ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2021 року Справа № 923/1031/19

Господарський суд Херсонської області у складі судді Ярошенко В.П., за участю секретаря судового засідання Борхаленко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Заступника керівника Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області в інтересах держави в особі:

позивача-1: Херсонської обласної ради, м.Херсон

позивача-2: Південного офісу Держаудит служби України, м. Одеса

до відповідача-1: Товариства з додатковою відповідальністю "Олешківський маслозавод", м.Олешки, Херсонська область

до відповідача-2: Херсонського ліцею Херсонської обласної ради, м.Херсон

про визнання недійсними угод та стягнення коштів

за участю представників сторін:

прокурор - Коваленко Т.О.

від позивача-1: не з`явився

від позивача-2: не з`явився

від відповідача-1: Крижановський М.М. - адвокат

від відповідача-2: не з`явився

26.11.2019 до Господарського суду Херсонської області надійшла позовна заява від Заступника керівника Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області в інтересах держави в особі Херсонської обласної ради та Південного офісу Держаудит служби України, в якій просить:

1) визнати недійсними угоду № 1 про доповнення договору № 24 від 05.02.2018 від 21.02.2018 та угоду № 2 про доповнення договору № 24 від 05.02.2018 від 12.03.2018 укладені між Херсонським ліцеєм Херсонської обласної ради та ТДВ "Олешківський маслозавод";

2) стягнути з ТДВ "Олешківський маслозавод" 61 673,00 грн. безпідставно набутих коштів в результаті укладених додаткових угод № 1 від 21.02.2018 та № 2 від 12.03.2018 про доповнення договору № 24 від 05.02.2018 про закупівлю товарів за державні кошти, укладеного між Херсонським ліцеєм Херсонської обласної ради та ТДВ "Олешківський маслозавод".

Позовні вимоги прокурор обґрунтовує порушенням вимог ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі" при укладенні оспорюваних додаткових угод, що призвело до безпідставної зміни істотних умов договору № 24 від 05.02.2018 та зростання ціни за одиницю товару, покладення на бюджетну установу економічно невигідних зобов`язань щодо витрачання бюджетних коштів. Вказує, що суттєве коливання ціни на сир сичужний та сир кисломолочний в спірний період не було доведено відповідачем належними доказами та не мало місця. Наслідком такого збільшення ціни стала необхідність укладення сторонами додаткових угод, які за твердженням прокурора мають ознаки фіктивності, що є підставою для визнання вказаних додаткових угод недійсним і повернення в бюджет надміру сплачених коштів.

Підставою для звернення прокурора до суду в інтересах держави з даним позовом є загроза порушень економічних інтересів держави, що виразилась у вчиненні незаконного правочину і, як наслідок, проведення бюджетного фінансування з порушенням законодавчо встановленого порядку.

Дана позовна заява пред`явлена як захід прокурорського реагування в інтересах Херсонської обласної ради та Південного офісу Держаудит служби України, з підстав того, що уповноважені органи, не здійснює належний захист законних інтересів держави у цій сфері, що призвело до їх порушення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2019 року, справу розподілено судді Ярошенко В. П.

Ухвалою від 28.11.2019 позовну заяву прокурора прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи № 923/1031/19 визначено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 24.12.2019 о 10год. 00 хв.

Ухвалою суду від 17.03.2020 відкладено підготовче засідання до 23.01.2020 о 10год. 00 хв.

09.01.2020 до суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-1 позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити позивачу у задоволені позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Даний відзив з додатком суд прийняв до розгляду та залучив до справи.

Зокрема, у відзиві на позовну заяву відповідач посилається, що відповідачем-1 лише було подано пропозицію про внесення змін до договору, а остаточне рішення про укладання угод, які передбачають збільшення ціни на товар, приймав тендерний комітет Херсонського ліцею Херсонської обласної ради. Крім того, рішення тендерного комітету Херсонського ліцею Херсонської обласної ради від 20.02.2018 та від 12.03.2018, оформлені відповідними протоколами не визнані недійсними у встановленому законом порядку. Відповідач-1 зазначає, що приймаючи рішення про укладання додаткових угод тендерний комітет Херсонського ліцею Херсонської обласної ради виходив із зазначених у довідках статистичних даних щодо середніх споживчих цін на деякі види продовольчих товарів по Херсонській області, при цьому значення мають зазначені у довідці ціни, а не особа, якій видана довідка. Довідками Головного управління статистики у Херсонській області від 13.02.20185 та від 12.03.2019 підтверджено, що поставки здійснювались за цінами, що були на 40%, а в подальшому на 35% нижчими від середніх цін по області.

Окрім того, відповідачем-1 зазначено, що звертаючись з даним позовом до суду, прокурор, в порушення норм права, помилково визначив Херсонську обласну раду тим органом, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, оскільки до кола повноважень ради не входить контроль за проведенням державних закупівель.

22.01.2020 до суду від прокурора надійшла відповідь на відзив, в якому прокурор надав аналогічні пояснення тим, що містяться у позовній заяві.

22.01.2020 до суду до суду від Управління Південного офісу Держаудитслужби в Херсонській області надійшли пояснення до позовної заяви, в яких позивач-2 зазначає, що викладені у позовній заяві факти можливих порушень вимог законодавства у сфері закупівель, в межах компетенції Управління, на час звернення до суду не досліджувалось та проведення Управлінням заходів державного фінансового контролю у Замовника на I квартал 2020 не заплановано.

Разом з тим, позивач-2 вказує на неможливість залучення Управління Південного офісу Держаудитслужби в Херсонській області у якості позивача чи третьої особи на сторін позивача у справі, оскільки на думку останнього підставою для подачі позову у яких є результати перевірок, досліджень, проведених органом прокуратури в межах наданих повноважень Закону України "Про прокуратуру", так як підставою для звернення до суду в даному випадку не є результати державного фінансового контролю.

Ухвалою суду від 23.01.2020 задоволено клопотання прокурора про зміну предмету позову; подальший розгляд справи постановлено здійснювати з урахуванням заяви прокурора (вх. № 2340/19 від 18.12.2019р.) про зміну предмету позову; пункт 4 позовних вимог вважати викладеним в наступній редакції:

« 4. Стягнути з ТДВ «Олешківський маслозавод» (р/р НОМЕР_1 в АТ «Райф файзен Банк Аваль», МФО 380805) 61673,00 (шістдесят одну тисячу шістсот сімдесят три) грн., які товариство отримало в результаті виконання укладених додаткових угод №1 від 21.02.2018 та №2 від 12.03.2018 про доповнення договору №24 від 05.02.2018 про закупівлю товарів за державні кошти, укладеного між Херсонським ліцеєм Херсонської обласної ради та ТДВ «Олешківський маслозавод» в дохід обласного бюджету за наступними реквізитами: одержувач: одержувач: Головне Управління Казначейства в Херсонській області/Херсонська область/24060300, ЄРДПОУ: 37959517, р/рахунок: 001, Банк: Казначейство України, МФО: 89998, призначення платежу: повернення до бюджету коштів минулих років.»

Ухвалою суду від 23.01.2020 зупинено провадження у справі № 923/1031/19 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у справі № 912/2385/18.

Ухвалою суду від 29.07.2020 поновлено провадження у справі № 923/1031/19, продовжено строк підготовчого засідання та призначено підготовче засідання на 22.09.2020 об 11год. 11 хв.

18.09.2020 до суду від Херсонської обласної ради надійшли пояснення до позовної заяви, в яких позивач-1 зазначає, що відсутні підстави вважати Херсонську обласну раду компетентним органом, який має право відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства у сфері публічних закупівель. Вважає, оскільки позивач-1 не є в даному випадку органом, уповноваженими здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах, тому позов не може бути пред`явлений в інтересах держави в особі вказаного органу місцевого самоврядування. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою суду від 22.09.2020 залучено до участі у справі № 923/1031/19 в якості співвідповідача Херсонській ліцей Херсонської обласної ради та відкладено підготовче засідання до 03.11.2020 о 12год. 00 хв.

В підготовчому засіданні 03.11.2020 оголошувалась перерва до 17.11.2020 о 12год.00 хв.

Ухвалою суду від 17.11.2020 суд закрив підготовче провадження у справі № 923/1031/20 та призначив справу до судового розгляду по суті на 10.12.2020 о 12год. 00 хв.

Ухвалою суду від 10.12.2020 відкладено розгляд справи по суті до 21.01.2021 о 12год. 00 хв.

Ухвалою суду від 21.01.2021 призначено розгляд справи по суті до 02.01.2021 о 11год. 30 хв.

Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та у задоволенні позову просив відмовити.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення і повідомлено сторони про орієнтований час складення повного рішення.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд

в с т а н о в и в :

Позовні вимоги прокурор обґрунтовує порушенням вимог ст. 28, 36 Закону України "Про публічні закупівлі", ст.ст.203, 215, 216, 236 ЦК України, ст.208 ГК України при укладенні оспорюваних додаткових угод, що призвело до безпідставної зміни істотних умов договору № 24 від 05.02.2018 та зростання ціни за одиницю товару, покладення на бюджетну установу економічно невигідних зобов`язань щодо витрачання бюджетних коштів. Прокурор вказує, що суттєве коливання ціни на сир сичужний та сир кисломолочний в спірний період не було доведено відповідачем належними доказами та не мало місця. Наслідком чого стала необхідність укладення сторонами додаткових угод, які за твердженням прокурора мають ознаки фіктивності, що є підставою для визнання вказаних додаткових угод недійсними і повернення в бюджет надмірно сплачених коштів.

Підставою для звернення прокурора до суду в інтересах держави з даним позовом є загроза порушень економічних інтересів держави, що виразилась у вчиненні незаконного правочину і, як наслідок, проведення бюджетного фінансування з порушенням законодавчо встановленого порядку.

В ході розгляду справи відповідач-1 заперечував право прокурора на представництво у даній справі, зважаючи на те, що п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Стаття 53 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до ч.4 ст.53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру". Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої).

Таким чином, відповідно до ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Системне тлумачення ст.53 Господарського процесуального кодексу України й абзацу першого ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 з`ясовуючи поняття "інтереси держави" дійшов висновку, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорон землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 1311 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява № 61517/00, п. 27).

Європейський Суд з прав людини також звертав увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, п.35) Європейський Суд з прав людини висловив таку думку (неофіційний переклад): "сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Водночас, Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п.3 ч.2 ст.129 Конституції України).

Вищевикладене надає підстави для висновку, що наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

З огляду на наведені обставини, враховуючи обставини справи, суд зазначає, що в даному випадку звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно-значимого питання щодо належного розпорядження бюджетними коштами.

Прокурор, незважаючи на те, що позивачі по даній справі у своїх письмових поясненнях не підтримали позовні вимоги, надав пояснення по суті спору та наполягав на задоволенні позовних вимог.

Так, предметом спору у даній справі є вимога про визнання недійсними угод № 1 від 21.02.2018 року, № 2 від 12.03.2018 року про доповнення договору № 24 від 05.02.2018 року, укладених між Херсонським ліцеєм Херсонської обласної ради та ТДВ "Олешківський маслозавод" та стягнення зі ТДВ "Олешківський маслозавод" 61 673,00 грн., отриманих за вказаними додатковими угодами.

За змістом ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зазначена норма кореспондується з положеннями ч.1 ст.207 Господарського кодексу України, згідно з якою господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї з сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Частиною 1, 3 ст.207 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Виконання господарського зобов`язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов`язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов`язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені у ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону визначені параграфом 2 глави 16 Цивільного кодексу України.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 16.04.2019 році у справі № 916/1171/18, від 14.11.2018 року у справі № 910/8682/18, від 30.08.2018 році у справі № 904/8978/17, від 04.03.2019 року у справі № 5015/6070/11, від 10.09.2019 році у справі № 9017/317/19, від 09.07.2019 року у справі № 903/849/17.

Матеріали справи свідчать, що Херсонським ліцеєм Херсонської обласної ради проведено у 2018 році відкриті торги щодо закупівлі сиру сичужного та сиру кисломолочного, код за ДК: 021:2015:15540000-5-9 загальною вартістю 787924,00 грн.

Тендерні пропозиції для участі у вказаній процедурі подали наступні суб`єкти господарювання: ФОП Аксайська Тетяна Анатоліївна з остаточною пропозицією 728550,00 грн., ТОВ "Чередниченко Микола В`ячеславович" з остаточною пропозицією 438750,00 грн., ТДВ "Олешківський маслозавод" з остаточною пропозицією 438740,00 грн.

23.01.2018 за результатами проведення електронного аукціону та розгляду документів учасників, визначено переможцем процедури відкритих торгів ТДВ "Олешківський маслозавод" з ціновою пропозицією 438 740,00 грн., та прийнято рішення про намір укласти договір про закупівлю з переможцем.

05.02.2018 між в Херсонським ліцеєм Херсонської обласної ради (Замовник) та ТДВ "Олешківський маслозавод" (Постачальник) укладено договір № 24 про закупівлю Товару - сиру сижучного та кисломолочного сиру.

Відповідно до п.п.1.1, 1.2. розділу 1 та п.3.1. розділу 3 Договору, Постачальник зобов`язується передати Замовнику наступний товар: сир сичужний та сир кисломолочний, кількість, якість та ціни зазначено у Спеціфікації до Договору, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити такий товар.

Відповідно до п.3.1.1 розділу 3 Договору загальна ціна останнього становить 438740, 00 грн.

Відповідно до Спеціфікаціїї до Договору визначена наступна ціна Товару: сир сичужний "Російський" 50% - 95,10 грн. за 1 кг., кількістю 1700 кг., вартістю 161670,00.; сир кисломолочний 9% фасований - 53,80 грн. за 1 кг., кількістю 51502 кг. Вартістю 277070,00 грн.

Підпунктом 10.1 пункту 10 Договору встановлено, що Договір набирає чинності з 05.02.2018 і діє до 31.12.2018.

Підпунктом 11.3 пункту XI Договору встановлено, що істотні умови Договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, крім випадків:

- зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків Замовника;

- зміни ціни за одиницю товару не більш як на 10% у разі коливання ціни такого товару на ринку за умовами, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі;

- покращення якості предмета закупівлі за умови, що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі;

- продовження строку дії Договору та виконання зобов`язань передання товару ц разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі витрати не призведуть до збільшення суми, визначеної в Договорі;

- узгодження зміни ціни в бік зменшення (без зміни кількості та якості товару).

За твердженням прокурора додатковими угодами № 1 від 21.02.2018 та № 2 від 12.03.2018 до Договору № 24 від 05.02.2018, відповідно до п.11.3 збільшено ціну за одиницю товару на 10% Тим самим, у 2018 році ТДВ "Олешківський маслозавод" безпідставно виплачено кошти у сумі 42 866,48 грн. з обласного бюджету.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що вищезазначені додаткові угоди в частині збільшення ціни, на думку заступника керівника Херсонської місцевої прокуратури, укладені з порушенням вимог ч.4 ст.36 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме збільшення ціни за одиницю товару на 10% без достатніх правових підстав.

Дослідивши вказані твердження, суд зазначає таке.

Договір у справі, додаткові угоди до якого є предметом розгляду даної справи, укладений за результатами відкритих торгів, з огляду на що на правовідносини за вказаним договором розповсюджуються приписи Закону України "Про публічні закупівлі", який установлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.

Метою вказаного Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Положеннями ст.3 Закону України "Про публічні закупівлі" визначено, що закупівлі здійснюються за такими принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія та ефективність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників; об`єктивна та неупереджена оцінка тендерних пропозицій; запобігання корупційним діям і зловживанням.

Частиною 1 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Статтею 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до п.2 ч.4 ст.36 Закону України "Про публічні закупівлі" умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі.

Листом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 27.10.2016 № 3302-06/34307-06 "Щодо зміни істотних умов договору про закупівлю" роз`яснено, що згідно з п.2 ч.4 ст.36 Закону України "Про публічні закупівлі" істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, крім випадку зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі. При цьому, норма п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону поширюється на договори про закупівлю, у разі якщо предметом закупівлі є товар. Разом з тим, виходячи зі змісту ч.1 ст.653 Цивільного кодексу України, у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов. Таким чином, у залежності від коливання ціни товару на ринку сторони протягом дії договору про закупівлю можуть вносити зміни декілька разів в частині ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків кожного разу з урахуванням попередніх змін, внесених до нього, сукупність яких може перевищувати 10 відсотків від ціни за одиницю товару, визначеної сторонами на момент укладання договору про закупівлю та за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної у договорі, і виконати свої зобов`язання відповідно до такого договору з урахуванням зазначених змін. Ураховуючи викладене, при кожному внесенні змін до договору про закупівлю у вищезазначеному випадку шляхом укладання додаткової угоди до договору, сторони договору зобов`язані належним чином виконувати умови такого договору з урахуванням змінених його умов кожного разу. Водночас внесення таких змін до договору про закупівлю повинно бути обґрунтованим та документально підтвердженим.

Коливання ціни на ринку повинно розцінюватися саме після підписання договору, а не визначати її розмір на момент договору, оскільки п.4 ст.36 Закону України "Про публічні закупівлі" урегульовано саме зміну істотних умов у разі виникнення такого явища, як коливання ціни на ринку.

Виходячи із викладеного, внесення змін до договору було б правомірним лише у випадку документального підтвердження коливання ціни на товар у період з моменту укладення договору до моменту укладення додаткової угоди (або отримання пропозиції про її укладення).

При цьому, існування обставин, які є підставою для зміни ціни товару, повинні бути доведені належними та допустимими доказами та такі коливання ціни товару на ринку повинні бути наявні саме на момент внесення таких змін.

Як свідчать матеріали справи сторонами Договору 21.02.2018 укладено додаткову угоду № 1 до договору про закупівлю товарів за державні кошти № 24 від 05.02.2018, якою відповідно до пункту 11.3 розділу XI Договору № 24 від 05.02.2018 збільшено ціну за одиницю товару на 10%.

Судом встановлено, що ТДВ "Олешківський маслозавод" звернувся до тендерного комітету Херсонського ліцею Херсонської обласної ради із листом від 20.02.2018 про ініціювання питання про збільшення ціни за одиницю товару, обґрунтовуючи необхідність внесення змін до Договору № 24 від 05.02.2018 підвищенням середньо ринкових цін, посилаючись на довідку Головного управління статистики у Херсонській області.

З матеріалів справи вбачається, що тендерний комітет Херсонського ліцею Херсонської обласної ради вніс зміни до вказаного Договору на підставі даних довідки Головного управління статистики у Херсонській області 04-27/1/74 від 13.02.2018 та у відповідності до підпункту 2 пункту 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі".

Відповідно до вказаної довідки виданої ТДВ "Олешківський маслозавод", середні споживчі ціни у січні 2018 року на деякі продовольчі товари визначені наступні:

- сири тверді типу Едам - 173,63 грн. за 1 кг.;

- сири м`які жирні - 100,09 грн. за 1 кг.

Так, згідно Угоди №1 до Договору до Договору № 24 від 05.02.2018 вартість сиру сичужного "Російський" 50% становить 104,60 грн. за 1 кг., а вартість сиру кисломолочного, 9% фасованого становить 59,18 грн. за 1 кг.

В подальшому Сторонами Договору 12.03.2018 укладено додаткову угоду № 2 до договору про закупівлю товарів за державні кошти № 24 від 05.02.2018, якою відповідно до пункту 11.3 розділу XI Договору № 24 від 05.02.2018 збільшено ціну за одиницю товару на 10%.

Судом встановлено, що ТДВ "Олешківський маслозавод" звернувся до тендерного комітету Херсонського ліцею Херсонської обласної ради із листом від 12.03.2018 про ініціювання питання про збільшення ціни за одиницю товару, обґрунтовуючи необхідність внесення змін до Договору № 24 від 05.02.2018 підвищенням середньо ринкових цін, посилаючись на довідку Головного управління статистики у Херсонській області.

З матеріалів справи вбачається, що тендерний комітет Херсонського ліцею Херсонської обласної ради вніс зміни до вказаного Договору на підставі даних довідки Головного управління статистики у Херсонській області 04-27/1/99 від 12.03.2018 та у відповідності до підпункту 2 пункту 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі".

Відповідно до вказаної довідки виданої ТДВ "Олешківський маслозавод", середні споживчі ціни у лютому 2018 року на деякі продовольчі товари визначені наступні:

- сири тверді типу Едам - 172,63 грн. за 1 кг.;

- сири м`які жирні - 100,39 грн. за 1 кг.

Так, згідно Угоди №2 до Договору до Договору № 24 від 05.02.2018 вартість сиру сичужного "Російський" 50% становить 115,06 грн. за 1 кг., а вартість сиру кисломолочного, 9% фасованого становить 65,09 грн. за 1 кг.

Дослідивши довідки Головного управління статистики у Херсонській області, суд прийшов до наступних висновків.

У відповідності до ст. ст. 1, 3 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Тобто, дані, які зазначені у статистичних довідках призначені лише для розрахунків індексів інфляції, а не для інших цілей, зокрема не для визначення переможців у прилюдних торгах або внесення змін в укладені договори.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що довідки Головного управління статистики у Херсонській області, жодним чином не підтверджує наявність чи відсутність коливання ціни на одиницю товару на ринку, як це передбачено п.2 ч.4 ст.36 Закону України "Про публічні закупівлі", а лише констатує середні споживчі ціни на вказаний товар.

Таким чином, довідки Головного управління статистики у Херсонській області не є належним підтвердженням коливання ціни вказаного товару.

За таких обставин, враховуючи, що оспорювані додаткові угоди укладені всупереч вимогам Закону України "Про публічні закупівлі", то позовна вимога прокурора про визнання недійсними вказаних додаткових угод є обґрунтованою та правомірною.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з ТДВ "Олешківський маслозавод" грошових коштів в розмірі 61673 грн., отриманих за вказаними додатковими угодами, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.2 ст.208 Господарського кодексу України визначено, що у разі визнання недійсним зобов`язання з інших підстав кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за зобов`язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов`язання не передбачені законом.

Відповідно до ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 1 ст.1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

При цьому, згідно із п.1 ч.3 ст.1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Але позивачем в кожному конкретному випадку повинно бути доведено суду належними та допустимими доказами по справі обґрунтованість нарахованої ним суми реституції.

Так, в даному випадку, прокурор зазначає, а відповідачем-1 не заперечується, що на виконання договору ТДВ "Олешківський маслозавод" було поставлено Херсонському ліцею Херсонської обласної ради Херсонської обласної ради, за який відповідач-2 розрахувався в повному обсязі.

Так, відповідно до п.1 спірних Додаткових угод, відповідно до пункту 11.3 розділу XI Договору № 24 від 05.02.2018 року збільшити ціну за одиницю товару на 10%.

Однак, з суті позовної заяви та пояснень прокурора вбачається, що збільшення цін за одиницю товару було здійснено не за рахунок збільшення ціни договору, а за рахунок зменшення обсягів постачання

При цьому, з розрахунку, наданого прокурором вбачається, що з урахуванням збільшення ціни за кожну одиницю товару, та як наслідок поступового зменшення обсягів поставки за кожною одиницею, фактично відповідач-2 недоотримав товару нібито на суму 61673,00 грн.

Разом з тим, суд зазначає, що матеріали справи взагалі не містять будь-якої первинної документації на підтвердження обсягів поставленого товару, а саме видаткових накладних тощо, що в свою чергу унеможливлює встановлення обсягів поставленого товару за кожним з найменувань з конкретною ціною, що в свою чергу унеможливлює перевірку судом заявленої прокурором до стягнення суми.

Відповідно до ч.3 ст.2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст.13 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3, 4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст.74 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що позовні вимоги прокурора в частині стягнення з ТДВ "Олешківський маслозавод" 61673 грн., отриманих за вказаними додатковими угодами задоволенню не підлягають, оскільки сума, заявлена прокурором до стягнення, - є недоведеною належними та допустимими доказами по справі, а саме, первинними документами.

Щодо належності визначених прокурором позивачів по даній справі, суд зазначає наступне.

Звертаючись з даним позовом до суду в інтересах держави заступник керівника Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області визначив два позивача, які представляють інтереси держави та чиї інтереси, на думку прокурора, порушені укладенням відповідачами спірних правочинів та їх виконанням. Це позивач-1: Херсонська обласна рада та позивач-2: Південний офіс Держаудитслужби України.

Частиною 2 статті 16 ЦК України, частиною 2 статті 20 ГК України визначено спосіб захисту цивільних прав та інтересів, якими, зокрема, є визнання недійсним повністю або частково договорів, що суперечать законодавству та порушують права і законні інтереси позивача.

Належним способом захисту слід вважати спосіб, який прямо передбачений законом або спеціальною нормою, аналіз якої дає змогу обрати такий спосіб захисту, який дає змогу забезпечити виконання її приписів.

Статтею 15 ЦК України також передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під захистом слід розуміти дії уповноваженої особи, а також діяльність органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного цивільного права.

Між тим, відповідно до ст.45 ГПК України сторонами у судовому процесі - позивачами та відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Згідно з п.2 ст.4 ГПК України визначено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Зазначені вище чинні норми права передбачають необхідність доведення наявності порушень прав і інтересів позивача при його звернені з позовом до господарського суду.

Судом при розгляді спору по суті досліджувалось питання порушених прав позивачів, наявність яких пов`язано право позивача на звернення до суду з позовом.

В своїх письмових поясненнях ні Херсонська обласна рада ні Південний офіс Держаудитслужби, які залучені прокурором до справи в якості позивачів, позовні вимоги не підтримали та доводили, що вони не є належними позивачами у справі, їхні права та законні інтереси, виходячи із повноважень, покладених на них державою, спірними правочинами не порушені.

Судом встановлено, що правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначає Закон України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні".

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Президентом України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).

Згідно з ч.2 ст.2 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансовою контролю в Україні" державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування.

Як передбачено Положенням про Державну аудиторську службу України, Державна аудиторська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та який забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

У відповідності до п. 7 вказаного Положення Державна аудиторська служба України здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.

Пунктом 6 Положення передбачено, що Державна аудиторська служба має право в установленому порядку, зокрема: пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, установлених законом підстав та з порушенням законодавства; у разі виявлення збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір в установленому законодавством порядку.

Згідно з п.п.9 п.4 Положення про Державну аудиторську службу України, Державна аудиторська служба України відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог; звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Відповідно до ст.10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансовою контролю в Україні" орган державного фінансового контролю має право звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань, збереження і використання активів (пункт 10), а також при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку (пункт 13).

Згідно з ч.2 ст.15 вказаного Закону, законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.

Таким чином, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначити їх розмір у встановленому законодавством порядку та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавстві на питань збереження і використання активів.

Отже, Державна аудиторська служба України та її органи можуть звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання її вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 820/8558/15 викладено аналогічний правовий висновок про те, що також і органи Державної фінансової інспекції, як орган державного фінансового контролю проводять такий контроль лише щодо підконтрольних установ, їх право вимоги може бути адресовано виключно підконтрольним установам, а звернення до суду в інтересах держави можливе лише у випадку незабезпечення такими установами вимог щодо усунення порушення законодавства з питань збереження і використання активів, виявлених під час здійснення державного фінансового контролю.

Як витікає із матеріалів справи, Південний офіс Держаудитслужби України не проводив державного фінансового аудиту за використанням коштів місцевих бюджетів, перевірки державних закупівель та інспектування щодо спірних правовідносин, не встановлював їх порушень та не виносив будь-яких вимог про усунення порушень адресованих відповідачам. При таких обставинах, його права та законні інтереси у даному спорі не порушені.

Таким чином, Південний офіс Держаудитслужби України, як орган державного фінансового контролю не може бути належним позивачем у даному спорі.

До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного суду у постановах від 07.11.2018 у справі №820/8558/15, від 03.10.2018 у справі №804/844/16.

Що стосується порушення прав та законних інтересів іншого позивача - Херсонської обласної ради, то суд встановив наступне.

Оскільки Херсонський ліцей (відповідач-2) входить до сфери управління територіальних громад сіл, селищ, міст області в особі Херсонської обласної ради, його діяльність регламентується статтею 78 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ГК України, орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника - відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами.

Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні", Господарський кодекс України та Закон України "Про публічні закупівлі" не передбачають повноважень обласної ради як органу місцевого самоврядування та власника ліцею щодо здійснення безпосереднього фінансового контролю за проведенням останнім публічних закупівель.

Крім того, головним розпорядником коштів обласного бюджету у сфері освіти визначено не Херсонську обласну раду, а Управління освіти і науки Херсонської обласної державної адміністрації, яке відповідно до ст. 22 Бюджетного кодексу України здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі.

Відповідно до ст.7 Закону України "Про публічні закупівлі" визначено, що уповноважений орган здійснює регулювання та реалізує державну політику у сфері закупівель у межах повноважень, визначених цим Законом. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Рахункова палата, Антимонопольний комітет України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснюють контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України.

Таким чином, Херсонська обласна рада не наділена будь-якою компетенцією щодо контролю за здійсненням процедури проведення закупівель за бюджетні кошти, тому її права та законні інтереси ніяким чином не порушені у випадку встановлення порушень при проведенні процедури закупівель за рахунок коштів обласного бюджету.

Отже, суд дійшов до висновку, що спірні правочини та наслідки їх виконання, що є предметом спору за даною справою, ніяким чином не порушують прав та законних інтересів Херсонської обласної ради, а тому у неї не виникло право на позов та вона не може бути визначена в якості позивача за позовом прокурора у даній справі.

На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що в ході розгляду справи знайшли свої підтвердження доводи позивачів, що вони є неналежними, предмет спору не порушує їх прав.

При таких обставинах, у суду є підстава для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки заявлений прокурором позов не спрямований на захист інтересів держави в особі Херсонської обласної ради та Південного офісу Держаудитслужби України, оскільки права та законні інтереси позивачів у цьому спорі не порушені.

Судові витрати по сплаті судового збору відповідно до приписів ст. 129 ГПК України покладаються на прокуратуру.

На підставі вказаних правових норм та керуючись статтями 129, 232-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

1. В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги на рішення суду подаються учасниками справи протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення, через місцевий суд, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності новою редакцією Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Повне рішення складено та підписано 09.02.2021 р.

Суддя В.П.Ярошенко