ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2021 р. Справа№ 910/11304/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Куксова В.В.

Яковлєва М.Л.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерне товариства "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча"

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 у справі №910/11304/20 (суддя Бондаренко-Легких Г.П.)

за позовом Приватного акціонерне товариство "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча"

до Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ"

про стягнення 349 114, 70 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 349 114, 70 грн. штрафних санкцій за порушення строків доставки вантажу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем, як перевізником, своїх зобов`язань щодо дотримання строків доставки вантажу за залізничними накладними, що додаються до позовної заяви.

У зв`язку з цим, позивач просив стягнути з відповідача 349 114, 70 грн. штрафу, а також покласти на відповідача судові витрати, що складаються із судового збору у розмірі 5 236, 72 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 696, 24 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 у справі №910/11304/20 позов Приватного акціонерне товариства "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 349 114, 70 грн. задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Приватного акціонерне товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» 349 114 грн. 70 коп. - штрафу, а також 5 236 грн. 72 коп. - судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд дійшов висновку, що відповідачем здійснено перевезення та доставку вантажу до станції призначення позивача з порушенням встановленого терміну доставки, визначеного статтею 41 Статуту залізниць України та Правилами обчислення термінів доставки вантажу. У зв`язку з чим суд, врахувавши ту обставину, що сам факт існування затримки доставки вантажу відповідачем не заперечується, дійшов висновку, що позивачем обґрунтовано нараховано штраф у розмірі 349 114, 70 грн., розрахунок якого є арифметично правильним.

Щодо заяви відповідача з приводу зменшення суми штрафу до 5 % на підставі приписів ст. 233 ГК України суд вказав, що до заяви про зменшення розміру штрафу відповідачем не додано жодного доказу в підтвердження наявності виняткових обставин, які є достатніми у розумінні ст. 233 ГК України для зменшення розміру штрафу. Крім того, судом встановлено, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що відповідачем зобов`язання по своєчасній доставці вантажу не виконані належним чином без поважних причин.

Також, дослідивши надані позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 698, 24 грн., суд дійшов висновку, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази фактичного понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі, а тому позовні вимоги в частині покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 698, 24 грн. суд визнав необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Приватне акціонерне товариство "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" подало до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 у справі №910/11304/20 в частині відмови в стягненні витрат на професійну правничу допомогу, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Приватного акціонерне товариство "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 698,24 грн.

Скаржник стверджує, що суд не в повній мірі з`ясував фактичні обставини, що мають значення для справи відносно судових витрат, оскільки позивачем було надано документи разом з відповіддю на відзив на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, а за твердженням позивача ці обставини не були з`ясовані судом та не знайшли свого відображення в рішенні суду.

24.11.2020 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Північного апеляційного господарського суду та згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М.Л., Куксов В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 поновлено Приватному акціонерному товариству "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 у справі №910/11304/20 та відкрито апеляційне провадження у справі № 910/11304/20.

Розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 у справі №910/11304/20 ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Учасникам справи повідомлено про право подати відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив, заяви, клопотання, заперечення та встановлено строки на їх подання.

08.12.2020 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечує проти доводів апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення просить залишити без змін.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Так, згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, із залізничних накладних, що наявні в матеріалах справи, вбачається, що протягом січня, лютого 2020 року АТ «Укрзалізниця» здійснило доставку вантажу (сировини для металургійного виробництва) на адресу ПРАТ «МАРІУПОЛЬСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ ІМЕНІ ІЛЛІЧА».

Позивач в позові стверджує, що за всіма наявними в матеріалах справи залізничними накладними відповідачем було допущено прострочення термінів доставки вантажів, що підтверджується календарними штемпелями у відповідних графах залізничних накладних, у зв`язку з чим, позивачем відповідно до положень Статуту залізниць України та Правил обчислення термінів доставки вантажу, було нараховано штраф за прострочення доставки вантажу у розмірі 349 114, 70 грн., який позивач просив стягнути з відповідача.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, зокрема, наданого відповідачем відзиву, Акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" визнає факт несвоєчасної доставки вантажів впродовж січня, лютого 2020.

Разом з цим, відповідач просив суд зменшити розмір штрафу до 5 %, таким чином застосувавши право суду передбачене ст. 233 ГК України, оскільки штраф у заявленому позивачем розмірі є несправедливо непомірним тягарем для відповідача.

Крім того, відповідач вказав, що затримка доставки вантажу зумовлена розташуванням частини залізничної мережі Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» на непідконтрольній Україні території, що спричиняє використання лише одного сполучення з містом Маріуполь - між станцією Волноваха та станцією Камиш-Зоря.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та розрахунок нарахованого штрафу, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем у зв`язку із простроченням відповідачем строків доставки вагонів, визначених Правилами обчислення термінів доставки вантажів, обґрунтовано нараховано штраф у розмірі 349 114, 70 грн. з урахуванням проставлених відповідачем відміток про причини затримки вантажу в порядку п. 2.9. Правил.

Враховуючи, що сам факт існування затримки доставки вантажу не заперечується відповідачем, здійснивши перевірку поданого позивачем розрахунку штрафу, суд дійшов висновку щодо наявності обґрунтованих підстав для стягнення з відповідача штрафу у розмірі 349 114, 70 грн., як документально підтвердженого та відповідачем у встановленому ГПК України порядку не спростованого.

Щодо заяви відповідача по приводу зменшення суми штрафу до 5 % на підставі приписів ст. 233 ГК України суд вказав, що до заяви про зменшення розміру штрафу відповідачем не додано жодного доказу в підтвердження наявності виняткових обставин, які є достатніми у розумінні ст. 233 ГК України для зменшення розміру штрафу. Крім того, судом встановлено, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що відповідачем зобов`язання по своєчасній доставці вантажу не виконані належним чином без поважних причин.

При цьому, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що наведені висновки суду першої інстанції сторонами не заперечуються та не оспорюються.

Водночас, як вбачається з апеляційної скарги, Приватне акціонерне товариство "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" оскаржує рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 у справі №910/11304/20 в частині відмови в стягненні витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5698,24 грн.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати зокрема на професійну правничу допомогу.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України унормовано: витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

Відповідно до частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Колегією суддів встановлено, що в позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача 5 698,24 грн. витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 3), а до позовної заяви додано орієнтовний розрахунок суми (а.с. 7).

До відповіді на відзив (а.с. 205-225) позивачем на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу додано:

- копію договору про надання юридичних послуг №845 від 30.09.2018;

- додаткову угоду №4 від 03.02.2018 до договору про надання юридичних послуг №845 від 30.09.2018;

- додаткову угоду №26 від 09.12.2019 до договору про надання юридичних послуг №845 від 30.09.2018;

- додаткову угоду №184 від 27.07.2020 до договору про надання юридичних послуг №845 від 30.09.2018;

- акт приймання - передачі наданих послуг №1 від 28.07.2020 до додаткової угоди №184 від 27.07.2020 до договору про надання юридичних послуг №845 від 30.09.2018;

- розрахунок розміру винагороди від 28.07.2020 за договором про надання юридичних послуг №845 від 30.09.2018.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, зазначив, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази фактичного понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі 5 698, 24 грн.

Судовою колегією перевірено, що пунктом 3.1. Додаткової угоди №184 до Договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) №845 від 30.03.2018 (а.с.217-218) встановлено, що оплата послуг здійснюється протягом п`ятнадцяти календарних днів після підписання сторонами Акту надання послуг (Акту прийому-передачі наданих послуг) і отримання Клієнтом рахунків від Адвокатського об`єднання.

З долученого до відповіді на відзив Акту №1 приймання-передачі наданих послуг вбачається, що він підписаний Адвокатським об`єднанням «ВСЕУКРАЇНСЬКА АДВОКАТСЬКА ДОПОМОГА» та ПРАТ «ММК ім. Ілліча» 28.07.2020, натомість, відповідь на відзив з долученими до нього доказами на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу направлена до суду 17.09.2020, а надійшла до суду 22.09.2020 (як вбачається з відмітки канцелярії).

Тобто, на момент подання відповіді на відзив строк оплати послуг Адвокатського об`єднання настав, однак до відповіді на відзив не долучено доказів оплати понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу (відсутнє платіжне доручення).

Враховуючи вказане, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами понесені витрати на професійну правничу допомогу, позовні вимоги в частині покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 698, 24 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а отже покладаються на позивача.

Колегія суддів погоджуються з наведеним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частина 1 ст. 74 ГПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до приписів ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною третьою статті 126 ГПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі № 379/1418/18.

Враховуючи зазначене, колегія суддів наголошує, що в матеріалах справи належні та допустимі докази фактичного понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі 5 698, 24 грн. відсутні - як станом на момент винесення оскаржуваного рішення, так і станом на момент апеляційного провадження.

Таким чином, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем належними та допустимими доказами понесених ним витрат на професійну правничу допомогу.

Також скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що суд не в повній мірі з`ясував фактичні обставини, що мають значення для справи відносно судових витрат, оскільки позивачем було надано документи разом з відповіддю на відзив на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, а за твердженням позивача ці обставини не були з`ясовані судом та не знайшли свого відображення в рішенні суду.

Варто наголосити, що наведені твердження апелянта не спростовують висновки суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції було надано оцінку поданим позивачем доказам, як це вбачається зі змісту самого рішення.

Отже, судова колегія, перевіривши такі доводи, дійшла висновку, що вони підлягають відхиленню з огляду на їх безпідставність.

Дослідивши вищенаведені обставини, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 у справі №910/11304/20 в оскаржуваній частині.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 у справі №910/11304/20 в оскаржуваній частині відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Приватного акціонерне товариство "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 у справі №910/11304/20 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 86, 123, 126, 129, 269, 270, 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерне товариство "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 у справі №910/11304/20 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за скаржником.

4. Матеріали справи № 910/11304/20 повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді В.В. Куксов

М.Л. Яковлєв