ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2021 р. Справа№ 910/7121/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання : Кубей В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Коверзнев Д.В.

від відповідача: Приходько Я.М.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "ВВ"

на рішення: Господарського суду Київської області від 03.09.2019 року (повний текст складено 15.09.2020 року)

у справі: №910/7121/20 (суддя: Сокуренко Л.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "ВВ"

до Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

про стягнення 568 875,44 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "ВВ" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 568 875,44 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язання з оплати поставленого позивачем товару за договором № 36.1-14/2.8-5 про закупівлю від 27.12.2019 року.

Рішенням Господарського суду Київської області від 03.09.2020 року в задоволені позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "ВВ" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 03.09.2020 року та ухвалити нове рішення, яким вимоги позивача задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Київської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, зокрема ч. 2 ст. 75 Господарського кодексу України.

Так, публікація інформації про затвердження фінансового плану відповідача має настати у чітко встановлені строки та не є відкладальною обставиною. Отже, суд першої інстанції допустив невірне тлумачення закону (в частині визначення відкладальної умови), та допустив в оскаржуваному рішенні висновки, що не відповідають обставинам справи (про те, що строк оплати товару не настав, та про необхідність визнання недійсним положення п. 4.3 договору).

При цьому, скаржник наголосив на нікчемності п. 4.3 договору.

Крім того, скаржник вказав, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин правову позицію, зокрема, Вищого господарського суду України від 29.06.2016 року у справі №910/29735/15, Верховного Суду викладену у постанові від 06.10.2020 року у справі №916/2739/19.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.10.2020 року справу № 910/7121/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.11.2020 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "ВВ" на рішення Господарського суду Київської області від 03.09.2019 року у справі № 910/7121/20 залишено без руху.

02.11.2020 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника скаржника до суду надійшла заява про зміну апеляційної скарги, відповідно до якої останній просив провадження у даній справі в частині стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 559909,09 грн закрити, оскільки 27.10.2020 року відповідач добровільно сплатив суму основного боргу повністю.

Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки поданої апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "ВВ" на рішення Господарського суду Київської області від 03.09.2019 року у справі № 910/7121/20 та призначено до розгляду апеляційну скаргу на 17.12.2020 року.

07.12.2020 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач просив суд рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Крім того, представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що суд першої інстанції об`єктивно дослідивши всі докази у справі та сутність спірних правовідносин, дійшов правильного висновку, що як станом на день пред`явлення позову, так і на день ухвалення рішення строк (термін) оплати товару поставленого позивачем відповідачу ще не настав. Отже, відповідачем не було порушено строку (терміну) виконання договірних зобов`язань. Тобто, штрафні санкції не можуть нараховуватись, у зв`язку з відсутністю прострочення виконання зобов`язань.

При цьому, представник відповідача зазначив, що посилання позивача на судову практику стосуються різних, зокрема, за своїм характером і правовим регулюванням правовідносин та рішення у них прийняті за результатами дослідження різних доказів.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2020, у зв`язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М. на лікарняному, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/7121/20 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Майданевич А.Г., Коротун О.М.

Північний апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "ВВ" на рішення Господарського суду Київської області від 03.09.2019 у справі № 910/7121/20 до провадження у складі: головуючого судді - Сулім В.В., суддів: Майданевич А.Г., Коротун О.М. Призначив розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "ВВ" на 28.01.2021 року своєю ухвалою від 17.12.2020 року.

17.12.2020 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника скаржника до суду надійшли заперечення на відзив, відповідно до якого скаржник, зокрема, зазначив, що чинне законодавство (на яке посилається і відповідач, і господарський суд, зокрема - положення ст. 7 Господарського кодексу України) не прямо не забороняє оплачувати видатки за договором поставки, укладеним між сторонами ,у зв`язку із незатвердженням фінансового плану відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду 28.01.2021 року підтримав доводи апеляційної скарги та просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення господарського суду скасувати.

Представник відповідача в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду 28.01.2021 року заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 03.09.2020 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "ВВ" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 27.12.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "ВВ" (постачальник) та Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (замовник) було укладено договір про закупівлю № 36.1-14/2.8-5 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити замовникові товар, зазначений в пп. 1.2, 1.3 договору та відповідно до специфікації, що наведена в додатку №1 по договору (далі - специфікація договору), а замовник прийняти та оплатити такий товар відповідно до умов договору. Кількість, технічні характеристики, ціну товару зазначено в специфікації договору. Найменування Товару: меблі для дома, далі - Товар. Згідно національного класифікатора України ДК 021:2015 - 39140000-5 "Меблі для дома".

Згідно п. 3.1 договору, ціна договору складається із сумарної ціни одиниць товару, що підлягають поставці за договором, та становить 559909,09 грн включаючи ПДВ 20% - 93318,18 грн.

Якщо на момент оплати не затверджено (не погоджено) фінансовий план ДП МА "Бориспіль" на рік, в якому здійснюється фінансування, тоді оплата здійснюється протягом 10 робочих днів після офіційного опублікування інформації про затвердження фінансового плану ДП МА "Бориспіль" на рік, в якому здійснюється фінансування, за умови підписання документів, що підтверджують факт поставки товарів (п. 4.3 договору).

Відповідно до пп.4.2.1 договору, замовник протягом 30 (тридцяти) календарних днів після фактичної поставки товару та підписання видаткової накладної на товар перераховує на поточний рахунок постачальника 100% ціни фактично поставленого товару.

Строк поставки товару - 30 (тридцять) календарних днів з дати отримання письмової заявки постачальником від замовника. Датою поставки товару за договором вважається дата підписання сторонами видаткової накладної на поставлений товар. Місце поставки (передачі) товару: DDP (08300, Україна, Київська область, Бориспільський район, село Гора, вулиця Бориспіль-7, ДП МА "Бориспіль", склад) відповідно до офіційних Правил з тлумачення термінів Інкотермс 2010 (п. 5.1 договору).

Згідно з пп. 5.3.7. договору, передача - приймання товару відбувається за адресою, вказаною в п.5.3.6 договору після поставки товару. При передачі-прийманні товару уповноважені представники обох сторін перевіряють відповідність поставленого товару кількості, яка була замовлена, та специфікації/технічним вимогам, передбаченим договором. Якщо поставлений товар відповідає специфікації/технічним вимогам, передбаченим договором, та замовленій кількості, уповноважені представники сторін підписують видаткову накладну на поставлений товар.

Відповідно до п. 12.1 договору, останній набирає чинності з дати укладання його сторонами та діє до 31.12.2020 року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання тих зобов`язань, що лишились невиконаними. Датою підписання є пізніша дата, якщо договір підписується сторонами в різні дати.

Так, за правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

13.02.2020 року, на викладених умовах договору, позивачем від відповідача отримано лист №50-22-156 від 04.02.2020 року про поставку товару, з переліком найменувань товарів до поставки.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем, за період дії договору, поставлено відповідачу товар на загальну суму 559 909,09 грн, що підтверджується видатковими накладними №ВВВКФ 275/38195 від 10.03.2020 року на суму 26803,34 грн; №ВВВКФ 278/38195 від 12.03.2020 року на суму 328 487,56 грн та №ВВВКФ 277/38195 від 13.03.2020 року на суму 204 618,19 грн (наявні в матеріалах справи).

При цьому, колегія суддів відзначає, що вищезазначені видаткові накладні були підписані уповноваженою особою та скріплені печаткою відповідача без будь-яких зауважень та заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору (ч.ч. 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вказувалось вище, сторонами передбачено та закріплено у пп. 4.2.1 договору, що замовник протягом 30 (тридцяти) календарних днів після фактичної поставки товару та підписання видаткової накладної на товар перераховує на поточний рахунок постачальника 100% ціни фактично поставленого товару.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги, що п. 4.3 договору визначено, що якщо на момент оплати не затверджено (не погоджено) фінансовий план ДП МА "Бориспіль" на рік, в якому здійсняється фінансування, тоді оплата здійснюється протягом 10 робочих днів після офіційного опублікування інформації про затвердження фінансового плану ДП МА "Бориспіль" на рік, в якому здійснюється фінансування, за умови підписання документів, що підтверджують факт поставки товарів.

При цьому, колегія суддів не приймає як належне посилання скаржника на нікчемність п. 4.3 договору, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не звертався до суду з позовом про визнання недійсним п. 4.3 договору. Відтак п. 4.3 договору є чинним та дійсним.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги твердження відповідача викладені у відзиві на апеляційну скаргу, що він не відмовлявся від зобов`язання в розумінні ст.ст. 525 Цивільного кодексу України, як про це стверджує скаржник, а лише дотримувався умов договору, в тому числі істотних в частині виконання зобов`язання у визначений строк (термін).

Відповідно до ч. 2 ст. 75 Господарського кодексу України, основним плановим документом державного комерційного підприємства є фінансовий план, відповідно до якого підприємство отримує доходи і здійснює видатки, визначає обсяг та спрямування коштів для виконання своїх функцій протягом року відповідно до установчих документів. Фінансовий план підлягає затвердженню до 1 вересня року, що передує плановому, якщо інше не передбачено законом:підприємств, що є суб`єктами природних монополій, та підприємств, плановий розрахунковий обсяг чистого прибутку яких перевищує 50 мільйонів гривень, - Кабінетом Міністрів України;інших підприємств - органами, до сфери управління яких вони належать.Підприємства електроенергетики, ліцензована діяльність яких регулюється шляхом затвердження національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, складають фінансові плани з урахуванням затвердженої цією комісією структури тарифів на електричну та теплову енергію. Фінансові плани таких підприємств підлягають затвердженню до 31 грудня року, що передує плановому.За несвоєчасне подання на розгляд, погодження або затвердження річного фінансового плану та звіту про його виконання посадові особи державного комерційного підприємства несуть адміністративну відповідальність, установлену законом.

Згідно ч. ч. 2, 5 ст.52 Закону України "Про Кабінет Міністрів України", розпорядження Кабінету Міністрів України набирають чинності з моменту їх прийняття, якщо цими розпорядженнями не встановлено пізніший термін набрання ними чинності. Офіційне опублікування постанов Кабінету Міністрів України здійснюється в газеті "Урядовий кур`єр" та Офіційному віснику України, а також в інших офіційних друкованих виданнях і друкованих засобах масової інформації, визначених законом. Крім того, акти Кабінету Міністрів України оприлюднюються шляхом їх розміщення на офіційному веб-сайті Кабінету Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач 31.05.2019 року звернувся до Міністерства інфраструктури України з листом № 01-22/1-211, в якому був переданий проект фінансового плану ДП МА "Бориспіль" на 2020 рік з відповідними додатками, відповідно до вимог чинного законодавства.

При цьому, колегія суддів відзначає, що матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів опублікування фінансового плану на 2020 рік станом на день звернення позивача із позовом до суду першої інстанції.

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, на день звернення з позовом до суду першої інстанції , відповідний фінансовий план на 2020 рік затверджений не був.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги, що 03.09.2020 року (під час розгляду справи в суді першої інстанції), відповідачем була подана до суду, а останнім долучена до матеріалів справи копія газети "Урядовий Кур`єр" від 02.09.2020 року №169 (6783). В даному випуску було опубліковано розпорядження Кабінету міністрів України від 19.08.2020 року №1058-р Київ: Про затвердження фінансового плану державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на 2020 рік.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, відповідач, ще 31.05.2019 року звернувся до Міністерства інфраструктури України з листом № 01-22/1-211, в якому був переданий проект фінансового плану ДП МА "Бориспіль" на 2020 рік з відповідними додатками, відповідно до вимог чинного законодавства.

Тобто, відповідач здійснив всі передбачені порядком складання, затвердження та контролю виконання фінансового плану суб`єкта господарювання державного сектору економіки дії та вчасно подав суб`єкту управління проект фінансового звіту.

Проте, як було встановлено вище, безпосередньо, опублікування розпорядження Кабінету міністрів України від 19.08.2020 року №1058-р Київ: "Про затвердження фінансового плану державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на 2020 рік." відбулось тільки 02.09.2020 року.

Твердження скаржника, що публікація інформації про затвердження фінансового плану відповідача має настати у чітко встановлені строки та не є відкладальною обставиною не спростовує вищевикладених висновків.

З огляду на викладене та враховуючи дати видаткових накладних (10,12,13.04.2020 року), строки, встановлені сторонами для здійснення оплати (п. 4.2.1 та 4.3), а також дату офіційного опублікування фінансового плану ДП МА "Бориспіль" на 2020 рік (02.09.2020 року), суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що на момент прийняття оскаржуваного рішення, строк оплати товару, поставленого позивачем відповідачу - не настав.

Відповідно до ч. 1, 3 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписам ст. 78 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що суду першої інстанції дійшов помилкового висновку, що строк оплати товару не настав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005 року).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 року зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Апеляційний господарський суд також зазначає таке.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

З огляду на викладене та зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за договором поставки у розмірі 559 909,09 грн, як передчасні. Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції також дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних, інфляційних втратах та пені, як похідних вимогах від основного зобов`язання.

Щодо посилання скаржника на судову практику, колегія суддів відзначає наступне.

Так, практика Вищого господарського суду України викладена у постанові від 29.06.2016 року у справі №910/29735/15 стосується правовідносин, що не є подібними до тих правовідносин, які виникли між учасниками даної справи, а саме, в даній справі було передбачено, що оплата за виконані роботи здійснюється лише за умови отримання заявником бюджетних коштів. Натомість, в укладеному між сторонами договорі, а сааме п. 4.3 договору мова йде про обставину, яка неминуче має настати і зобов`язання відповідача не залежить від бюджетних асигнувань.

Також, посилання скаржника на практику Верховного Суду викладену в постанові від 06.10.2020 року у справі № 916/2739/19 є неприйнятними з огляду на те, що таку постанову прийнято Верховним Судом з огляду на іншу фактично-доказову базу у відповідній справі, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших встановлених обставин, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) прийнято відповідне судове рішення, зокрема у справі У916/2739/19 умовами спірного договору було передбачено відкладальну та скасувальну обставину в розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України.

Крім того, зі змісту постанови у справі №916/2739/19 вбачається, що саме дії відповідача зумовили не затвердження фінансових планів у визначені законом строки, тоді як, у даній справі відповідач вчасно здійснив свої обов`язки щодо порядку затвердження фінансового плану, що не заперечується позивачем.

Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що сума основного боргу 559909,09 грн була сплачена відповідачем на користь апелянта після винесення оскаржуваного рішення, оскільки станом на день її сплати, обов`язок відповідача сплатити позивачу вартість поставленого товару настав.

З огляду на зазначене - клопотання про закриття провадження задоволенню не підлягає.

Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "ВВ" на рішення: Господарського суду Київської області від 03.09.2020 року у справі: №910/7121/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 03.09.2020 року у справі №910/7121/20 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/7121/20 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

А.Г. Майданевич

Дата складення повного тексту 12.02.2021 року.