ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2021 р. Справа№ 911/1780/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Тищенко О.В.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Макуха О.А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Буд Груп»

на рішення Господарського суду Київської області

від 12.11.2018 (повний текст складено 22.11.2018)

у справі №911/1780/18 (суддя Карпечкін Т.П.)

за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах

держави в особі Софіївсько-Борщагівської сільської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Буд Груп»

про стягнення 2 982 327,30 грн.

В С Т А Н О В И В:

Перший заступник прокурора Київської області звернувся до Господарського суду Київської області з позовом в інтересах держави в особі Софіївсько-Борщагівської сільської ради (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Буд Груп» (далі - ТОВ «Софія Буд Груп», відповідач) про стягнення 2 982 327,30 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначив про неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором пайової участі замовника будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с. Софіївська Борщагівка № 2 від 15.01.2018, яке призводить до зменшення фінансових надходжень до бюджету села, й веде до заподіяння шкоди інтересам держави, відтак просив стягнути з відповідача 2 559 188,30 грн. на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с. Софіївська Борщагівка, 72 425,03 грн. інфляційних втрат, 28 606,82 грн. 3% річних та 322 107,15 грн. пені.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, позивачем повідомлено суд про сплату відповідачем в ході розгляду спору 1 000 000,00 грн. пайової участі, на підтвердження чого надано банківські виписки по рахунку позивача від 12.10.2018 та від 26.10.2018, а представником відповідача в судовому засіданні 12.11.2018 надано платіжні доручення № 1390 від 12.10.2018 на суму 500 000,00 грн., № 1424 від 26.10.2018 на суму 500 000,00 грн. та № 1469 від 07.11.2018 на суму 500 000,00 грн. як докази погашення в ході розгляду спору заборгованості за спірним Договором на загальну суму 1 500 000,00 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 12.11.2018 у справі №911/1780/18 позовні вимоги Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Софіївсько-Борщагівської сільської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Буд Груп» про стягнення 2 982 327,30 грн. задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Буд Груп» на користь Софіївсько-Борщагівської сільської ради 1 059 188, 30 грн. боргу, 322 107,15 грн. пені, 28 606,82 грн. 3 % річних та 72 322,13 грн. інфляційних втрат. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Буд Груп» на користь Прокуратури Київської області 44 733, 36 грн судового збору. В частині позовних вимог Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Софіївсько-Борщагівської сільської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Буд Груп» про стягнення 1 500 000,00 грн. боргу провадження у справі закрито. В решті позову відмовлено.

Не погодившись із згаданим рішенням, ТОВ «Софія Буд Груп» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта зводяться до того, що судом першої інстанції не враховано наявності підстав для залишення позовної заяви без розгляду на підставі ст. 226 ГПК України, адже прокурор, звертаючись до суду має не лише належним чином обґрунтувати підстави звернення до суду в інтересах держави, а й надати відповідні докази, які підтверджують не здійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави відповідним органом державної влади. Проте Прокуратурою Київської області не надано жодних доказів з приводу не здійснення Софіївсько-Борщагівською сільською радою захисту своїх інтересів або здійснення такого захисту неналежно, що зумовлює відсутність у органів прокуратури підстав для звернення з даним позовом до суду. Також апелянтом наведено свої заперечення щодо розрахунку пені, вказуючи на те, що у випадку несвоєчасної сплати внеску він повинен сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за частину несвоєчасно сплачених за Договором коштів, шо діє на дату настання платежу. Оскільки датою настання платежу є 15.02.2018 пеня, на переконання апелянта, повинна розраховуватись, виходячи з подвійної облікової ставки НБУ, яка на цю дату становила 16%, а не 17%, як зазначено в розрахунку прокурора за період з 02.03.2018 по 30.06.2018.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 911/1780/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя ОСОБА_1 , судді Разіна Т.І., Іоннікова І.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Буд Груп» на рішення Господарського суду Київської області від 12.11.2018 у справі №911/1780/18.

11.05.2019 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив Прокуратури Київської області на апеляційну скаргу, в якому прокурор стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, а оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що звертаючись із даним позовом до суду, на виконання вимог ч.ч. 3, 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. ст. 4, 53 ГПК України прокурором обґрунтовано наявність підстав для представництва інтересів держави в суді, визначено, в чому полягає порушення інтересів держави в суді, необхідність їх захисту із зазначенням органу,уповноваженого державою здійснювати функції у спірних правовідносинах, що свідчить про відсутність підстав для залишення позову без розгляду на підставі ст. 226 ГПК України. Крім цього, прокурор зазначив про обґрунтованість та арифметичну вірність розрахунку пені, адже в період нарахування пені з 15.02.2018 по 01.03.2018 діяла облікова ставка Національного банку України у розмірі 16 % річних відповідно до Рішення Правління Національного банку України від 25.01.2018 N 43-рш, а у період нарахування пені з 02.03.2018 по 30.06.2018 облікова ставка Національного банку України становила 17 % річних (Рішення Правління Національного банку України від 01.03.2018 N 133-рш).

24.05.2020 до Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Буд Груп» про зупинення провадження у справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №587/430/16-ц щодо законності звернення прокуратури в інтересах держави до суду на підставі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» у аналогічних справах, до яких відноситься, на думку заявника й справа №911/1780/18.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2019 апеляційне провадження у справі №911/1780/17 зупинено до перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку судового рішення у подібних правовідносинах по справі №587/430/16-ц. Зобов`язано сторони повідомити Північний апеляційний господарський суд про результати розгляду Великою Палатою Верховного Суду цієї справи.

На підставі службової записки секретаря судової палати від 04.09.2019 згідно рішення Вищої ради правосуддя від 23.07.2019 про звільнення судді Північного апеляційного господарського суду ОСОБА_1 у відставку, розпорядженням керівника апарату призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи № 911/1780/18 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Дикунська С.Я., суддя Жук Г.А., Мальченко А.О.

21.01.2020 Північним апеляційним господарським судом на адресу Прокуратури Київської області, Софіївсько-Борщагівської сільської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Буд Груп» направлено запити щодо результатів розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №587/430/16-ц.

10.02.2020 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла відповідь Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Буд Груп» з повідомленням про усунення обставин, що зумовити зупинення провадження у даній справи, зокрема, із зазначенням про закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 587/430/16-ц та прийняття 26.06.2019 відповідної постанови у даній справі.

Крім цього, на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Буд Груп» про зупинення провадження у справі № 911/1780/18 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 912/2385/18, мотивоване тим, що при прийнятті постанови у справі № 587/430/16-ц Великою Палатою Верховного Суду не було вирішено питання щодо правомірності участі прокурора у судовому процесі лише з посиланням в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження. При цьому, за результатами розгляду справи № 912/2385/18 Великою Палатою Верховного Суду повинно бути встановлено законність звернення прокуратури в інтересах держави на підставі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» у аналогічних справах, до яких, на думку заявника, відноситься й дана справа № 911/1780/18.

12.02.2020 до апеляційного господарського суду надійшов лист Прокуратури Київської області із повідомленням про усунення обставин, що зумовили зупинення апеляційного провадження у даній справі та з проханням вирішити питання щодо поновлення провадження у справі.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду призначено повторний автоматизований розподіл судових справ від 21.02.2020 в зв`язку із рішенням Вищої ради правосуддя від 12.12.19 про звільнення судді ОСОБА_2 , яка не є головуючим суддею (суддею доповідачем), у відставку.

Відповідно до підпунктів 2.3.25., 2.3.49. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи № 911/1780/18.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, замінено склад колегії суддів у справі № 911/1780/18 та визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя: Дикунська С.Я., судді Тищенко О.В., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2020 справу № 911/1780/18 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Буд Груп» на рішення Господарського суду Київської області від 12.11.2018 прийнято до провадження Північного апеляційного господарського суду у складі суддів: головуючий суддя Дикунська С.Я.; судді Тищенко О.В., Мальченко А.О. Поновлено провадження у справі № 911/1780/18 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Буд Груп» на рішення Господарського суду Київської області від 12.11.2018. Розгляд справи призначено на 17.03.2020.

Судове засідання 17.03.2020 не відбулось у зв`язку з перебуванням головуючого судді Дикунської С.Я. у відпустці, з огляду на що питання про призначення справи до розгляду здійснювалось після виходу головуючого суддів з відпустки, зокрема, ухвалою апеляційного суду від 06.04.2020 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Буд Груп» на рішення Господарського суду Київської області від 12.11.2018 у справі № 911/1780/18 призначено на 02.06.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.06.2020 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Буд Груп» про зупинення провадження у справі задоволено. Апеляційне провадження у справі №911/1780/18 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Буд Груп» на рішення Господарського суду Київської області від 12.11.2018 у даній справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 912/2385/18, зокрема, до виготовлення повного тексту постанови, прийнятої за результатами такого розгляду.

11.11.2020 до Північного апеляційного господарського суду надійшов лист Київської обласної прокуратури, за змістом якого прокурор просив вирішити питання щодо поновлення провадження у справі № 911/1780/18, вказуючи на те, що повний текст постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 20.07.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.11.2020 апеляційне провадження у справі №911/1780/18 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Буд Груп» на рішення Господарського суду Київської області від 12.11.2018 поновлено. Розгляд справи №911/1780/18 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Буд Груп» на рішення Господарського суду Київської області від 12.11.2018 у даній справі призначено на 15.12.2020.

14.12.2020 на електронну адресу Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Буд Груп» про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням представника на лікарняному.

Судове засідання 15.12.2020 не відбулось у зв`язку із перебуванням головуючого судді Дикунської С.Я. у відпустці, з огляду на що питання про призначення справи до розгляду здійснювалось після виходу головуючого суддів з відпустки, зокрема, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2020 розгляд справу № 911/1780/18 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Буд Груп» на рішення Господарського суду Київської області від 12.11.2018 призначено на 02.02.2021.

В судове засідання апеляційної інстанції 02.02.2021 з`явилися представники прокуратури та позивача, представник відповідача не з`явився не зважаючи на його належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення йому відповідної ухвали суду про призначення справи до розгляду, яку за наявними в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення отримано уповноваженим представником відповідача 05.01.2021.

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 02.02.2021 представник відповідача, явка якого в судове засідання обов`язковою не визнавалась, не з`явився не зважаючи на його належне повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи суду не надіслав, апеляційний суд вважав за можливе розглядати справу за відсутності цього учасника за наявними у справі матеріалами.

Представники прокуратури та позивача в даному судовому засіданні надали пояснення, в яких заперечили доводи апеляційної скарги, просили не брати її до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників прокуратури та позивача, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 15.01.2018 між Софіївсько-Борщагівської сільською радою (позивач, сільська рада за договором) та ТОВ «Софія Буд Груп» (відповідач, замовник за договором) укладено Договір пайової участі замовника будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с. Софіївська Борщагівка № 2 (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого, замовник зобов`язався взяти пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с. Софіївська Борщагівка та перерахувати до місцевого бюджету грошові кошти у розмірі 3 059 188, 30 грн.

Відповідно до п. 2.1 Договору замовник зобов`язався перерахувати пайовий внесок у грошовій формі в загальній сумі, зазначеній у розділі І цього договору, величина якого визначена згідно розрахунку, наведеному в Додатку до Договору, протягом одного місяця з дати його підписання.

Цей Договір згідно п. 5.1 набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Договором на підставі ст. 626 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства на підставі ст. 628 ЦК України.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами згідно ст. 629 ЦК України.

За змістом ч.ч. 2, 5 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури (ч. 3 ст. 40 згаданого Закону).

Положеннями ч. 9 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вище згадувалось, п. 2.1 Договору сторони погодили, що замовник зобов`язався перерахувати пайовий внесок у грошовій формі в загальній сумі, зазначеній в розділі І Договору, величина якого визначена згідно розрахунку, наведеного у Додатку до Договору, протягом одного місяця з дати його підписання.

Тобто, за умовами п. 2.1 Договору відповідач повинен був повністю розрахуватися з позивачем до 15.02.2018.

Проте в порушення умов Договору відповідач своєчасно та в повному обсязі своїх зобов`язань з оплати пайової участі не виконав, сплативши позивачу 16.01.2018 лише 500 000,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою по рахунку позивача.

10.04.2018 позивач звернувся до відповідача з вимогою сплатити наявну за Договором заборгованість в сумі 2 559 188, 30 грн., яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення, відтак ця сума заявлена прокурором до стягнення у даній справі.

Як встановлено матеріалами справи, в ході розгляду спору, а саме, після відкриття провадження у справі, відповідачем сплачено на користь позивача 1 500 000,00 грн., що підтверджується банківськими виписками по рахунку позивача та платіжними дорученнями № 1390 від 12.10.2018 на суму 500 000,00 грн., № 1424 від 26.10.2018 на суму 500 000,00 грн. та № 1469 від 07.11.2018 на суму 500 000,00 грн.

Відтак, станом на момент прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення заборгованість відповідача перед позивачем за Договором складала 1 059 188,30 грн. (2 559 188, 30 грн. - 1 500 000, 00 грн.)

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Оскільки після відкриття провадження у справі відповідач сплатив позивачу 1500 000, 00 грн., що підтверджується вищезазначеними банківськими виписками та платіжними дорученнями, провадження у справі в частині вимог про стягнення 1 500 000, 00 грн. заборгованості зі сплати пайових внесків щодо створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури підлягає закриття на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України. Відповідно в решті вимог щодо стягнення 1 059 188,30 грн. заборгованості, яка не погашена на час прийняття судового рішення, позов слід задовольнити.

Крім цього, в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором до стягнення з відповідача заявлено 322 107,15 грн. пені. на підставі п. 4.2 Договору за період з 15.02.2018 по 30.06.2018, 72 425,03 грн. інфляційних втрат за період лютий-червень 2018 та 28 606,82 грн. 3% річних за період з 15.02.2018 по 30.06.2018.

Учасники господарських відносин в силу положень ст. 216 ГК України несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (п. 1 ст. 218 ГК України).

Порушенням зобов`язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.1-3 ст. 549 ЦК України ).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

За змістом ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня.

Положеннями п. 4.2 Договору сторони погодили, що замовник у випадку несвоєчасної сплати внеску, передбаченого розділом І цього Договору, сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за частину несвоєчасно сплачених за Договором коштів, що діє на дату настання платежу.

Здійснивши перевірку наданого розрахунку пені, здійсненного за фактичний період існування заборгованості на суму боргу, яка існувала на відповідні дати в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про обґрунтованість вимог прокурора про стягнення з відповідача 322 107,15 грн. пені, що є арифметично вірними та розрахованими відповідно до умов Договору та вимог чинного законодавства. Доводи відповідача (апелянта) щодо невірного розрахунку пені, зокрема, неправильно визначеної ставки НБУ, не заслуговують на увагу як безпідставні та необґрунтовані.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши перевірку наданих розрахунків інфляційних втрат та 3 % річних, апеляційний суд дійшов висновку, що такі нарахування позивачем виконано відповідно до чинного законодавства, однак в розрахунку інфляційних втрат виявлено арифметичні помилки, відтак вимоги про стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в розмірі 72 322,13 грн., відповідно в іншій частині цих вимог слід відмовити. Вимоги про 3 % річних підлягають задоволенню в заявленій сумі, а саме, в розмірі 28 606,82 грн.

З приводу тверджень відповідача (апелянта) про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду на підставі ст. 226 ГПК України, оскільки прокурор звертаючись до суду має не лише належним чином обґрунтувати підстави звернення до суду в інтересах держави, а й надати відповідні докази на підтвердження не здійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави відповідним органом державної влади, чого в даному випадку Прокуратурою Київської області не здійснено, слід зазначити, що за змістом ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, які визначені законом.

Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує на скільки участь прокурора в розгляді справи відповідає принципу рівноправності сторін.

Апеляційним судом враховано, що у Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не належать до сфери кримінального права, наголошено, що вкрай важливо забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і щоб загальні завдання щодо захисту інтересів держави вирішувалися через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій було засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

З урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу стосовно рівноправності сторін судового провадження зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п.3 ч.2 ст.129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України містять відсилання до спеціального закону, яким має бути визначено виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді, яким в даному випадку є

Закон України «Про прокуратуру», відповідно до ч. 3 ст. 23 якого прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором в порядку, передбаченому ч. 4 цієї статті.

Таким чином, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

У кожній окремій справі, суд зобов`язаний з`ясувати, що мається на увазі під «виключним випадком» для представництва інтересів держави в суді прокурором і чи є таким випадком ситуація у справі.

Аналізуючи положення ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» слід зазначити, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

«Нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, охоплює досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Слід зазначити, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

З огляду на приписи ч. 4 ст. 236 ГПК України, апеляційним судом враховано висновки щодо застосування норм права, наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, в тому числі, з приводу того, що повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, а тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію наведено, зокрема в постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 у справі № 910/4345/18).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).

В постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, до виготовлення повного тексту якої зупинялось апеляційне провадження у даній справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Відповідно ч. 4 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

В обґрунтування підстав для звернення до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Софіївсько-Борщагівської сільської ради прокурором зазначено, що з 2018 сільською радою як представницьким органом територіальної громади не вживаються заходи щодо захисту її майнових інтересів з метою наповнення місцевого бюджету за рахунок коштів пайової участі за укладеним з ТОВ «Софія Буд Груп» Договором пайової участі замовника будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с. Софіївська Борщагівка № 2 від 15.01.2018. Невжиття Софіївсько-Борщагівською сільською радою починаючи з лютого 2018 будь-яких заходів цивільно-правового характеру щодо стягнення заборгованості за укладеним із відповідачем договором, на переконання прокурора, свідчить про неналежне здійснення радою захисту інтересів громади в сфері залучення коштів пайової участі до місцевого бюджету та інтересів держави в сфері регулювання спірних правовідносин, що і стало підставою для представництва прокурором інтересів держави в особі вказаного органу.

За змістом ст. 142 Конституції України та ч. 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною та фінансовою основою місцевого самоврядування є, у тому числі, доходи місцевих бюджетів, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.

Склад доходів місцевих бюджетів визначається Бюджетним кодексом України (ст. 63 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 71 Бюджетного кодексу України складовою частиною доходів бюджету розвитку місцевих бюджетів є кошти, отримані як пайова участь у створенні і розвитку інженерно- транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту згідно Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

За приписами ч. 3 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент звернення прокурора з даним позовом до суду) пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Одним із основних принципів, визначених ст. 7 Бюджетного кодексу України, на яких ґрунтується бюджетна система України, є принцип цільового використання бюджетних коштів, який полягає в тому, що бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями.

Положеннями ч. 10 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент звернення прокурора з даним позовом до суду) було передбачено принцип цільового використання коштів пайової участі, згідно з яким останні можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту.

Таким чином, положеннями ст. ст. 7, 13, 142 та 143 Конституції України, ст. 7 Бюджетного кодексу встановлено основні принципи регулювання бюджетних відносин в Україні, які було деталізовано ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент звернення прокурора з даним позовом до суду) щодо джерел наповнення бюджету для забезпечення потреб суспільства та держави. Відтак, правовідносини, які є предметом даного спору, пов`язані зі сферою формування та виконання місцевого бюджету.

Софіївсько-Борщагівська сільська рада Києво- Святошинського району в розумінні вимог ч. 1 ст. 10, ч. 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є органом місцевого самоврядування,який представляє відповідну територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до п.п. 5 п. а) ч. ст. 28 вказаного Закону до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі бюджету, фінансів і цін належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, залучення на договірних засадах коштів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, розташованих на відповідній території, та коштів населення, а також бюджетних коштів на будівництво, розширення, ремонт і утримання на пайових засадах об`єктів соціальної і виробничої інфраструктури тощо.

За змістом ч. 1 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент звернення прокурора з даним позовом до суду) порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Як встановлено матеріалами справи, на виконання приписів ст. 40 вищезгаданого Закону Софіївсько-Борщагівською сільською радою Київської області прийнято рішення № 8 від 28.09.2012 про затвердження Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури села Софіївська Борщагівка (зі змінами,внесеними рішенням сільської ради № 68 від 05.04.2013), який відповідно до ст. 144 Конституції України та ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» як акт ради, прийнятий в межах наданих їй повноважень, є обов`язковим для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Відповідно до п.п. 4.2.1, 4.7 вказаного Порядку створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села в усіх питаннях щодо організації залучення пайових коштів виступає Софіївсько-Борщагівська сільська рада. Контроль за своєчасним укладенням договорів на сплату пайової участі та виконанням умов діючих договорів здійснюється шляхом перевірки фактичного стану будівництва (реконструкції, планування) об`єктів та перевірки наявності документів згідно з чинним законодавством.

Таким чином, у спірних правовідносинах щодо стягнення заборгованості за укладеним з ТОВ «Софія Буд Груп» Договором пайової участі замовника будівництва в розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с. Софіївська Борщагівка сільська рада виступає як сторона договору та орган місцевого самоврядування, до бюджету якого перераховуються кошти пайової участі.

На виконання ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» перед поданням позову у серпні 2018 прокурор звернувся до позивача (лист №05/1-1440вих18 від 26.07.2018) та повідомив про намір здійснити представництво інтересів держави шляхом подання позовної заяви в інтересах держави в особі Софіївсько-Борщагівської сільської ради до ТОВ «Софія Буд Груп» про стягнення 2 982 327,30 грн.

Отримання згаданого повідомлення позивачем не заперечується, проте останнім не вжито жодних заходів для самостійного захисту таких інтересів держави, як і не надано відповіді на звернення прокурора.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що прокурором до звернення з даним позовом до суду дотримано передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» порядку, а також належним чином обґрунтовано, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення прокурора до суду, а також доведено не здійснення захисту інтересів держави відповідним органом державної влади, що свідчить про безпідставність тверджень апелянта в цій частині, зокрема, про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду на підставі ст. 226 ГПК України.

Доводи апелянта з приводу неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення вимог процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, а також з приводу невідповідності висновків місцевого суду обставинам справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Буд Груп» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 12.11.2018 у справі №911/1780/18 - без змін.

Матеріали справи № 911/1780/18 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови підписано 08.02.2021

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді О.В. Тищенко

А.О. Мальченко