ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2021 р. Справа№ 920/273/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Козир Т.П.

Дикунської С.Я.

без повідомлення учасників справи,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче акціонерне товариство «ВНДІкомпресормаш» на рішення Господарського суду Сумської області від 13.05.2020

у справі №920/273/20 (суддя Котельницька В.Л.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Такт»

до Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче акціонерне товариство «ВНДІкомпресормаш»

про стягнення 37 385,46 грн

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Такт» (далі - ТОВ «Такт», позивач) звернулося до господарського суду Сумської області з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче акціонерне товариство «ВНДІкомпресормаш» (далі - АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш», відповідач) 37385,46 грн заборгованості, а саме: 27463,06 грн пені, 2475,40 грн інфляційних нарахувань, 7447,00 грн 3% річних, а також 2102,00 грн судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо своєчасної оплати за поставлений товар за договором поставки. Посилається на встановлену заборгованість судовими рішеннями у інших справах № 920/821/19, № 920/822/19, № 920/876/19.

У межах даного позову позивач заявляє до стягнення суми пені, 3% річних та інфляційних втрат, нараховані позивачем за порушення умов договору поставки №3217 від 08.02.2018 за той період прострочення відповідача, який не був охоплений предметом розгляду вказаних судових справ.

Відповідач відзиву на позов не подав, однак направив на адресу суду клопотання, у якому просив суд зменшити нараховані позивачем суми санкцій та врахувати фінансовий стан підприємства, а також той факт, що сума основного боргу відповідачем сплачена у повному обсязі.

Позивачем були подані заперечення проти клопотання про зменшення розміру неустойки, позивач просив суд відмовити в задоволенні поданого відповідачем клопотання.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 13.05.2020 позовні вимоги задоволено повністю.

Стягнуто з АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» на користь ТОВ «Такт» 27463,06 грн пені, 7447,00 грн 3% річних, 2475,40 грн інфляційних нарахувань за неналежне виконання умов договору поставки №3217 від 08.02.2018 та 2102,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити пропущений строк на апеляційне оскарження, частково скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 13.05.2020 у справі №920/273/20 та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача штрафні санкції у розмірі 12668,71 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції необґрунтовано було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зменшення пені. На думку скаржника, судом не було взято до уваги фінансове становище відповідача та те, що ним було сплачено основну суму боргу.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №920/273/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Станік С.Р., Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2020 апеляційну скаргу АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» на рішення Господарського суду Сумської області від 13.05.2020 у справі №920/273/20 залишено без руху. Надано строк для усунення недоліків.

27.07.2020 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду на виконання ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху надійшла заява АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» про усунення недоліків з доказами сплати судового збору у встановленому законом розмірі.

У зв`язку з перебуванням судді Станіка С.Р. з 27.07.2020 у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 27.07.2020 у справі №920/273/20 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя: Тищенко О.В., судді: Козир Т.П., Дикунська С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.07.2020 поновлено скаржнику строк на апеляційне оскарження судового рішення у даній справі. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» на рішення Господарського суду Сумської області від 13.05.2020 у справі №920/273/20, справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи. Зупинено дію оскаржуваного рішення Господарського суду Сумської області від 13.05.2020 у справі №920/273/20 до закінчення його перегляду у апеляційному порядку.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечив проти задоволення скарги, мотивуючи тим, що доводи, викладені у апеляційній скарзі, не відповідають фактичним обставинам, суперечать вимогам чинного законодавства та ґрунтуються на припущеннях відповідача, а рішення місцевого господарського суду від 13.05.2020 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач звернув увагу суду на те, що прострочення відповідачем з оплати за поставлений товар було тривалим та добровільно зобов`язання не виконувалося. Позивач так само перебуває з відповідачем в однакових економічних умовах та у зв`язку з простроченням відповідача, позивач прострочив виконання власних грошових зобов`язань за кредитними договорами, у наслідок чого поніс збитки. Враховуючи зазначене позивач вважає правомірними висновки суду першої інстанції про задоволення позову та відмову у задоволення клопотання відповідача про зменшення пені.

У зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та з метою мінімізації ризиків розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, враховуючи, що Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» встановлено з 12.03.2020 на усій території України карантин, який продовжено, колегія суддів дійшла висновку про необхідність вийти за межі граничного процесуального строку розгляду даної справи, здійснивши її розгляд у розумний строк, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, з урахуванням протоколу розбіжностей від 26.02.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Такт» (постачальником) та Приватним акціонерним товариством «Науково-виробниче акціонерне товариство «ВНДІкомпресормаш» (покупцем) було укладено договір поставки № 3217 від 08.02.2018.

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник взяв на себе зобов`язання протягом терміну дії договору постачати та передавати у власність покупця, а покупець зобов`язався приймати та оплачувати товар, перелік і кількість якого визначаються специфікаціями.

Згідно з п.п. 2.1, 2.2 договору загальна сума договору визначається сумарно вартістю товару, згідно підписаних сторонами специфікацій. Ціна товару, що поставляється покупцю є договірною і вказується для кожної позиції у специфікаціях. Оплата партії товару, передбаченої конкретною специфікацією, здійснюється в порядку на умовах та строки визначені такою специфікацією.

Пунктом 9.2 договору сторони дійшли згоди, що строк дії цього договору встановлюється від дати набрання договором чинності та до « 31» грудня 2018 року, у частині гарантійних зобов`язань - до закінчення гарантійного строку, у частині сплати штрафних санкцій або відшкодування збитків - до моменту оплати.

Додатковою угодою № 1 від 29.12.2018 збільшено термін дії договору до 31.12.2019.

З матеріалів справи вбачається, що 14.03.2019 сторони узгодили специфікацію №4 на товар (металопрокат в асортименті) на загальну суму 112580,92 грн. в т.ч. ПДВ, а 18.03.2019 - специфікацію № 5 на товар (металопрокат в асортименті) на загальну суму 34884,26 грн., в т.ч. ПДВ.

Згідно цих специфікацій умови поставки товару однакові: FCA м. Дніпро, згідно Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів ІНКОТЕРМС в редакції 2010 року, термін постачання товару - березень 2019 року.

На виконання специфікацій № 4 та № 5 позивач здійснив поставку та передав у власність відповідачу товар згідно видаткової накладної № РН-003261 від 21.03.2019 на суму 31751,76 грн, згідно видаткової накладної № РН-003262 від 21.03.2019 на суму 23335,66 грн, а всього на суму 55087,42 грн.

Відповідно до вказівок відповідача у листі № 003/7892 від 21.03.2019 товар переданий перевізнику за ТТН № 1831 від 21.03.2019 разом з рахунком-фактурою від 21.03.2019 № СФ-003610/РН-003261, рахунком-фактурою від 21.03.2019 № СФ-003513/РН-003262, рахунком-фактурою від 21.03.2019 № СФ-003610/РН-003261, рахунком на оплату від 18.03.2019 № СФ-003610, рахунком на оплату від 14.03.2019 № СФ-003513.

14.03.2019 сторони узгодили специфікацію № 3 на товар (металопрокат в асортименті) на загальну суму 215804,59 грн в т.ч. ПДВ та специфікацію № 4 на загальну суму 112580,92 грн в т.ч. ПДВ.

Згідно цієї специфікації умови поставки товару однакові: FCA м. Дніпро, згідно Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів ІНКОТЕРМС в редакції 2010 року, строк постачання товару - березень 2019 року.

На виконання вказаних специфікацій позивач здійснив поставку та передав у власність відповідачу товар згідно видаткових накладних № РН-003234 від 21.03.2019 на суму 33122,04 грн, № РН-003242 від 21.03.2019 на суму 89579,44 грн, № РН-003244 від 21.03.2019 на суму 26578,21 грн, на загальну суму 149279,69 грн.

Відповідно до вказівок відповідача у листі № 003/7892 від 21.03.2019 товар переданий перевізнику за ТТН № 1821 від 21.03.2019 разом з рахунок-фактура від 21.03.2019 № СФ-003514/РН-003234, рахунком на оплату від 14.03.2019 № СФ- 003514, а також за ТТН № 1826 від 21.03.2019 разом з рахунок-фактура на цей товар від 21.03.2019 № СФ-003513/ РН-003242, № СФ-003514/ РН-003244, рахунком на оплату від 14.03.2019 № СФ-003513.

Також 14.03.2019 сторони узгодили специфікацію №3 на товар (металопрокат в асортименті) на загальну суму 215804,59 грн в т.ч. ПДВ.

Згідно цієї специфікації умови поставки товару однакові: FCA м. Дніпро, згідно Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів ІНКОТЕРМС в редакції 2010 року, строк постачання товару - березень 2019 року.

Як зазначає позивач, частково поставка товару за специфікацією № 3 була здійснена за іншими видатковими накладними та ТТН, що не є предметом вимог у даній справі.

На виконання специфікації № 3 позивач здійснив поставку та передав у власність відповідачу товар згідно видаткової накладної № РН-003263 від 21.03.2019 на суму 153582,80 грн.

Відповідно до вказівок відповідача у листі № 003/7892 від 21.03.2019 товар переданий перевізнику за ТТН № 1831 від 21.03.2019 разом з рахунком-фактурою від 21.03.2019 № СФ-003514/РН-003263, рахунком на оплату від 14.03.2019 № СФ- 003514.

Зобов`язання постачальника по поставці товару вважаються виконаними з моменту передачі товару в розпорядження покупця у пункті поставки товару вказаного в ТТН як місце завантаження товару (п. 3.6. Договору).

Згідно ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач за якістю та кількістю відповідно до п.3.5, 3.6 договору в особі свого представника (перевізника, водія) прийняв вищевказаний товар 21.03.2019 без зауважень, в подальшому від прийнятого товару та його оплати не відмовився, але не виконав своєчасно свої грошові зобов`язання з оплати за цей товар.

Оплата товару здійснюється відповідно до умов специфікації (п. 2.2 договору), на підставі рахунка-фактури (п.2.3 договору), а зобов`язання покупця з оплати товару вважаються виконаними з моменту зарахування коштів на поточний рахунок постачальника.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, згідно специфікацій № 3 та № 4 від 14.03.2019 та № 5 від 18.03.2019 умови оплати товару - 100% оплата протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати поставки товару. Вказаний строк оплати товару за видатковими накладними від 21.03.2019 сплив 20 квітня (субота, неробочий день), а тому останній день для оплати товару припадає на перший наступний робочий день 22 квітня 2019 року.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого зобов`язання з оплати за отриманий товар у визначений специфікаціями строк, позивач звертався до суду з позовними заявами про примусове стягнення з відповідача належних до сплати сум основного боргу, а також нарахованих сум пені та штрафу за порушення договірних зобов`язань.

Господарським судом Сумської області були ухвалені рішення у справах №920/821/19, № 920/822/19 та № 920/876/19 за позовами ТОВ «Такт» до АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» про стягнення заборгованості за договором поставки № 3217 від 08.02.2018. Так, рішенням Господарського суду Сумської області від 12.12.2019 у справі № 920/821/19 стягнуто з відповідача на користь позивача 149279 грн. 69 коп. основного боргу, 13578 грн. 26 коп. пені, 14927 грн. 96 коп. штрафу. Рішенням Господарського суду Сумської області від 15.10.2019 у справі № 920/822/19 стягнуто з відповідача на користь позивача 153582 грн. 80 коп. основного боргу, 14684 грн. 96 коп. пені, 15358 грн. 28 коп. штрафу. Рішенням Господарського суду Сумської області від 21.10.2019 у справі № 920/876/19 стягнуто з відповідача на користь позивача 55087,42 грн. основного боргу за неналежне виконання умов договору поставки № 3217 від 08.02.2018, 6036,97 грн. пені, 5508,75 грн. штрафу.

Як зазначає позивач у позовній заяві, під час та після апеляційного оскарження відповідачем вказаних судових рішень (апеляційні скарги повернуті скаржнику, оскільки не було усунуто недоліки скарг) останній до відкриття виконавчого провадження сплатив суму основного боргу (платіжні доручення № 7591 від 14.11.2019, № 518 від 22.11.2019, № 7855 від 19.12.2019, № 7973 від 24.12.2019, № 249 від 22.01.2020, № 316 від 27.01.2020, № 370 від 29.01.2020).

Несплачена відповідачем сума штрафних санкцій, стягнутих за вищезазначеними судовими рішеннями, є предметом відповідного виконавчого провадження.

У межах даного позову позивач заявляє про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих позивачем за порушення умов договору поставки №3217 від 08.02.2018 за той період прострочення відповідача, який не був охоплений предметом розгляду судових справ № 920/821/19, № 920/822/19, № 920/876/19.

В силу ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених Господарського кодексу України.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Змістом ч. 1-2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним, зокрема, у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

За умовами ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як зазначено вище, відповідач свої грошові зобов`язання своєчасно та повністю не виконав.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З урахуванням пункту 22.4 статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника. Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (п.30.1 ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Отже, враховуючи вищезазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції що заборгованості відповідача за договором поставки № 3217 від 08.02.2018 перед позивачем була сплачена 29.01.2020, що підтверджено матеріалами даної справи та не заперечується сторонами.

При цьому, як вірно вказав суд першої інстанції, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Позивачем у даній справі доведено факт прострочення відповідача з оплати за поставлений товар. При цьому, відповідачем, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було спростовано зазначеного, у зв`язку з чим до відповідача правомірно застосовано господарські санкції.

Відповідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами статті 230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 6.3. договору поставки сторони погодили, що у разі прострочення покупцем граничного строку (терміну) оплати товару встановленого цим договором, покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені, розмір якої дорівнює подвійній обліковій ставці НБУ, яка діяла в період прострочення, від своєчасно неоплаченої суми, за кожний день прострочення.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» № 2921-ІІІ від 10.01.2002, розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається із судових рішень у зазначених справах вище, за видатковими накладними № РН-003234 від 21.03.2019, № РН-003242 від 21.03.2019, № РН-003244 від 21.03.2019 суд у рішенні від 12.12.2019 у справі № 920/821/19 стягнув з відповідача на користь позивача пеню за період з 23.04.2019 по 26.07.2019. За видатковими накладними № РН-003261 від 21.03.2019, № РН-003262 від 21.03.2019 суд у рішенні від 21.10.2019 у справі № 920/876/19 стягнув з відповідача на користь позивача пеню за період з 23.04.2019 по 15.08.2019. За видатковою накладною № РН-003263 від 21.03.2019 суд у рішенні від 15.10.2019 у справі № 920/822/19 стягнув з відповідача на користь позивача пеню за період з 23.04.2019 по 31.07.2019.

Разом з тим, у даній справі позивачем проведено нарахування пені у межах шестимісячного строку від дати коли зобов`язання відповідача мало бути виконане, однак не враховуючи задоволені судом вимоги у вказаних вище справах. З урахуванням положень господарського законодавства, такий шестимісячний строк для нарахування пені спливає 23.10.2019.

Отже, відповідно до розрахунку позивача, сума пені становить 27463,06 грн (за видатковими накладними № РН-003234 від 21.03.2019, № РН-003242 від 21.03.2019, № РН-003244 від 21.03.2019 - за період з 27.07.2019 по 23.10.2019; за видатковими накладними № РН-003261 від 21.03.2019, № РН-003262 від 21.03.2019 - за період з 16.08.2019 по 23.10.2019; за видатковою накладною № РН-003263 від 21.03.2019 - за період з 01.08.2019 по 23.10.2019).

Перевіривши розрахунок пені, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає його арифметично вірним та обґрунтованим, а тому судом першої інстанції правомірно задоволено позов та стягнуто з відповідача пеню у розмірі 27463,06 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 7447,00 грн 3% річних та 2475,40 грн інфляційних нарахувань, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних колегія суддів апеляційного господарського суду також вважає його арифметично вірним та обґрунтованим, а тому судом першої інстанції правомірно задоволено нараховані позивачем інфляційні втрати та 3% річних у заявленому розмірі.

Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність зменшення пені, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частина 3 ст. 551 Цивільного кодексу України також передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Частиною 2 ст. 20 Господарського кодексу України встановлено, що права та законні інтереси суб`єктів господарювання захищаються, зокрема, шляхом застосування штрафних санкцій, іншими способами, передбаченими законом.

Правовий аналіз вказаних норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто, сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Як вірно вказав суд першої інстанції, законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, дане питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Вирішуючи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

При застосуванні ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України слід мати на увазі, що поняття «значно» та «надмірно» є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

На переконання колегії суддів, прострочення відповідачем з оплати за поставлений товар було тривалим та добровільно зобов`язання не виконувалося. Судом апеляційної інстанції враховано, що позивач так само перебуває з відповідачем в однакових економічних умовах та у зв`язку з простроченням відповідача, згідно балансу позивача (звіт про фінансовий стан) за 1 квартал 2020 року станом на 31.03.2020, позивач прострочив виконання власних грошових зобов`язань за кредитними договорами у наслідок чого також поніс збитки.

Таким чином, враховуючи викладене, місцевий господарський суд правомірно залишив без задоволення клопотання відповідача про зменшення нарахованої позивачем пені, оскільки відповідачем, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було доведено винятковості обставин, за наявності яких суд, з урахуванням положень ст. 233 Господарського кодексу України, ст. 551 Цивільного кодексу України, міг би зменшити нараховану пеню, не подано суду документів на підтвердження наявності таких істотних обставин, до того ж розмір неустойки не є занадто великим, що мало би негативний вплив на господарську діяльність відповідача, натомість застосування неустойки до сторони, яка порушує зобов`язання, має виступати превентивною мірою для запобігання порушенням (враховуючи, що заборгованість за спірним договором у повному обсязі була погашена відповідачем протягом двох місяців після ухвалення судових рішень у справах № 920/821/19, № 920/822/19, № 920/876/19, тобто лише після звернення позивача за захистом своїх прав до суду, що суперечить принципам добросовісності).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, скаржником у суді апеляційної інстанції не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги. Доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Сумської області від 13.05.2020, прийняте після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче акціонерне товариство «ВНДІкомпресормаш» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду Сумської області від 13.05.2020 - залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче акціонерне товариство «ВНДІкомпресормаш» на рішення Господарського суду Сумської області від 13.05.2020 у справі №920/273/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 13.05.2020 у справі №920/273/20 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Приватне акціонерне товариство «Науково-виробниче акціонерне товариство «ВНДІкомпресормаш».

4. Поновити дію рішення Господарського суду Сумської області від 13.05.2020 у справі №920/273/20.

5. Матеріали справи №920/273/20 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді Т.П. Козир

С.Я. Дикунська