ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2021 р. Справа№ 910/10438/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Мальченко А.О.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

від позивача - Морозова О.В.,

від відповідача-1 - не з`явився,

від відповідача-2 - Муратова О.О.

розглянувши апеляційну скаргу

Акціонерного товариства "Перший київський машинобудівний завод"

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 (повний текст рішення складено 12.11.2020)

у справі № 910/10438/20 (суддя Сташків Р.Б.)

За позовом Акціонерного товариства "Банк "Портал"

до:

1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртранс-ремонт"

2. Акціонерного товариства "Перший київський машинобудівний завод"

про визнання недійним договору купівлі-продажу та зобов`язання повернути майно,-

ВСТАНОВИВ:

У 2020 році Акціонерне товариство "Банк "Портал" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртранс-ремонт" та Акціонерного товариства "Перший київський машинобудівний завод" про визнання недійним договору купівлі-продажу та зобов`язання повернути майно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що продане майно за договором купівлі-продажу №89/09-2019 від 20.09.2019 року є заставним майном, яке відчужене відповідачем 1 за відсутності згоди заставодержателя, з огляду на що договір купівлі-продажу суперечить пункту 2.1.8. договору застави та частині 2 статті 586 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним договір № 89/09-2019 купівлі-продажу від 20 вересня 2019 року, укладений між Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртранс-ремонт" та Акціонерного товариства "Перший київський машинобудівний завод". Зобов`язано Акціонерне товариство "Перший київський машинобудівний завод" повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Укртранс-ремонт" майно - кузов (секція) магістрального тепловозу М62 № 1359 б/у - 1 шт., отримане за договором № 89/09-2019 купівлі-продажу від 20 вересня 2019 року. Присуджено до стягнення:

- з Акціонерного товариства "Перший київський машинобудівний завод" на користь Акціонерного товариства "Банк "Портал" 4 265, 29 грн. судового збору;

- з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртранс-ремонт" на користь Акціонерного товариства "Банк "Портал" 525, 50 грн. судового збору. Повернуто Акціонерному товариству "Банк "Портал" з Державного бюджету України 525, 50 грн. судового збору. У решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що предметом оскаржуваного договору купівлі-продажу були саме складові частини майна, яке перебувало у заставі позивача, при цьому банк (заставодержатель) відповідного дозволу на відчуження майна, що перебуває під його заставою за договором застави, відповідачу 1 не надавав, що також підтвердив і сам відповідач 1, а тому договір є недійсним в силу закону, оскільки був укладений всупереч вимогам п. 2.1.8. договору застави, ч.2 ст. 17 Закону України «Про заставу» та ч. 2 ст. 586 Цивільного кодексу України. Місцевий господарський суд також встановив, що позивачем не надано доказів щодо отримання відповідачем 2 кузову (секції) магістрального тепловозу М62 №1340 б/у - 1 шт., а тому підстав щодо зобов`язання повернення його відповідачу 1 у суду немає, а отже в цій частині суд першої інстанції відмовив.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Перший київський машинобудівний завод" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 року та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції не повністю з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зокрема скаржник вважає, що по спірному договору купівлі-продажу №89/09-2019 від 20.09.2019 року предметом є інше майно, аніж передано в заставу позивачу, що вбачається із різної назви майна, а також різної вартості даного майна. Отже, на думку скаржника позивачем не доведено, що відповідач 2 придбав саме те майно, яке перебуває в заставі у банку, оскільки надані позивачем докази цього, зокрема акти перевірок та фотографії тепловозу достеменно підтверджують цього. Крім цього, скаржник вважає, що місцевий господарський суд припустився до процесуального порушення, оскільки оскаржуваним рішення покладено обов`язок на відповідача 2 повернути відповідачу 1 певне майно, однак на думку скаржника відповідач 1 є самостійною юридичною особою і позовних вимог до повернення йому спірного майна по даній справі не заявляв.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2020 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Мальченко А.О., Іоннікова І.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 року встановлювався строк для усунення недоліків, а саме не більше десяти днів з дня отримання копії ухвали апелянту усунути недоліки, а саме подати докази сплати судового збору в сумі 1 576 грн. 49 коп. Роз`яснено скаржнику, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається особі, яка подала апеляційну скаргу.

07.12.2020 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Акціонерного товариства "Перший київський машинобудівний завод" надійшла заява на виконання ухвали Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 з доказами сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Перший київський машинобудівний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2020, витребувано матеріали справи №910/10438/20 з Господарського суду міста Києва.

17.12.2020 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Акціонерного товариства "Банк "Портал", позивача у справі, надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останні просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

21.12.2020 року до Північного апеляційного господарського суду з Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №910/10438/20 за позовом Акціонерного товариства "Банк "Портал" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртранс-ремонт" та Акціонерного товариства "Перший київський машинобудівний завод" про визнання недійним договору купівлі-продажу та зобов`язання повернути майно.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2020 року розгляд справи призначено на 03.02.2021 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2021 року розгляд справи відкладено на 10.02.2021 року.

В судовому засіданні 10.02.2021 року представник відповідача 2 надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Представник відповідача 1 в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 23.09.2015 року між позивачем (банком) та відповідачем-1 (позичальником) було укладено Договір №1523-КЛ про відкриття кредитної лінії (кредитний договір) та додаткові угоди до нього, за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію і надав йому грошові кошти у межах загальної суми, яка не перевищує 45 000 000 грн. на строк з 23.09.2015 року по 22.03.2019 року включно, а позичальник зобов`язався своєчасно повернути банкові отриману за кредитною лінією суму грошових коштів і щомісячно сплачувати проценти за користування кредитною лінією.

В подальшому, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за договором кредиту, між банком та позичальником 30.06.2016 року було укладено договір застави №28 відповідно до умов якого заставодавець передає у заставу банку належне йому рухоме майно - магістральні дизельні локомотиви, у тому числі магістральний дизельний локомотив М62, заводський №1340-SAP №251 0000 20426, рік випуску 01.11.1972 та магістральний дизельний локомотив М62, заводський №1359-SAP №251 0000 20425, рік випуску 01.12.1979.

Відповідно до п. 2.1.8. договору застави заставодавець без письмової згоди заставодержателя не має права здійснювати дії, пов`язані із зміною права власності на предмет застави чи його частини, його обтяження будь-якими зобов`язаннями, у тому числі: відчудження, відступленя, спільну діяльніть, тощо. Правочини вчинені (укладені) всупереч цьому пункту є недійсними з моменту їх вчинення.

Згідно з п. 3.1. договору застави право застави виникає з дня укладення цього договору.

Право застави припиняється виконанням заставодавцем забезпечених заставою зобов`язань за договором кредиту, а також в інших випадках, передбачених законодавством України. (п.3.2. договору застави).

Відповідно до п. 3.3. договору застави у разі часткового виконання заставодавцем забезпечених заставою зобов`язань за договором кредиту застава зберігається у повному обсязі.

Пунктом 7.1. договору застави встановлено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з дня його підписання сторонами та скріплення їх печатками і діє до повного виконання заставодавцем зобов`язань за договором кредиту.

Позивачем надано витяг з державного реєстру обтяжень рухомого майна №50041884 від 29.07.2016 року.

В матеріалах справи наявний розрахунок боргу відповідача 1 за кредитним договором саном на 15.07.2020 року з якого вбачається, що станом на день звернення із даним позовом до суду заборгованість відповідача 1 за кредитним договором не погашена.

Разом з тим, 20.09.2019 року між відповідачами було укладено Договір з додатком №1 до нього, за умовами якого відповідач-1 продав відповідачу-2 майно, а саме: кузови (секції) від магістральних тепловозів серії М62 №1340 б/у та №1359 б/у в кількості 2 шт.

За умовами п. 2.1 Договору продаж вказаного товару вчиняється за 428 571, 42 грн. (вартість однієї секції кузову 214 285, 71 грн.).

Право власності на товар переходить від продавця до покупця в момент укладення цього договору та за умов отримання продавцем у повному обсязі ціни продажу за цим договором (п. 3.1 Договору).

Відповідно до додатку №1 до договору купівлі-продажу відповідач-1 продав відповідачу-2 кузов (секція) магістрального тепловозу М62 №1340 б/у - 1 шт. та кузов (секція) магістрального тепловозу М62 №1359 б/у - 1 шт.

Також в матеріалах справи наявна копія видаткової накладної №13 від 20.09.2019 року, відповідно до якої продавець (відповідач 1) передав покупцю (відповідач 2) кузов (секцію) магістрального тепловозу М62 №1359 б/у - 1 шт. вартість якого складає 214 285, 72 грн.

Отже, спір у справі виник на думку позивача у зв`язку з тим, що відповідачем 1 було продано майно, яке знаходиться під заставою у позивача.

При цьому, відповідач 1 в суді першої інстанції, підтвердив, що рухоме майно, а саме рами та кузови (секції) магістральних тепловозів М62 №1340 б/у та М62 №1359 б/у, які є складовими частинами відповідних тепловозів, передані у заставу банку, як забезпечення виконання зобов`язань відповідача 1 перед банком за кредитним договором укладеним між ними.

Втім відповідач 2 заперечує той факт, що ним придбано за договором купівлі-продажу №89/09-2019 від 20.09.2019 року саме те майно, яке перебуває в заставі.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, погоджується з місцевим господарським судом щодо часткового задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Підстави недійсності правочинів визначаються положеннями статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Приписами частини першої статті 203 цього Кодексу визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17.

Переглядаючи справу та надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає, що перелік та інвентарні номери переданого в заставу майна за договором застави №28 від 30.06.2016 року та проданого майна за договором купівлі-продажу №89/09-2019 від 20.09.2019 року частково співпадають, зокрема:

- майно передане в заставу: магістральний дизельний локомотив М62, заводський №1340-SAP №251 0000 20426, рік випуску 01.11.1972 та магістральний дизельний локомотив М62, заводський №1359-SAP №251 0000 20425, рік випуску 01.12.1979;

- майно відчужене за договором купівлі-продажу: кузов (секція) магістрального тепловозу М62 №1340 б/у - 1 шт. та кузов (секція) магістрального тепловозу М62 №1359 б/у - 1 шт.

При цьому, Товариство з обмеженою відповідальністю "Укртранс-ремонт" визнає, що ним було продано за договором купівлі-продажу №89/09-2019 від 20.09.2019 року частину саме того майна, яке ним же було передано в заставу за договором застави №28 від 30.06.2016 року. (а.с. 120 зворот сторінки).

Як вбачається з технічних характеристик тепловоза КМ62 та технічних паспортів тепловозів М62, які знаходяться в матеріалах справи (а.с. 142-161) кузов тепловоза складається з окремих частин, скріплених між собою в процесі зборки та міцно приварених до рами тепловоза.

Складовими частинами є: кабіна машиніста, кузов над дизелем, кузов над камерою електрообладнання (проставка), холодильна камера та перехідний тамбур.

Рама тепловоза несуча, її основою є дві прокольні двотаврові балки, скріплені поперечними перегородками. Спереду та ззаду рами до двотаврових балок приварені литі стягнуті ящики в які встановлюються ударно-тягові прибори.

Кузов та рама з встановленими на ній силовим та допоміжним обладнанням впираються на дві тривісні візки. Рама тепловоза являє собою зварену несучу конструкцію з двох двотаврових балок, посилених зверху та знизу привареними до них полосами.

На раму тепловоза встановлено кузов, який складається з декількох частин, скріплених між собою в процесі зборки. Складовими частинами кузова являються блок-кабіна з проставкою, кузов над дизелем та блок-кабіна з холодильною камерою. В блок-кабіні з проставкой розміщені: передня кабіна машиніста, передній тамбур та камера електрообладнання. В блок-кабіні з холодильною камерою розміщені: задня кабіна машиніста, задній тамбур та холодильна камера.

Каркас кожної частини кузова виготовлений з стальних гнутих профілів та обшитий стальними листами. Тепловоз має чотири зовнішніх дверей (одна в передньому тамбурі, одна в дизельному приміщенні та дві у задньому тамбурі) по одній двері з тамбурів в кабіни та по одній двері з тамбура у дизельне приміщення. В кабінах для машиніста та його помічника є переносні м`які сидіння, які регулюються по висоті, а також відкидне сидіння. Лобові, розсувні бокові вікна та дзеркала заднього виду забезпечують вільний огляд для спостереження за ділянками шляху та станом поїзду.

Представник відповідача 2 не надав пояснень з якою метою куплялися кузови (секції) від магістральних тепловозів серії М62 №1340 б/у та №1359 та яким чином вони можуть бути використані без самого тепловозу.

Відповідно до ч.2, ст. 183 Цивільного кодексу України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Згідно з ст. 187 Цивільного кодексу України складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення.

При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню.

Отже, неподільними з правової точки зору є речі, які в результаті їх розподілу втрачають свої властивості, тобто своє колишнє призначення. Неподільними, за загальним правилом, вважаються і так звані складні речі, що представляються собою комплекс різноманітних предметів, які фізично цілком самостійні, однак пов`язані між собою та необхідні для використання за признанням.

Оскільки продаж кузова тепловозу М62 призводить до втрати можливості використання тепловозу за цільовим призначенням колегія суддів вважає, що дана річ тепловозу М62 є неподільною. А сам по собі кузов не може бути відокремлений від тепловозу без його пошкодження та істотного знецінення, як складова частина тепловозу, оскільки міцно приварений до рами тепловозу.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що кузов (секція) магістрального тепловозу є складовою частиною тепловоза М62, без наявності якої даний тепловоз втрачає свої властивості та не може бути використаний за своїм призначенням. Під складовими частинами речі зазвичай розуміються такі її деталі, які пов`язані з нею конструктивно, незалежно від того, що головна річ може функціонувати і без складової частини.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскільки кузови тепловозів М62 №1340 та М62 №1359 є складовою частиною тепловозу, то державна реєстрація обтяжень у вигляді застави розповсюджується на всі його складові частини, оскільки пр. переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню. (ст. 187 Цивільного кодексу України).

Одночасно, колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що у даному випадку колегія суддів звертається до принципу більшої вірогідності, до якого вже звертався Верховний суд, зокрема, у Постанові Верховного Суду у справі № 921/319/17-г/11(11/Б-1042(337/7-10) від 12.04.2018 року у справі за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області до ВАТ "Бучацький цукровий завод" про визнання права власності на нежитлову будівлю хлораторної. Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання».

В практиці Європейського суду з прав людини також трапляються рішення, в яких суд посилається на баланс вірогідностей задля оцінки обставин у справі. Так, зокрема, у рішенні від 23.08.2016 р. (заява № 59166/12) Дж. К. та Інші проти Швеції (J.K. AND OTHERS v. SWEDEN) Європейський суд з прав людини наголошує, що «У країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Колегія суддів бере до уваги, що відповідачем 1 визнається факт, що ним було продано за договором купівлі-продажу №89/09-2019 від 20.09.2019 року частину саме того майна, яке ним же було передано в заставу за договором застави №28 від 30.06.2016 року. Перелік та інвентарні номери переданого в заставу майна за договором застави №28 від 30.06.2016 року та проданого майна за договором купівлі-продажу №89/09-2019 від 20.09.2019 року частково співпадають. Відповідач 2 не надав беззаперечних, належних та допустимих доказів, які спростовують доводи позивача щодо цілісності майна. Зокрема, заявлення клопотання щодо проведення судової експертизи або, як вірно було зазначено місцевим господарським судом, що у відповідача 1, як у продавця спірного майна було інше подібне майно, яке не було у заставі. Враховуючи викладене, у даному випадку принцип більшої вірогідності у сукупності з принципом розумності надає можливість колегії суддів зробити висновок, який ґрунтуючись на встановлених судом першої інстанції фактах, а також доводів сторін, що цілком вірогідним є факт продажу за договором купівлі-продажу №89/09-2019 від 20.09.2019 року складових частин майна, яке було передано в заставу за договором застави №28 від 30.06.2016 року.

При цьому, посилання скаржника на різну ціну майна жодним чином не спростовують викладеного вище висновку, оскільки, по перше, продано було складові частини майна, а по друге, сторони вільні під час укладення договору та вправі встановити будь-яку ціну майна.

З огляду на викладене, колегія суддів також не бере до уваги доводи скаржника, що надані позивачем докази, зокрема акти перевірок та фотографії тепловозу достеменно не підтверджують продажу за договором купівлі-продажу майна, яке було передано в заставу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, що виникає на підставі договору, закону або рішення суду, в силу якої кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом(право застави).

За змістом ст. 574 ЦК України заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору кредиту тощо.

Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення (ст. 576 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу» заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя.

Аналогічне положення міститься і у ч. 2 ст. 586 ЦК України, відповідно до якої заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, закон прямо покладає на заставодавця обов`язок запитати згоду заставодержателя на відчуження обтяженого майна, йому кореспондує право заставодержателя на судовий захист шляхом визнання правочину недійсним у разі відчуження майна без його згоди.

Така ж правова позиція викладеній в постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі №6-64цс12.

За умовами договору застави, а саме п. 2.1.8, заставодавець без письмової згоди заставодержателя не має права здійснювати дії, пов`язані із зміною права власності на предмет застави чи його частини, його обтяження будь-якими зобов`язаннями, у тому числі: відчудження, відступленя, спільну діяльніть, тощо. Правочини вчинені (укладені) всупереч цьому пункту є недійсними з моменту їх вчинення.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні приписи наведені у статті 193 Господарського кодексу України.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не місять доказів того, що позивач, як заставодержатель надавав згоду відповідачу 1, як заставодавцю згоду на відчуження майна, яке передано банку за договором застави №28 від 30.06.2016 року, відповідач 1 визнав, що він здійснив відчуження за оскаржуваним договором без згоди банку, а відповідач 2 не надав належних та допустимих доказів на спростування зазначеного.

З огляду на відповідні законодавчі приписи, оцінивши подані сторонами докази, обставини справи у їх сукупності та з`ясувавши, що сторони оскаржуваного договору діяли з перевищенням повноважень укладаючи оскаржуваний договір купівлі-продажу №89/09-2019 від 20.09.2019 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу №89/09-2019 від 20.09.2019 року укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укртранс-ремонт" та Акціонерним товариством "Перший київський машинобудівний завод", як такого, що протирічить актам цивільного законодавства (ч. 1, ст. 215 Цивільного кодексу України).

Щодо доводів скаржника, що місцевий господарський суд припустився до процесуального порушення, оскільки оскаржуваним рішення покладено обов`язок на відповідача 2 повернути відповідачу 1 певне майно, однак на думку скаржника відповідач 1 є самостійною юридичною особою і позовних вимог до повернення йому спірного майна по даній справі не заявляв колегія суддів зазначає наступне

Відповідно до статті 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина 1 статті 2 ГПК України).

Положеннями статті 20 ГК України та статті 16 ЦК України визначені способи захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Отже, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Суд, відповідно до викладеної в позові вимоги, може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який не суперечить закону, але лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17).

За змістом ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан. У судовій практиці цей процес називають двосторонньою реституцією.

Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена стороні недійсного правочину.

Цивільний кодекс України не пов`язує можливість застосування наслідків недійсності правочину з добросовісністю сторін правочину, і добросовісність сторони до уваги не береться. Сторони зобов`язані повернути усе, отримане за недійсним правочином лише тому, що правочин визнано недійсним.

Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 644/7422/16-ц (провадження № 14-363цс18).

Отже, враховуючи встановлену недійсність договору купівлі-продажу №89/09-2019 від 20.09.2019 року укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укртранс-ремонт" та Акціонерним товариством "Перший київський машинобудівний завод", відсутність у Акціонерного товариства "Перший київський машинобудівний завод" правових підстав володіння переданими йому Товариством з обмеженою відповідальністю "Укртранс-ремонт" майном за оскаржуваним договором, вимога позивача про зобов`язання відповідача 2 повернути відповідачу 1 отримане за оскаржуваним договором є законною, правомірною та обґрунтованою, та колегія суддів не вбачає будь якого порушення норм процесуального права, як то зазначає скаржник.

Одночасно, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача 2 повернути відповідачу 1 майно - кузов (секція) магістрального тепловозу М62 № 1359 б/у - 1 шт., отримане за договором № 89/09-2019 купівлі-продажу від 20.09.2019 року, враховуючи наступне.

Отже за змістом п. 2 ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як вірно встановлено судом першої інстанції матеріали справи містять копію видаткової накладної №13 від 20.09.2019 року відповідно до якої продавець передав покупцю кузов (секцію) магістрального тепловозу М62 №1359 б/у - 1 шт. вартість якого складає 214 285, 72 грн. (а.с. 117).

При цьому в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем 2 на виконання умов договору кузову (секції) магістрального тепловозу М62 №1340 б/у - 1 шт.

З огляду на викладене, судом першої інстанції вірно зазначено, що позивачем не надано доказів щодо отримання відповідачем 2 кузову (секції) магістрального тепловозу М62 №1340 б/у - 1 шт., а тому підстав щодо зобов`язання повернення його відповідачу 1 немає, а отже в цій частині підстави для задоволення позову відсутні.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ст. 216 Цивільного кодексу України передбачає застосування двосторонньої реституції, однак матеріали справи не містять доказів оплати відповідачем 2 спірного договору № 89/09-2019 купівлі-продажу від 20.09.2019 року. На запитання колегії суду надати підтвердження оплати отриманого за спірним договором товару, представник відповідача 2 в судовому засіданні зазначив, що таких доказів немає і відсутня можливість їх надати.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів цілком підтримує висновок місцевого господарського суду щодо застосування односторонньої реституції.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.

Таким чином, відповідно до вимог чинного законодавства України застава зберігає свою силу для нового власника майна за умови наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про обтяження, які внесені до такого реєстру перед відчуженням предмета застави. У протилежному випадку набувач вважається добросовісним і набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.

Однак, в даному випадку відповідач 2 не може вважатися добросовісним набувачем, оскільки майно, складова частина якого була предметом спірного договору купівлі-продажу зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (а.с. 58) та не було придбане за відплатним договором, оскільки відповідачем 2 не доведено належними та допустимим доказами оплати придбаного товару.

Крім того, колегія суддів бере до уваги п. 3.1. договору купівлі-продажу від 20.09.2019 року, яким встановлено, що право власності на товар переходить від продавця до покупця зокрема за умов отримання продавцем у повному обсязі ціни продажу за цим договором.

Тобто, до відповідача 2 право власності на товар за договором купівлі-продажу від 20.09.2019 року не перейшло.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод. Конституція України закріпила рівність суб`єктів права власності перед законом, гарантії права власності та обов`язки власників, положення про те, що сама власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (статті 13, 41 Конституції України).

Із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (підпункт 5.4. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22.09.2005).

Отже, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано відповідачу 2 вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Перший київський машинобудівний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 року у справі №910/10438/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 року у справі №910/10438/20 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/10438/20.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 15.02.2021 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді І.А. Іоннікова

А.О. Мальченко