ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2021 р. Справа№ 927/886/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Коротун О.М.

Суліма В.В.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Комунального підприємства «Діловий центр» Чернігівської обласної ради

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.11.2020 (повний текст рішення складено 16.11.2020)

у справі № 927/886/20 (суддя Романенко А.В.)

за позовом Комунального підприємства «Діловий центр» Чернігівської обласної ради

до Приватного підприємства «Регіональне інформаційно-інвестиційне агентство»

про стягнення 159 934,60 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року Комунальне підприємство «Діловий центр» Чернігівської обласної ради (далі - позивач, КП «Діловий центр») звернулось до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Приватного підприємства «Регіональне інформаційно-інвестиційне агентство» (далі - відповідач, ПП «Регіональне інформаційно-інвестиційне агентство») про стягнення 159934,60 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на неналежне виконання відповідачем умов договору оренди приміщень №41/10 від 02.09.2010 та додаткової угоди №1 щодо оплати вартості послуг з орендного користування нежитловим приміщенням, у зв`язку з чим, просив стягнути з відповідача 159934,60 грн., з яких: 154473,87 грн. - основного боргу за період січень, березень, червень, липень, серпень 2020, 475,52 грн. - інфляційних нарахувань за період з березня по серпень 2020, 4523,25 грн. - 10% річних за період з 20.02.2020 по 30.09.2020 та 461,96 грн. - пені за період з 20.02.2020 по 11.03.2020.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 11.11.2020 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Приватного підприємства «Регіональне інформаційно-інвестиційне агентство» на користь Комунального підприємства «Діловий центр» Чернігівської обласної ради 11 589,54 грн. основного боргу, 582,07 грн. відсотків річних, 77,41 грн. пені, 183,76 грн. судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Комунального підприємства «Діловий центр» Чернігівської обласної ради на користь Приватного підприємства «Регіональне інформаційно-інвестиційне агентство» 5 540,40 грн. витрат на правову допомогу.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що відповідач в порушення покладеного на нього законом та договором обов`язку, своє зобов`язання щодо оплати вартості послуг з орендного користування нежитловим приміщенням не виконав своєчасно за період з 01.01.2020 по 31.01.2020 (прострочено оплату на 4 календарні дні) та за період з 01.03.2020 по 11.03.2020, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Щодо нарахованої позивачем заборгованості за оренду нежитлового майна за період з 12.03.2020 по 31.08.2020 суд першої інстанції вказав, що відповідач, як орендар нерухомого майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області, що використовує орендоване приміщення під розміщення закладу громадського харчування, на підставі чинного рішення Чернігівської обласної ради звільнений від сплати орендної плати за його використання з 12.03.2020 до завершення карантину, дію якого продовжено на підставі постанови КМУ від 22.07.2020 №641 (зі змінами від 13.10.2020 №956) до 31.12.2020.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Комунальне підприємство «Діловий центр» Чернігівської обласної ради звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.11.2020 у справі № 927/886/20 та прийняти нове, яким задовольнити вимоги позивача в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заборгованості відповідача з орендної плати за період з 01.01.2020 по 31.01.2020 у розмірі 36 569,89 грн., оскільки заборгованість з оплати комунальних послуг, станом на 19.02.2020 склала 211 436,94 грн., що підтверджується листом вих. №152-20 від 19.02.2020 та відповіддю на адвокатський запит вих. №550-20 від 25.09.2020.

Щодо відмовлення судом першої інстанції в частині стягнення заборгованості за період з 12.03.2020 по 31.03.2020 та з 05.06.2020 по 31.08.2020 апелянт вказує, що в силу закону та договору відповідач зобов`язаний був оплачувати оренду нерухомого майна, оскільки підприємство у спірному періоду фактично користувалося вказаним майном, здійснювало підприємницьку діяльність та отримувало прибуток.

Скаржник стверджує, що відповідачем не надано суду першої інстанції жодних належних та фактичних доказів на підтвердження понесення витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, не надано детального опису робіт (наданих послуг), звіту про виконану роботу, акту приймання-передачі наданих послуг, банківської виписки про зарахування відповідних коштів, що підтверджувало б отримання адвокатом відповідних коштів чи прибуткового касового ордеру.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, Приватне підприємство «Регіональне інформаційно-інвестиційне агентство» у своєму відзиві, наданому до суду 04.01.2021, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає та рішення слід залишити без змін. Крім того, відповідач вказує, що судом правомірно відхилено доводи позивача щодо зарахування коштів на підставі п. 3.9 договору в рахунок відшкодування вартості комунальних послуг з огляду на відсутність в матеріалах справи належних доказів на підтвердження наявності у підприємства простроченої заборгованості по комунальним платежам, з визначенням періоду та складових. При цьому, позивач у позовній заяві не вказував про наявну заборгованість з оплати комунальних послуг.

Відповідач наголошує, що він, як орендар нерухомого майна, що використовує орендоване приміщення під розміщення закладу громадського харчування, звільнений від сплати за оренду приміщення з 12.03.2020 до завершення карантину, відповідно до рішення Чернігівської обласної ради.

Приватне підприємство «Регіональне інформаційно-інвестиційне агентство» стверджує, що додані до відзиву на позовну заяву додатки слугують як доказ понесених судових витрат відповідачем в суді першої інстанції.

Узагальнені доводи заперечення на відзив

15.01.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача до суду надійшли заперечення на відзив на апеляційну скаргу, які за своїм змістом є тотожними апеляційній скарзі.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.12.2020 справу № 927/886/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Коротун О.М., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Діловий центр" Чернігівської обласної ради на рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.11.2020 у справі № 927/886/20 та призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників.

З огляду на наявність у матеріалах справи належних доказів повідомлення сторін про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, та закінчення процесуальних строків на подання до суду документів, встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2020, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

02.09.2010 між Комунальним підприємством «Діловий центр» Чернігівської обласної ради (орендодавець) та Приватним підприємством «Регіональне інформаційно-інвестиційне агентство» (орендар) укладено договір оренди приміщення №41/10 в будівлі, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області та розташованих по проспекту Миру, 20, у м. Чернігові (далі - договір).

Відповідно до пункту 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування частину нежитлового приміщення (надалі - майно), розташованого в будівлі по проспекту Миру, 20, у м. Чернігові, закріпленого за орендодавцем на праві господарського відання, в складі приміщень, які знаходяться у підвалі вищезазначеної будівлі, загальною площею 377,3 кв.м, що мають окремий вхід.

Згідно з пунктом 1.1.2 договору приміщення передається в оренду з метою розміщення в ньому підприємства громадського харчування: їдальні, дитячого кафе, буфету, кафе-морозиво (без реалізації горілчаних виробів), а саме частина будівлі бувшого готельного комплексу « Десна » - приміщення підвалу: літ. 1-33, літ. 1-36, літ. 1-38, з літ. 1-40 по літ. 1-56, літ. 1-58, з літ. 1-70 по літ. 1-72, літ. 1-ІІ, літ. 1-ІІІ - площею 377,3 кв.м.

Орендна плата є платежем у грошовій формі, який вносить орендар орендодавцеві та до обласного бюджету на підставі рахунків незалежно від наслідків діяльності орендаря та сплачується за весь термін фактичного користування майном, що визначається на підставі акту приймання-передачі майна в оренду та акту приймання-передачі майна (повернення майна з оренди) (пункт 3.1 договору).

За умовами пунктів 3.3, 3.4 договору розмір орендної плати визначений з використанням знижених орендних ставок (коефіцієнтів цільового використання) згідно з додатком до рішення обласної ради від 05.06.2009 «Про зміну орендних ставок» (з урахуванням змін внесених рішенням від 14.05.2010 Чернігівської обласної ради (23-ї сесії 5-го скликання)) впроваджується тимчасово до 01.01.2011, та в указаний період розраховується виходячи з орендної ставки 5,2% (повна ставка 8%), що затверджена для об`єктів оренди за цільовим призначенням: підприємства громадського харчування - їдальні, дитячі кафе, буфети, кафе-морозиво (без реалізації горілчаних виробів).

Базовий розмір запропонованої орендарем орендної плати визначений згідно з протоколом №2 засідання конкурсної комісії від 10.08.2010 і становить 7916,67грн (з ПДВ). Розмір орендної плати за перший місяць оренди (вересень 2010) визначається шляхом множення базового розміру орендної плати на індекси інфляції за липень, серпень та вересень 2010, ПДВ розраховується і сплачується в розмірах та порядку згідно з чинним законодавством.

Нарахування та сплата орендної плати починаючи з 01.01.2011 встановлюється відповідно до умов Договору та визначається згідно з таблицею 2 Методики розрахунку та порядку використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області, затвердженої рішенням обласної ради від 18.09.2006 із змінами та доповненнями (чинної на момент укладення цього договору).

У пункті 3.12 договору сторони погодили, що орендодавець в односторонньому порядку змінює розмір орендної плати в разі зміни Методики розрахунку та порядку використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області, цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України та рішеннями Чернігівської обласної ради з дня набуття ними чинності.

Пунктами 3.5, 3.6 договору передбачено, що розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Орендна плата нараховується починаючи з дати підписання акту приймання-передачі майна в оренду, сплачується орендарем щомісячно в 10-денний термін після офіційного повідомлення про індекс інфляції за минулий місяць, шляхом перерахування на поточні рахунки орендодавця та обласного бюджету. Перерахування орендної плати здійснюється орендарем на підставі рахунку та акту наданих послуг, які щомісячно надаються орендодавцем.

До орендної плати не включається оплата комунальних послуг (водопостачання, водовідведення, газ, електрична та теплова енергія і т.п.), які орендар сплачує за окремими договорами з постачальниками таких послуг. Якщо комунальні послуги сплачує орендодавець, то орендар компенсує йому здійснені витрати пропорційно займаній площі (або кількості працюючих осіб в залежності від виду комунальних послуг) згідно з виставленими рахунками в п`ятиденний термін з моменту їх виставлення. Орендодавець одночасно з рахунками надає орендареві акт наданих комунальних послуг, які останній повинен підписати та повернути орендареві не пізніше трьох днів з моменту отримання (пункт 3.2 договору).

Сторони у пункті 3.9 договору погодили, що в разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання грошового зобов`язання в повному обсязі, ця сума погашає вимоги орендодавця в такій черговості: в першу чергу відшкодовується вартість комунальних послуг; у другу чергу сплачуються проценти та неустойка; в третю чергу сплачується сума орендної плати.

Договір діє з 02.09.2010 по 23.08.2025 включно (пункт 10.1 договору).

Пунктом 10.2 договору визначено, що умови зберігають силу протягом всього строку дії договору (02.09.2010 по 23.08.2025), крім умов щодо розміру орендної плати, які відповідно до п. 3.12 договору змінюються орендодавцем в односторонньому порядку.

Договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Денисенко О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1261.

Факт прийому-передачі в оренду майна комунальної власності посвідчено двостороннім актом №1, за яким орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове оплатне користування частину нежитлового приміщення, розташованого за адресою проспект Миру, 20, в місті Чернігові, закріпленого за орендодавцем на праві господарського відання, в складі приміщень, які знаходяться в підвалі вищезазначеної будівлі, загальною площею 377,3кв.м., що мають окремий вхід, а саме: частина будівлі бувшого готельного комплексу « Десна » - приміщення підвалу: літ. 1-33, літ. 1-36, літ. 1-38, з літ. 1-40 по літ. 1-56, літ. 1-58, з літ. 1-70 по літ. 1-72, літ. 1-ІІ, літ. 1-ІІІ - площею 377,3 кв.м. Майно забезпечене централізованим електро-, тепло- та водопостачанням, підключене до водовідведення. Внутрішні електричні та сантехнічні системи та обладнання знаходяться в задовільному стані.

Пунктом 1.3 акту передбачено, що зазначеним у розділі 1 майном орендар користується в відповідності до діючого законодавства і використовує тільки за цільовим призначенням для розміщення підприємства громадського харчування: їдальні, дитячого кафе, буфету, кафе-морозиво (без реалізації горілчаних виробів).

Рішенням Чернігівської обласної ради (19-ї сесії 7-го скликання) від 25.09.2019 №61-19/VII та рішенням Чернігівської обласної ради (24-ї сесії 7-го скликання) від 01.07.2020 №41-24/VII "Про розподіл орендної плати КП "Діловий центр" ЧОР" для Комунального підприємства «Діловий центр» Чернігівської обласної ради на період з 01.08.2019 по 31.12.2020 встановлено наступний розподіл орендної плати - 100 відсотків орендної плати підприємству (зміст цих документів офіційно оприлюднено на сайті Чернігівської обласної ради за електронною адресою: https://chor.gov.ua).

Звертаючись з позовною заявою позивач вказав, що у період за січень, березень, червень, липень, серпень 2020 року у відповідача утворилась заборгованість за договором щодо сплати за оренду приміщення в загальному розмірі 154 473,87 грн., а також за порушення зобов`язань нарахував до стягнення: 475,52 грн. інфляційних втрат за прострочення сплати орендного платежу за січень 2020, нарахованих за період з березня 2020 по серпень 2020; 4523,25 грн. відсотків річних за збільшеною ставкою (10%) згідно з п. 9.5 договору, нарахованих за період з 20.02.2020 по 30.09.2020 та 461,96 грн. пені, нарахованої за п. 3.7., п. 9.6 договору в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за період з 20.02.2020 по 11.03.2020 за прострочення сплати орендного платежу за січень 2020.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України та статті 173 Господарського кодексу України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, договір, укладений між Комунальним підприємством «Діловий центр» Чернігівської обласної ради та Приватним підприємством «Регіональне інформаційно-інвестиційне агентство», за своєю правовою природою відноситься до договорів оренди.

Статтею 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що оренда - це речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно в користування за плату на певний строк.

Як встановлено частинами 1, 6 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України, з урахуванням особливостей передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частинами 1, 4 статті 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

З урахуванням змісту наведених норм вбачається, що в орендаря наявний обов`язок сплачувати оренду плату за весь час користування об`єктом оренди.

Суд першої інстанції встановив, що позивач нарахував відповідачу орендну плату за користування спірним приміщенням: за січень 2020 в сумі 36596,89 грн.; за березень 2020 в сумі 36779,00 грн. (31 календарний день) (перерахунок проведено в травні та червні 2020); за червень 2020 в сумі 7101,52 грн. (за 26 календарних днів, з 05.06. 2020 по 30.06. 2020, за вирахуванням вартості послуг з оренди за 20 календарних днів березня в сумі 23728,39 грн. та вартості послуг з оренди за травень в сумі 1461,07 грн.); за липень 2020 в сумі 37035,26 грн. та за серпень 2020 в сумі 36961,20 грн.

У двосторонньому порядку сторонами відповідно до п. 3.6 договору складено акт надання послуг №УА-0000090 від 31.01.2020, за яким орендодавцем надано, а орендарем отримано в січні 2020 послуги з оренди приміщення по пр-т. Миру, 20, м. Чернігів на загальну суму 36596,89 грн. Акти приймання-передачі послуг за наступні місяці, що увійшли до спірного періоду, матеріали справи не містять.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем виставлено відповідачу наступні рахунки: №УА-0000090 від 31.01.2020 (за січень 2020); №УА-0000523 від 31.03.2020 (за березень 2020); №УА-0001172 від 30.06.2020 (за червень 2020); №УА-0001393 від 31.07.2020 (за липень 2020); №УА-0001616 від 31.08.2020 (за серпень 2020). Вказані рахунки направлялись відповідачу супровідними листами: №144-20 від 14.02.2020; №254-20 від 16.04.2020 та №362-20 від 03.07.2020 (повторно); №411-20 від 16.07.2020; №468-20 від 17.08.2020; №533-20 від 15.09.2020, які отримані останнім 19.02.2020, 06.07.2020, 21.07.2020, 19.08.2020, 17.09.2020.

Суд першої інстанції зазначив, що позивачем з 01.01.2011 правомірно розраховано орендну плату за договором виходячи з базового місяця оренди (січень 2011року) в розмірі 12392,14 грн., керуючись чинною станом на 01.01.2011 Методикою за повною ставкою цільового використання орендованого майна на рівні 8% (для підприємств громадського харчування: їдальні, дитячі кафе, буфети, кафе-морозиво) (таблиця 2).

Виходячи зі змісту частини 1 статті 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише в випадках, установлених законом або за домовленістю сторін.

За частиною 2 статті 793 Цивільного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

За статтею 794 Цивільного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше ніж на три роки, також підлягає державній реєстрації.

Статтею 654 цього Кодексу передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 статті 210 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин підлягає державній реєстрації лише в випадках, установлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. За частиною 1 статті 220 цього Кодексу в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Місцевий господарський суд встановив, що додаткова угода №1 від 31.12.2010 до договору оренди нерухомого майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області від 02.09.2010 №41/10 (копія наявна в матеріалах справи) складена сторонами в простій письмовій формі, без її нотаріального посвідчення та державної реєстрації, всупереч вимогам статей 654, 793, 794 Цивільного кодексу України. Відтак, суд першої інстанції правомірно залишив поза увагою зміст додаткової угоди №1 від 31.12.2010.

Щодо нарахування основної заборгованості відповідачу з орендної плати за січень 2020 в розмірі 36 596,89 грн., колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи наявні належним чином засвідчені копії платіжних доручень №1645 від 24.02.2020 на суму 17600,00 грн. та №1646 від 25.02.2020 на суму 18996,89 грн., в яких підстава платежу зазначена "рахунок за січень 2020 №УА-0000090 від 31.01.2020". Отже, заборгованість за оренду за січень 2020 відсутня, оскільки оплачена відповідачем у повному обсязі до подачі позову до суду першої інстанції (01.10.2020).

Суд апеляційної інстанції не приймає доводи скаржника щодо зарахування вказаних коштів на підставі п. 3.9 договору в рахунок відшкодування вартості комунальних послуг (за період січень 2017 та частково січень 2018), з огляду на відсутність в матеріалах справи належних доказів на підтвердження наявності у відповідача простроченої заборгованості по комунальним платежам, з визначенням періоду та складових.

За умовами пункту 3.2 договору сторони в двосторонньому порядку складають акти наданих комунальних послуг (водопостачання, водовідведення, газ, електрична та теплова енергія і т.п.), що мають бути компенсовані орендарем пропорційно займаній площі згідно з виставленими рахунками, за умови підтвердження фактичних витрат орендодавця.

Акти наданих комунальних послуг та рахунки, виставлені до їх оплати відповідачу, на підтвердження наявності в нього простроченої заборгованості по комунальним платежам, що в тому числі може бути погашена в порядку п. 3.9 договору за рахунок неповного платежу за послуги з оренди, матеріали справи не містять.

Отже, позивачем на підставі належних доказів не доведено факт наявності у відповідача простроченої заборгованості з комунальних платежів станом на 24-25 лютого 2020, в рахунок якої зараховано кошти в сумі 36596,89 грн., сплачені за платіжними дорученнями №1645 від 24.02.2020, №1646 від 25.02.2020.

Колегія суддів зазначає, що відповідь на адвокатський запит вих. №550-20 від 25.09.2020 та листи-звернення від 19.02.2020 №152-20, від 19.03.2020 №206-20, від 15.06.2020 №346-20 КП «Діловий центр» до відповідача з попередженнями про можливість списання на підставі п. 3.9 договору в рахунок боргу з комунальних платежів орендної плати, сплачуваної підприємством, не є належними доказами на підтвердження дійсного розміру цієї заборгованості, її складових та періоду.

Стосовно нарахування основної заборгованості відповідачу з орендної плати за березень, червень, липень, серпень 2020, слід зазначити наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 22.04.2020 № 291) установлено з 12.03.202 по 11.05.2020 на всій території України карантин. Заборонено, зокрема до 11.05.2020 роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо).

В подальшому, до вказаної вище постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 неодноразово вносились зміни. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 №641 з подальшими змінами від 13.10.2020 №956 продовжено дію карантину на всій території України до 31.12.2020.

Пунктом 14 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (в редакції Закону України від 13.04.2020) встановлено, що на час дії відповідних обмежувальних карантинних заходів, запроваджених Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), обставинами, за які наймач (орендар) не відповідає відповідно до частини другої статті 286 Господарського кодексу України, частин четвертої та шостої статті 762 Цивільного кодексу України, також є заходи, запроваджені суб`єктами владних повноважень, якими забороняються певні види господарської діяльності з використанням орендованого майна, або заходи, якими забороняється доступ до такого майна третіх осіб.

Рішенням двадцять третьої сесії Чернігівської обласної ради сьомого скликання від 12.05.2020 № 55-23/VII «Про звільнення від сплати за оренду майна» (далі - рішення № 55-23/VII) вирішено:

звільнити з 12.03. 2020 по 11.05. 2020 року всіх орендарів від сплати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області, крім операторів мобільного зв`язку;

на період дії карантину орендарям нерухомого та іншого індивідуально визначеного майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області не нараховувати пеню за несвоєчасну сплату або сплачену не в повному обсязі орендну плату за період з 12.03.2020 по останню офіційну дату завершення дії карантину, яка встановлена Кабінетом Міністрів України;

застосування цього рішення не потребує внесення змін до договорів оренди майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області.

Рішенням двадцять третьої сесії Чернігівської обласної ради сьомого скликання від 22.05.2020 № 91-23/VII «Про внесення змін до рішення обласної ради від 12.05.2020 року № 55-23/VII «Про звільнення від сплати за оренду майна» (надалі - рішення № 91-23/VII) внесено зміни до рішення № 55-23/VII, якими п. 1 останнього викладено в наступній редакції: «Звільнити з 12.03.2020 по 11.05.2020 всіх орендарів від сплати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області, крім операторів мобільного зв`язку та бюджетних установ.

Звільнити з 12.03.2020 до завершення карантину від сплати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області орендарів, які орендують приміщення для розміщення закладів освіти приватної та державної форми власності, закладів громадського харчування».

Розпорядженням Чернігівського міського голови від 25.05.2020 № 72-р «Про послаблення протиепідемічних заходів на території міста Чернігова» (надалі - розпорядження № 72-р) дозволено з 10.06.2020 на території міста Чернігова, за умови дотримання встановлених протиепідемічних вимог і карантинних обмежень, рекомендацій МОЗ України та постанов Головного санітарного лікаря України, зокрема діяльність закладів громадського харчування, зокрема приймання відвідувачів у приміщеннях.

Розпорядженням Чернігівського міського голови від 04.06.2020 № 77-р «Про внесення змін до розпорядження міського голови «Про послаблення протиепідемічних заходів на території міста Чернігова» від 25 травня 2020 року № 72-р» до розпорядження № 72-р внесені зміни шляхом доповнення його п. 2 наступного змісту: «Дозволити з 5 червня 2020 року на території міста Чернігова, за умови дотримання встановлених протиепідемічних вимог і карантинних обмежень, рекомендацій МОЗ України та постанов Головного санітарного лікаря України, зокрема діяльність закладів громадського харчування, зокрема приймання відвідувачів у приміщеннях».

Відповідно до Конституції України система та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначається Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

За змістом статей 2, 16, 60, 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Враховуючи вказане вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що нарахування відповідачу орендної плати за договором починаючи з 12.03.2020 по 31.03.2020 та з 05.06.2020 по 31.08.2020 (спірний період) є неправомірним, відтак позов у цій частині задоволенню не підлягає.

При цьому, розпорядження Чернігівської міської ради від 25.05.2020 №72-р «Про послаблення протиепідемічних заходів на території міста Чернігова», з урахуванням змін внесених розпорядженням Чернігівської міської ради від 04.06.2020 №77-р, за яким дозволено з 05.06.2020 на території м. Чернігова (за умови дотримання встановлених протиепідемічних вимог і карантинних обмежень, рекомендацій МОЗ України та постанов Головного державного санітарного лікаря) діяльність закладів харчування, зокрема приймання відвідувачів у приміщенні, не впливає на чинність рішення Чернігівської обласної ради від 12.05.2020 №55-23/VII "Про звільнення від сплати за оренду майна" (з внесеними змінами від 22.05.2020 №91-23/VII).

Таким чином, матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача простроченої заборгованості за користування орендованим приміщенням у період 01.03.2020 по 11.03.2020 в сумі 11589,54 грн., за вирахуванням часткової оплати в сумі 1461,07грн, сплаченої відповідачем 07.07.2020 у рахунок коригуючого рахунку №УА-0000955 від 31.05.2020, у якому проведено перерахування вартості послуг з оренди приміщення, в тому числі за березень 2020.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову в частині стягнення боргу за оренду приміщення за договором у період з 01.03.2020 по 11.03.2020 в сумі 11589,54 грн В іншій частині вимог щодо стягнення боргу за орендну плату за період з 01.01.2020 по 31.01.2020, з 12.03.2020 по 31.03.2020 та з 05.06.2020 по 31.08.2020, в сумі 142 884,33 грн., судом першої інстанції правомірно відмовлено у зв`язку з безпідставністю.

Крім того, позивачем заявлено похідні вимоги про стягнення з відповідача, а саме: 475,52 грн. інфляційних нарахувань за період з березня по серпень 2020 за порушення строків виконання грошового зобов`язання по своєчасній сплаті орендного платежу за січень 2020; 4523,25 грн. 10% річних за період з 20.02.2020 по 30.09.2020 та 461,96 грн. пені за період з 20.02.2020 по 11.03.2020 за порушення строків виконання грошового зобов`язання по своєчасній сплаті орендного платежу за січень 2020.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом. Виходячи зі змісту частини 1 статті 612 вказаного Кодексу, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його в строк, установлений договором або законом.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За умовами п. 9.5 договору в разі несвоєчасного виконання зобов`язань по сплаті орендної плати згідно з п. 3.6 договору орендар повинен сплатити орендодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення платежу, включаючи день оплати, а також 10% річних від простроченої суми.

Тобто, сторони погодили інший розмір відсотків ніж той, що встановлений частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, що узгоджується зі змістом даної норми.

За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується прострочення відповідачем грошових зобов`язань по оплаті орендної плати за договором, нарахованої за фактичне користування відповідачем орендованим майном у період з 01.01.2020 по 31.01.2020 та в період з 01.03.2020 по 11.03.2020, суд, перевіривши розрахунки відсотків річних за заявлений період, керуючись частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України та умовами п. 9.5 договору, дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення відсотків річних у сумі 582,07 грн. В іншій частині вимог щодо стягнення відсотків річних у сумі 3941,18 грн. судом першої інстанції вірно відмовлено.

Також, місцевим господарським судом правильно відмовлено в позові в частині вимог про стягнення 475,52 грн. інфляційних втрат за період з березня по серпень 2020, нарахованих за прострочення виконання грошового зобов`язання по своєчасній сплаті орендного платежу за січень 2020, оскільки, як встановлено місцевим господарським судом, орендна плата за січень 2020 сплачена відповідачем у повному обсязі станом на 25.02.2020, а тому підстави для нарахування інфляційних втрат за заявлений період відсутні.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання.

В силу статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України).

Приписами статтей 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. При цьому, передбачений приписом ч. 6 ст. 232 ГК України строк за порушення грошових зобов`язань, не є позовною давністю, а є періодом часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. Законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду.

Отже, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців.

За пунктами 9.6 договору в разі несвоєчасного виконання зобов`язання по сплаті орендної плати за п. 3.6 договору орендар повинен сплатити обласному бюджету суму пені, нараховану відповідно до п. 3.7 договору, за яким орендна плата, перерахована несвоєчасно або в неповному обсязі, підлягає індексації та стягується за весь період заборгованості з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Апеляційний господарський суд, перевіривши, за допомогою програми "Ліга:Закон", розрахунок пені, наведений позивачем та судом першої інстанції, дійшов висновку, що сума пені за січень 2020 нарахована за період з 21.02.2020 по 24.02.2020 у розмірі 77,41 грн. є арифметично правильною. Судом першої інстанції відмовлено в частині стягнення 384,55 грн. пені за період з 25.02.2020 по 11.03.2020, оскільки станом на 25.02.2020 орендна плата за січень 2020 сплачена відповідачем у повному обсязі.

Згідно з частинами 1-4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Таким чином, позивачем доведено порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, як орендодавця, за договором в частині своєчасного отримання орендної плати за період з 01.01.2020 по 31.01.2020 (прострочено оплату на 4 календарні дні) та за період з 01.03.2020 по 11.03.2020 (остаточний розрахунок до цього часу не проведено).

При ухваленні рішення, суд, зокрема вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат, до яких у тому числі, належить судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Приватне підприємств «Регіональне інформаційно-інвестиційне агентство» у відзиві на позовну заяву вказало, що планує понести витрати на надання правової допомоги в суді першої інстанції у розмірі 6 000 грн.

Відповідно до частин 1 та 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити в зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, відносяться витрати понесені учасником справи на отримання професійної правничої допомоги.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За змістом частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України докази на підтвердження розміру судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частиною 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Пунктом 1 частини 2 цієї ж статті визначено, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану із справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

За приписами частини 3 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Частиною 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) (1); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) (2); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (3); ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (4).

За частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити а зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Виходячи з аналізу вказаних норм для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу суд повинен враховувати критерії складності справи, обсяг наданих адвокатом послуг, кваліфікації і досвіду адвоката, ціни позову, а також керуватися принципами розумності та справедливості.

На підтвердження фактичних витрат надання правничої допомоги відповідач долучив до матеріалів справи: договір про надання правової (правничої) допомоги від 09.10.2020; ордер на надання правничої (правової) допомоги №1005330; копію платіжного доручення від 13.10.2020 №1688 на суму 6000,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 09.10.2020 між ПП «Регіональне інформаційно-інвестиційне агентство» (клієнт) та адвокатом Лопаткою Володимиром Миколайовичем укладено договір про надання правової (правничої) допомоги.

Відповідно до пункту 1.1 договір про надання правової (правничої) допомоги клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надати клієнту правову (правничу) допомогу при розгляді судом господарської справи №927/886/20 на умовах визначених цим договором.

За умовами пункту 3.2. договору про надання правової (правничої) допомоги розмір гонорару адвоката за надання правової допомоги складає 6000,00грн по кожній судовій інстанції окремо, які сплачуються клієнтом на користь адвоката на протязі 10 робочих днів з дня підписання цього договору.

Суд першої інстанції встановив, що відповідачу в межах судового розгляду даного спору адвокатом Лопаткою В.М. надано професійну правничу допомогу, зокрема складено відзив на позов та мотивовані заперечення на відповідь на відзив та забезпечена участь у судових засіданнях 02.11.2020 та 11.11.2020.

У судовому засіданні Господарського суду Чернігівської області 11.11.2020 представник відповідача просив покласти заявлені витрати в розмірі 6000,00 грн. на позивача.

Європейський суд з прав людини в справі East/West Alliance Limited проти України зазначив, що угода щодо гонорару адвоката не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Тобто, судові витрати на професійну правничу допомогу повинні бути фактичними, неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

За частиною 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи (1); чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (2); поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (3); дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (4).

Отже, беручи до уваги ступінь складності справи, характер та обсяг наданих адвокатом послуг (включаючи підготовку правової позиції відповідача відносно заявлених вимог та супроводження справи під час судового розгляду), за відсутності мотивованих заперечень позивача відносно заявленого розміру, виходячи з принципу розумності, справедливості та пропорційності, керуючись частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд Чернігівської області дійшов вірного висновку про покладання на позивача відшкодування відповідачу судових витрат на професійну правничу допомогу в межах доведеного розміру в сумі 5540,40 грн. (пропорційно розміру задоволених вимог).

На переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Комунального підприємства «Діловий центр» Чернігівської обласної ради на рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.11.2020 у справі № 927/886/20 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.11.2020 у справі № 927/886/20 слід залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню до Верховного Суду судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Діловий центр» Чернігівської обласної ради на рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.11.2020 у справі № 927/886/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.11.2020 у справі № 927/886/20 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на Комунальне підприємство «Діловий центр» Чернігівської обласної ради.

4. Матеріали справи № 927/886/20 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.М. Коротун

В.В. Сулім