ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2021 р. Справа№ 910/5655/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Хрипуна О.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

розглянувши апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2020

(повний текст рішення складено 07.09.2020)

у справі № 910/5655/20 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова

до Приватного акціонерного товариства "Київстар"

про стягнення 23 245,22 грн

ВСТАНОВИВ:

Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова звернувсся до господарського суду із позовом про стягнення з ПрАТ "Київстар" 23 245,22 грн заборгованості, яка складає суму донарахованої індексації орендної плати за період дії укладеного між сторонами договору оренди від 31.10.2016 № 73/2016/КЕВ з 31.10.2016 по 29.10.2019.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.09.2020 у задоволенні позову відмовлено.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що сторонами правомірно не здійснювалась індексація орендної плати протягом 2016 року за договором оренди № 73/2016/КЕВ, оскільки таке донарахування суперечить змісту договору, зокрема в частині положень додатку № 6, а починаючи з 2017 року орендна плата коригувалась відповідно до умов договору та приписів чинного на той час законодавства.

Не погодившись з рішенням, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 11.09.2018 у справі № 911/747/17, просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2020 у справі № 910/5655/20 повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, стягнути на користь апелянта (позивача) з відповідача витрати за подання апеляційної скарги.

За твердженням скаржника, п. 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" не може зупиняти дію ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" в частині індексації орендної плати.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова на рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2020 у справі № 910/5655/20 та призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

27.10.2020 до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ПрАТ "Київстар" просить залишити рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2020 у справі № 910/5655/20 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з огляду на її необґрунтованість та безпідставність. Відповідач наполягає, що у спірний переоід, протягом 2016 року, сторонами погоджено призупинення її нарахування додатком до договору, що підтверджується правовим висновком, викладеним у постанові Північного апеляційного господарського суду від 29.09.2020 у справі № 910/3366/20.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 31.10.2016 між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова (орендодавець) та ПрАТ "Київстар" (орендар) був укладений договір оренди № 73/2016/КЕВ, на умовах якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування нерухоме військове майно, що знаходиться на балансі позивача, та розташоване за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, село Солонка, вартість якого визначена на 30.06.2016 незалежною оцінкою та становить згідно з актом оцінки - 221 530,00 грн без ПДВ.

Дане нерухоме майно орендодавець передав орендарю для розміщення операторів телекомунікацій, які надають послуги рухомого (мобільного) зв`язку, операторів і провайдерів телекомунікацій, що надають послугу доступу до Інтернет (п. 1.3 договору).

Відповідно до п. 3.1 договору орендна плата встановлена без ПДВ за базовий місяць (червень 2016 року) на рівні 7 400,00 грн. за результатами конкурсу з урахуванням моніторингу орендної плати на аналогічних об`єктах оренди, але не нижче орендної плати, визначеної на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорцій її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами), яка становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (червень 2016 року) - 7 384,33 грн. (додаток № 5).

Розмір орендної плати за перший місяць оренди визначався шляхом коригування розміру орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за період з першого числа наступного за базовим місяця до останнього числа першого місяця оренди згідно із законодавством.

Пунктом 3.3 договору встановлено, що орендна плата за кожний наступний місяць також визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць, згідно із законодавством.

Цей договір укладено строком до трьох років, що діє з 31.10.2016 по 29.10.2019 включно (п. 10.1 договору).

Зазначений правочин підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками наведених юридичних осіб.

Пунктом 10.2 договору передбачено, що умови цього договору зберігають силу протягом усього строку дії договору, у тому числі у випадку, коли після його укладення законодавством установлено правила, що погіршують становище орендаря, а в частині зобов`язань орендаря щодо орендної плати - до виконання зобов`язань.

Згідно із п. 12.1 договору додатки до нього є невід`ємною складовою частиною. У вказаному пункті зазначено дванадцять додатків згідно з переліком.

На виконання умов договору оренди від 31.10.2016 № 73/2016/КЕВ орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування частину нежитлового приміщення за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, село Солонка, про що сторонами складено акт приймання-передачі нерухомого військового майна від 31.10.2016, що є додатком № 2 до договору.

У додатку 5 до договору "Розрахунок стартової орендної плати за базовий місяць оренди військового нерухомого майна" сторони погодили стартову орендну плату без ПДВ за базовий місяць розрахунку (червень 2016 року) - 7 384,33 грн. Враховуючи п. 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" індексація орендної плати на 2016 рік призупинена.

Згідно з додатком № 6 до договору "Розрахунок орендної плати військового нерухомого майна за результатами конкурсу" орендна плата за перший місяць оренди визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць оренди на індекси інфляції за період з базового до першого місяця оренди. Враховуючи п. 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України за 2016 рік" індексація орендної плати на 2016 рік призупинена.

17.09.2019 сторони уклали додаткову угоду № 73-1/2019 КЕВ до спірного договору оренди № 73/2016/КЕВ, відповідно до якої сторони вирішили пункти 1.1 та 1.3. викласти в новій редакції, за якою вартість нерухомого військового майна визначена на 30.06.2019 за незалежною оцінкою та становить згідно з актом оцінки - 267 008,00 грн. без ПДВ. Назване в пункті 1.1 нерухоме майно орендодавець передає орендарю для використання під розміщення технічних засобів і антен операторів телекомунікацій, які надають послуги рухомого (мобільного) зв`язку, операторів і провайдерів телекомунікацій, що надають послугу доступу до Інтернету.

Пункт 3.1 договору викладено в наступній редакції: Орендна плата встановлена без ПДВ за базовий місяць (липень 2019 року) на рівні 4 002,67 грн. з урахуванням конкурсної надбавки та моніторингу орендної плати на аналогічних об`єктах оренди, але не нижче орендної плати, визначеної на підставі Методики розрахунку орендної плати за держане майно та пропорцій її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами), яка становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (липень 2019 року) - 3 981,09 грн. (додаток № 3).

Розмір орендної плати за перший місяць оренди визначався шляхом коригування розміру орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за період з першого числа наступного за базовим місяця до останнього числа першого місяця оренди згідно вимог чинного законодавства України. Орендна плата за перший місяць оренди після внесення змін, жовтень 2019 року, сплачується з 30.10.2019.

Пункт 10.1 договору викладено в новій редакції, за якою даний договір укладено до трьох років, що діє з 30.10.2019 по 23.10.2022 включно.

Відповідно до п. 3 додаткової угоди, інші умови договору оренди нерухомого військового майна № 73/2016/КЕВ від 31.10.2016 залишаються без змін та є обов`язковими до виконання сторонами договору.

Місцевим господарським судом встановлено, що позивачем на адресу відповідача направлялась претензія від 28.11.2019 № 5528, в якій, враховуючи індексацію за 2016 рік та з огляду на встановлення базовим місяцем оренди - червень 2016 року, орендодавець вимагав від орендаря протягом 5-ти днів з дня отримання цієї претензії перерахувати на його рахунок донараховану орендну плату в розмірі 23 245,22 грн.

Листом від 08.01.2020 № 308/08 орендар у відповідь на претензію зазначив, що припинення індексації орендної плати на 2016 рік є істотною умовою договору оренди, погодженою сторонами відповідно до ст. 638 ЦК України, відтак, орендар не вбачав підстав для задоволення претензії орендодавця.

Цивільні зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів. Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У відповідності до ст. 173 ГК України, яка кореспондується з приписами ст. 509 ЦК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Беручи до уваги те, що майно, яке було передано в оренду згідно договору № 73/2016/КЕВ від 31.10.2016 є військовим, тобто належить до державної власності, судова колегія погоджується із судом першої інстанції щодо необхідності застосування до спірних правовідносин приписів Закону України "Про оренду державного та комунального майна", в редакції чинній на час дії правовідносин, який визначає організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 названого Закону орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

За змістом ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, однією із істотних умов договору оренди є орендна плата з урахуванням її індексації.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" було зупинено на 2016 рік дію норми статті 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 09.07.2007 № 6-рп/2007, від 22.05.2008 № 10-рп/2008 вказав, що законом про держаний бюджет не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших Законів України, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві.

Касаційний господарський суду складі Верховного Суду у своїй постанові від 26.11.2019 у справі № 914/2319/18 підтримав висновки судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для зменшення орендної плати за 2016 рік на індекс інфляції на підставі п. 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік", яким передбачено зупинення на 2016 рік дії норми ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" в частині індексації орендної плати.

При цьому, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду вказав, що розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін, а в разі законодавчої зміни її розміру нормами чинного законодавства передбачено можливість внесення відповідних змін до умов договору.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 910/9805/17 та від 11.09.2018 у справі № 911/474/11. При цьому, у правовідносинах за вказаними справами, сторонами не було внесено змін до договорів оренди, у встановленому порядку, шляхом укладення додаткових угод.

Разом з тим, ч. 1 ст. 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Стаття 21 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачала, що розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін. Розмір орендної плати також може бути змінено на вимогу однієї з сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об`єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами укладено додаток № 6 до договору, який є невід`ємною частиною до договору згідно п. 12.1, яким сторони погодили, що враховуючи п. 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України за 2016 рік" індексація орендної плати на 2016 рік призупинена. Зазначений додаток підписаний уповноваженими представниками обох сторін та скріплений печатками.

Доказів оскарження вказаного додатку до договору у встановленому законодавством порядку, шляхом визнання його недійсним, матеріали справи не містять, отже він є чинним та дійсним.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України).

Таким чином, уклавши додаток № 6 до договору, сторони погодили внесення змін до договору в частині нарахування орендної плати у 2016 році без врахування індексації, а за 2017 - 2019 рік нарахування орендної плати з урахуванням індексації відповідало умовам договору.

Доводи скаржника про укладення додаткової угоди № 73-1/2019/КЕВ від 17.09.2019, за якою передбачено нарахування орендної плати з урахуванням індексу інфляції, судовою колегією відхиляються, оскільки такі доводи не впливає на нарахування та розмір орендної плати за спірний період.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Крім того, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Вказані правові висновки викладені у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.07.2020 у справі № 925/671/18 та постанові Великої Палати Верховного суду від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц.

Оскільки у вказаних спірних правовідносинах права позивача не було порушено, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог по суті спору.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів також зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників судового процесу колегія судів з урахуванням п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи судом апеляційної інстанції покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2020 у справі № 910/5655/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2020 у справі № 910/5655/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/5655/20 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в порядку, визначеному ст.ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.О. Хрипун

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз