ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року

м. Київ

Справа № 910/18356/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

О. О. Мамалуй- головуючий, О. М. Баранець, В. І. Студенець

за участю секретаря судового засідання - В.В. Шпорт,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2020р.

у складі колегії суддів: О. В. Попікова- головуючий, О. О. Євсіков, В. А. Корсак

та на рішення господарського суду міста Києва від 28.05.2020р.

суддя: Т. М. Ващенко

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД"

до акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "Маркет-сервіс"

про визнання недійсним договору поруки

за участю представників:

від позивача: не з`явилися,

від відповідача: не з`явилися,

від третьої особи: не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД" звернулося до господарського суду з позовом до акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" про визнання недійсним договору поруки № 4М14367И/П від 25.10.2016, укладеного між позивачем та відповідачем.

Позов обґрунтований з посиланням на ч. 1 ст. 230 ЦК України. Позивач вказує, що банк як недобросовісна сторона спірного правочину, навмисно ввів в оману ТОВ «Софа ЛТД» при укладенні спірного договору.

2. Короткий зміст рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття

Рішенням господарського суду міста Києва від 28.05.2020 у справі №910/18356/19, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2020, у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не доведено наявності умов, які є обов`язковими для визнання договору недійсним на підставі ст. 230 ЦК України.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

ТОВ «Софа ЛТД», не погоджуючись з судовими рішеннями, звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення та постанову скасувати, а справу передати на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

З касаційної скарги, з урахуванням виправлених недоліків, вбачається, що вона подається на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Скаржник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду, викладеного у постанові у справі № 910/18007/19.

У скарзі зазначається, що суди попередніх інстанцій, в порушення ст. ст. 236, 269 ГПК України, не дослідили повно та всебічно обставини справи. Допущені помилки у встановленні фактичних обставин призвели до помилковості висновків суду.

4. Позиції інших учасників справи

Відзивів чи заперечень на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходило.

5. Обставини справи, встановлені господарськими судами попередніх інстанцій

21 жовтня 2016 року на загальних зборах учасників ТОВ «Софа ЛТД» у зв`язку з недостатньою кількістю оборотних коштів та для забезпечення діяльності Товариства прийнято рішення про укладення з ПАТ КБ «Приватбанк» кредитного договору на суму ,00 грн. по запропонованому Банком проекту.

Відповідно до протоколу техніко-економічного обґрунтування повернення кредитних коштів від 21.10.2016 та заявки на отримання кредиту від 21.10.2016, що були надані ТОВ "Софа ЛТД" на адресу банку, метою кредитування ТОВ «Софа ЛТД» визначено - фінансування поточної діяльності.

25 жовтня 2016 року між ТОВ «Софа ЛТД» як позичальником та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір №4С16102Г, за умовами якого лімітом цього договору є ,00 грн. для фінансування поточної господарської діяльності ТОВ «Софа ЛТД»; термін повернення кредиту 24.10.2024.

На виконання кредитного договору АТ КБ «Приватбанк» надало, а ТОВ «Софа ЛТД» отримало кошти у розмірі ,05 грн., що підтверджується платіжним дорученням №889 від 26.10.2016.

Крім того, 25.10.2016 між ТОВ «Софа ЛТД» як поручителем та АТ КБ «Приватбанк» як кредитором укладено ряд договорів поруки, в тому числі №4М14367И/П (оспорюваний у даній справі договір), предметом якого є надання поруки за виконання ТОВ «Маркет-Сервіс» своїх зобов`язань за кредитним договором №4М14367И від 09.12.2014.

Апеляційним господарським судом також встановлено, що за умовами пунктів 2, 3 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору. Поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений.

У пункті 8 договору поруки сторони погодили, що до поручителя, який виконав обов`язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним у цілях забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов`язання.

Відповідно до п. 10 договору поруки кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п`яти) робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором.

Згідно з платіжним дорученням №361 від 26.10.2016 ТОВ «Софа ЛТД» сплатило Банку 24739347,84 грн. на виконання зобов`язань за кредитним договором №4М14367И від 09.12.2014 відповідно до договору поруки №4М14367И/П від 25.10.2016.

6. Норми права та мотиви, з яких виходить Верховний Суд при прийнятті постанови

За положеннями ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману.

Під обманом необхідно розуміти умисне введення в оману особу, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину.

Позивач у позові зазначив, що дії Товариства із отримання кредитних коштів по кредитному договору №4С16102Г були направлені на залучення таких коштів для погашення зобов`язань попередніх боржників банку в рамках реалізації Плану «трансформації» кредитного портфелю банку, ініційованого НБУ. Позивач вказував, що ним як поручителем виконано зобов`язання боржників шляхом сплати коштів за кредитними договорами. Проте, зобов`язання банку щодо передачі позивачу документів, що посвідчували права заставодержателя на активи, якими були забезпечення зобов`язання боржника, не виконано.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суди попередніх інстанцій виходили з того, що з умов укладеного між сторонами кредитного договору №4С16102Г від 25.10.2016 та зі змісту протоколу №4 від 21.10.2016 випливає, що кредитний договір укладено для фінансування поточної господарської діяльності позивача.

Судами встановлено, що доказів укладення даного договору з метою залучення коштів для погашення заборгованості інших юридичних осіб - боржників Банку, та на виконання плану реструктуризації (трансформації) кредитного портфелю Банку матеріали справи не містять.

Судами взято до уваги, що оспорюваний договір поруки підписаний сторонами без будь-яких зауважень, що свідчить про погодження його сторонами всіх умов, які містяться в договорі.

Суди дійшли висновку, що позивач помилково стверджує про мету укладення ним кредитного договору №4С16102Г від 25.10.2016, вважаючи його наслідком необхідність укладення оспорюваного договору поруки, в той час як всі докази, наявні в матеріалах справи, підтверджують зворотне - отримання кредиту позивачем відбулося для фінансування його поточної діяльності, а укладення договору поруки позивачем відбулося не внаслідок отримання ним кредиту, а внаслідок вільного волевиявлення.

Врахувавши зазначене вище, встановивши, що позивач не довів обставин, які б свідчили про ведення його в оману відповідачем згідно зі ст. 230 ЦК України, суди правомірно відмовили у задоволенні позову.

Як зазначалося вище, касаційне провадження у даній справі відкрито з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме - неврахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21.07.2020 у справі № 910/18007/19.

Як вбачається з постанови Верховного Суду у справі №910/18007/19, судові рішення першої та апеляційної інстанції було скасовано, а справу направлено на новий розгляд, оскільки судами залишено без будь-якого належного процесуального реагування клопотання учасника справи про витребування доказу, що свідчить про порушення судом положень ст. 236 ГПК України щодо законності і обґрунтованості судового рішення.

Натомість у справі № 910/18356/19 клопотання позивача про витребування доказів розглянуті судом першої інстанції. В підготовчому засіданні 20.02.2020 судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про поновлення позивачу строку на подання клопотань від 06.02.2020 та від 20.02.2020 про витребування доказів та ухвалу про відмову в задоволенні клопотань позивача про витребування доказів.

Скаржником не доведено, яким чином зазначені докази впливають на висновки судів щодо відсутності підстав для визнання правочину недійсним на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України.

Крім того, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що в матеріалах справи наявні усі необхідні докази, на підставі яких можна встановити обставини, що входять в предмет доказування по даній справі, а також те, що кредитний договір та договори поруки не містять посилань на трансформацію/майно/забезпечення, та вказав, що документи, витребувати які просив позивач, жодним чином не вплинули б на результат вирішення справи.

Дотримуючись приписів ст. 86 ГПК України, місцевий та апеляційний суди всебічно, повно і об`єктивно дослідили матеріали справи в їх сукупності, дали вірну юридичну оцінку обставинам справи, а їх висновки щодо відсутності підстав для задоволення позову є законними та обґрунтованими.

7. Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

На підставі вищевикладеного, Верховний Суд, в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених господарськими судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, перевірив правильність застосування норм матеріального та процесуального права та прийшов до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 28.05.2020р. та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2020р. у справі №910/18356/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. О. Мамалуй

Судді О. М. Баранець

В. І. Студенець