберігання вантажу за період з 11.04.2019 по 15.04.2019 в сумі 51 968,62 грн., отже зв`язку з чим предмет розгляду даної справи охоплює період дії форс-мажорних обставин, визначених Сертифікатом, а саме, з 05.04.2019 по 10.04.2019.

Крім цього, суд першої інстанції правомірно зазначив, що між позивачем та відповідачем були укладені Договір №11087/ЦТЛ-2018 від 16.02.2018 про надання послуг, предметом якого є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях у вагонах перевізника, а також Договір №ПР/ДН-1-17-165/НЮдч про подачу та забирання вагонів товариству з обмеженою відповідальністю «Дніпровський завод будівельних матеріалів» на залізничну під`їзну колію при станції Самарівка регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 30.03.2017, згідно якого за Статутом залізниць та Правилами користування вагонами та контейнерами на умовах цього Договору здійснюється подача, розставлення на місця навантаження, вивантаження та забирання вагонів користувачу з під`їзної колії, яка належить залізниці та примикає стрілкою № 5 до ходової колії № 38/1 станції Самарівка регіональної філії «Придніпровська залізниця» і обслуговується локомотивом залізниці.

Здійснивши перевезення вантажу у вагонах та доставивши його в пункт призначення на станцію Самарівка відповідачем виконані свої зобов`язання за Договором №11087/ЦТЛ-2018 від 16.02.2018 про надання послуг щодо виконання перевезення вантажу. З моменту доставки вантажу у вагонах в пункт призначення відносини між позивачем та відповідачем, пов`язані з наданням додаткових послуг, а саме, подачею локомотивом залізниці прибулих вагонів та забирання вивантажених та навантажених вагонів регулюються Договором про подачу та забирання вагонів №ПР/ДН-1-17-165/НЮдч від 30.03.2017, яким передбачені терміни виконання технологічних операцій з вагонами, що не були дотримані позивачем внаслідок пожежі, відтак відповідачем була нарахована додаткова плата за користування вагонами та зберігання вантажу. Отже, Договором про подачу та забирання вагонів №ПР/ДН-1-17-165/НЮдч від 30.03.2017 передбачено розмір плати, визначені тарифи за користування вагонами та збору за зберігання вантажів у вагонах у разі їх затримки. Цим Договором регулюються права та обов`язки сторін у випадку виникнення форс-мажору після доставки вантажу залізницею на станцію призначення, п. 19 Договору визначено належним доказом форс-мажорних обставин Сертифікат Торгово-промислової палати України.

При цьому,Договір №11087/ЦТЛ-2018 від 16.02.2018 про надання послуг регулює відносини сторін, пов`язані із перевезенням вантажу до під`їзних колій після того, як вагон прибув на під`їздні колії, відносини сторін регулюються іншим Договором, а саме, Договором про подачу та забирання вагонів №ПР/ДН-1-17-165/НЮдч від 30.03.2017.

Пожежа, яка сталася на підприємстві позивача унеможливила здійснення розвантаження вагонів з естакади після її наповнення, що призвело до затримки розвантаження вагонів, що прибули на під`їзні колії.

Таким чином, Торгово-промислова палата України обґрунтовано здійснила посилання в Сертифікаті про форс-мажорні обставини саме на Договір про подачу та забирання вагонів №ПР/ДН-1-17-165/НЮдч від 30.03.2017, відтак доводи відповідача (апелянта) щодо неналежності Сертифікату про форс-мажорні обставини Торгово-промислової палати України № 3100-19-0303 від 17.09.2019, яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), пожежа в трансформаторній підстанції ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів», як доказу настання форс-мажорних обставин, відхиляються судом як безпідставні.

Вказаним Сертифікатом Торгово-промислової палати України про форс-мажорні обставини визначено факт настання форс-мажорних обставин, а саме, пожежу в трансформаторній підстанції ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів», в результаті чого був пошкоджений силовий трансформатор ТМЗ-1000 6/04 кВт № 214260 ТОВ «ДЗБМ», що спричинило тривале припинення обов`язку (зобов`язання) з належного прийняття, розвантаження від вантажу і повернення вагонів залізниці на станції Самарівка Придніпровської залізниці у термін з 05.04.2019 по 10.04.2019 і свідчить про правомірне визначення позивачем періоду, з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог, для усунення наслідків форс-мажорних обставин, що було необхідним для розвантаження прибулих вагонів.

Посилання відповідача (апелянта) на те, що позивачем підписані Акти загальної форми ГУ 23, відомості плати за користування вагонами та накопичувальні картки, не заслуговують на увагу як необґрунтовані, адже підписання цих документів не спростовує настання форс-мажорних обставин, порушення позивачем термінів виконання технологічних операцій з вагонами.

Одночасно судом першої інстанції вірно визнано необґрунтованими посилання відповідача на пам`ятки про подавання та забирання вагонів, якими підтверджується той факт, що в період з 06.04.2019 по 15.04.2019 здійснювалось приймання/забирання вагонів та навантажувально-розвантажувальні операції, оскільки навантаження вагонів є іншою технологічною операцією і здійснюється за допомогою автонавантажувача чи баштового крану, отже пам`ятки про подачу та забирання вагонів не спростовують доводів позивача. В період виникнення форс-мажорних обставин вагони було висипано на фронт розвантаження, після чого фронт розвантаження був заповнений. В зв`язку із пожежею сгорів трансформатор, а тому Портальний кран, який живиться від електроенергії та безпосередньо завантажує та розвантажує вагони, не був спроможний звільнити фронт розвантаження.

З огляду на наведене вище, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про підтвердження позивачем факту настання форс-мажорних обставин внаслідок виникнення пожежі на трансформаторній станції, що спричинило тимчасову непрацездатність Портального крану, а також відсутність підстав для списання залізницею з особового рахунку ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» плати за зберігання вантажу та за користування вагонами за понаднормативний термін їх користування за період з 05.04.2019 по 10.04.2019.

Разом з цим, встановивши неправомірність списання залізницею з особового рахунку ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» плати за зберігання вантажу та за користування вагонами за понаднормативний термін їх користування за період з 05.04.2019 по 10.04.2019, місцевий суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з того, що позивачем при зверненні з даним позовом до суду обрано неналежний спосіб захисту й це позбавило суд правової можливості задовольнити заявлені позовні вимоги.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками місцевого господарського суду.

Кожна особа згідно ст. 15 ЦК України має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних бо оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Як вище згадувалось, ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» зверталось з претензією до АТ «Українська залізниця» про (відновлення, збільшення) на особовому рахунку ТОВ «Дніпровський завод будівельних матеріалів» № 8215611, (код вантажоодержувача 5395), відкритого на підставі Договору про надання послуг від 16.02.2018 № 11087/ЦТЛ-2018 грошових коштів в сумі 923 522,28 грн., однак у відповідь на вказану претензію відповідач відмовив у її задоволенні.

Враховуючи, що відповідач в добровільному порядку не відновив вищезгадану суму на особовому рахунку позивача, апеляційний суд вважає, що такий спосіб захисту може бути не ефективним у даному випадку, оскільки у разі задоволення такого позову про відновлення на особовому рахунку позивача певної суми грошових коштів та набрання законної сили рішенням суду, таке рішення може виявитися таким, що не зможе бути виконаним, а порушені права позивача не будуть відновлені та захищені.

Спосіб захисту порушених прав позивача шляхом зобов`язання відповідача поновити на особовому рахунку позивача суму боргу не має механізму примусового виконання судового рішення на відміну від стягнення, а тому є неефективним для відновлення порушених прав позивача.

Разом з цим, позивач має право на такий ефективний засіб правового захисту, який унеможливлював би невиконання рішення суду з боку відповідача, тобто має право заявляти позовну вимогу про стягнення неправомірно нарахованої та списаної грошової суми в судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні позову з підстав, що позивачем обрано спосіб захисту, який не відповідає приписам ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України, суд першої інстанції залишив поза увагою положення ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких, визначено право людини на доступ до правосуддя та кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування; відтак підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Враховуючи рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) та правову позицію Верховного Суду України в постанові у справі №6-20цс11, відповідно до якої, положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

У відповідності до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) надсилання відповідачу вимоги про відновлення цієї суми на особовому рахунку позивача, є виключно правом, а не обов`язком позивача, а тому недотримання позивачем такої вимоги не позбавляє його права звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення цієї суми, яка була неправомірно списана відповідачем.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що у даній справі саме такий спосіб захисту порушених прав позивача як стягнення з відповідача списаних з рахунку позивача коштів є єфективним, а порушені права позивача будуть відновлені та захищені, відповідно вважає, що місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення з АТ «Українська залізниця» списаних з рахунку позивача коштів в розмірі 820 195,47 грн. з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту.

При цьому, апеляційним судом враховано, що відповідач не довів належними доказами правомірності списання коштів з особового рахунку позивача в розмірі 820 195,47 грн., як і не проявив належної добросовісності і самостійно не виконав свій обов`язок у межах, встановлених актами цивільного законодавства.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 330 005, 64 грн. плати за користування вагонами, 490 189, 83 грн. плати за зберігання вантажу, які доведено позивачем належними та допустимими доказами, відтак є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі (з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог).

Враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи сторін не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення справи по суті спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.ч. 1-2, 4 ст. 269 ГПК України).

За результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд згідно п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення на підставі п.п. 1-4 ч.1 ст.277 ГПК України є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування вимог матеріального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд не погоджується із висновками місцевого суду про відмову у задоволення позову, оскаржене рішення вважає незаконним й таким, що підлягає скасуванню з прийняттям нового - про задоволення позову. Тому доводи позивача по суті його апеляційної скарги заслуговують на увагу, а його скарга підлягає задоволенню. При цьому, в задоволенні апеляційної скарги відповідача слід відмовити.

В зв`язку із задоволенням апеляційної скарги позивача та позовних вимог, з відповідача на користь позивача на підставі ст. 129 ГПК України підлягають стягненню 12 302, 93 грн. судового збору за подання позовної заяви та 18 454, 40 грн. судового збору за подання апеляційної скарги. У зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги відповідача витрати на сплату ним судового збору залишаються за відповідачем.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортної логістики» Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський завод будівельних матеріалів» задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2020 у справі № 910/17077/19 скасувати та прийняти нове:

«Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський завод будівельних матеріалів» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 820 195,47 грн. задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський завод будівельних матеріалів» (49000, м. Дніпро, вул. Олександра Оцупа, буд. 1-Б, ідентифікаційний код 34775113) 330 005, 64 грн. плати за користування вагонами, 490 189, 83 грн. плати за зберігання вантажу та 12 302, 93 грн. судового збору за подання позовної заяви.»

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський завод будівельних матеріалів» (49000, м. Дніпро, вул. Олександра Оцупа, буд. 1-Б, ідентифікаційний код 34775113) 18 454, 40 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи № 910/17077/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови підписано 09.02.2021

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді М.Л. Яковлєв

О.В. Тищенко