РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2021 м. КиївСправа № 910/18806/20

За позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "СІФТ";

до: товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЙНЕ АГЕНТСТВО "КРАПКА";

про: стягнення 37.045,00 грн.

Суддя Балац С.В.

Представники: без виклику сторін.

С У Т Ь С П О Р У :

Товариство з обмеженою відповідальністю "СІФТ" (далі - позивач) звернулося до господарського суду міста Києва із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЙНЕ АГЕНТСТВО "КРАПКА" (далі - відповідач) про стягнення 37.045,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено грошове зобов`язання за укладеним між сторонами спору ліцензійним договором від 13.09.2019 № 13-09-2019, що призвело до виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 37.045,00 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.12.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/18806/20 та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку (за правилами) спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, оскільки вказана справа є справою незначної складності та визнана судом малозначною.

Ухвала про відкриття провадження у даній справі надсилалася судом відповідачеві на адресу його місцезнаходження, яка відповідає відомостям, внесеним до єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідач відзиву на позов, в порядку передбаченого ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, суду не надав, а тому відповідно до положень частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши наявні у матеріалах даної справи докази, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В :

Між позивачем, як ліцензіаром, та відповідачем, як ліцензіатом, укладено ліцензійний договір від 13.09.2019 № 13-09-2019 (далі - Договір), відповідно до предмету якого ліцензіар надає ліцензіату дозвіл на використання програмної продукції (далі - ліцензія) у вигляді комп`ютерної програми (онлайн-сервісу) під назвою "Програмний продукт LOOQME" (сервіс моніторингу та аналізу згадувань у засобах масової інформації та соціальних медіа LOOQME)" (далі - "Програмна продукція"), а ліцензіат зобов`язується використовувати Програмну продукцію на умовах, передбачених Договором і своєчасно та в повному обсязі сплачувати ліцензіару винагороду (п. 1.1 Договору)

Пунктом 3.4 Договору визначено, що щомісяця ліцензіар надсилає ліцензіату в двох екземплярах акт про надання прав на використання Програмної продукції. Якщо протягом 10 робочих днів з дати отримання акту ліцензіат в письмовій формі не звернувся з претензіями щодо неможливості використання Програмної продукції та не надіслав підписаний екземпляр акту, права за Договором вважаються такими, що надані незалежно від факту підписання акту.

Положеннями пунктів 2, 3 додатку від 13.09.2019 № 1 до Договору передбачено, що щомісячна винагорода ліцензіара за надання ліцензії згідно з визначеним у цьому додатку тарифним планом складає 9.900,00 грн. без ПДВ. Ліцензіат сплачує щомісяця винагороду не пізніше 5 числа календарного місяця користування Програмною продукцією, за попередній місяць такого користування.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Так, позивач, на виконання своїх зобов`язань за Договором та на його умовах, надав відповідачу дозвіл на використання Програмної продукції в період грудня 2019 по березень 2020. Проте, розрахунку за Договором відповідачем перед позивачем не здійснено, що призвело до звернення позивача до господарського суду з вимогою про стягнення з відповідача 37.045,00 грн.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю з урахуванням наступного.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України унормовано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Суд відзначає, жодного підтвердження факту сплати відповідачем на користь позивача заборгованості в розмірі 37.045,00 грн. сторонами судового процесу до суду не подано.

Сума вказаної вище заборгованості підтверджена актами надання послуг, які наявні в матеріалах справи у вигляді засвідчених копій, а саме: від 31.12.2019 № 546 на суму 9.900,00 грн., від 31.01.2020 № 11 на суму 9.900,00 грн., від 29.02.2020 № 89 на суму 9.900,00 грн. та від 23.03.2020 № 167 на суму 7.345,00 грн.

Згадані акти були направлені позивачем на адресу місцезнаходження відповідача листом від 10.08.2020 № 9, проте відповідачем не підписані та не повернуті, що в розумінні положень 3.4 Договору, свідчить про належне надання прав за Договором за такими актами.

Таким чином, факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і в той же час відповідачем не спростований, відтак, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню повністю в сумі 37.045,00 грн.

Приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи приписи пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає витрати по сплаті судового збору на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 233, 236, 238, 250, 252, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЙНЕ АГЕНТСТВО "КРАПКА" (Україна, 01011, місто Київ, ВУЛИЦЯ РИБАЛЬСЬКА, будинок 22, ідентифікаційний код: 41827023) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "СІФТ" (Україна, 01133, місто Київ, ВУЛИЦЯ ЄВГЕНА КОНОВАЛЬЦЯ, будинок 31, ідентифікаційний код: 39432346) заборгованість в сумі 37.045 (тридцять сім тисяч сорок п`ять) грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 2.102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст. 254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С.В. Балац