ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2021 р. Справа№ 910/11294/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Суліма В.В.

за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна»

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2020

у справі № 910/11294/20 (суддя - Ващенко Т.М.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Віді-Страхування»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна»

про стягнення 96 243, 57 грн,

розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи відповідно до ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог

Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Віді-Страхування" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" про стягнення 96 243, 57 грн, з яких: 91 863, 20 грн страхового відшкодування, 3 242, 82 грн пені, 459, 87 грн інфляційних втрат, 677, 68 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем, як страховиком виплачено страхувальнику страхове відшкодування, внаслідок чого позивачем отримано право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на користь ТОВ «Страхова компанія «Віді-Страхування» 2 840, 00 грн страхового відшкодування, 677, 68 грн 3 % річних, 3 242, 81 грн пені, 1 968, 12 грн судового збору. В іншій частині в позові відмовлено.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду та межі апеляційного перегляду рішення суду

Не погодившись з ухваленим рішенням, ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» 27.11.2020 (згідно з відтиском штемпеля відділення поштового зв`язку) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2020 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 у справі № 910/11294/20; призначено до розгляду вказану апеляційну скаргу у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених в ній доводів

Так, скаржник зазначає, що оскаржуване рішення є частково незаконним, необґрунтованим та таким, яке ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Апелянт стверджує, що виплата страхового відшкодування на підставі рахунку №ЕЛюС-0020013 від 11.09.2019 та рахунку №ЕЛюС-0027148 від 28.11.2019 є помилковою, оскільки положеннями Закону визначена вимога щодо відшкодування у встановленому цим Законом порядку оціненої шкоди, яка здійснюється шляхом проведення оцінки чи експертизи пошкодженого майна. Таким апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, виходячи із фактично здійснених витрат на ремонт пошкодженого ТЗ.

Також апелянт зазначає про відсутність між сторонами договірних відносин, тобто наявні лише відносини відшкодування шкоди, які не передбачають нарахування неустойки (пені) у разі звернення страхової з регресним позовом чи в порядку суброгації. А тому скаржник вважає, що судом першої інстанції не досліджено правових підстав стягнення пені на підставі п. 36.5 ст. 35 Закону, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи.

А тому скаржник просив апеляційну скаргу у даній справі задовольнити, рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позову скасувати з прийняттям нового рішення про відмову в позові повністю.

У відповіді на відзив скаржник посилається на ст. 551 Цивільного кодексу України та висновки Великої Палати Верховного Суду.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Відповідач у поданому відзиві проти доводів апеляційної скарги заперечує, вважає їх не обґрунтованими з наступних підстав.

Так, позивач стверджує, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом. Так, визначаючи розмір заподіяної шкоди, суди мають виходити із фактичної суми, встановленої висновком судової експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Вказана позиція, на думку позивача, узгоджується з позицією, зазначеною в постанові КГС ВС від 13.03.2018 у справі № 910/9396/17.

Щодо доводів апелянта про відсутність договірних правовідносин, позивач зазначає, що не погоджується з такою позицією відповідача, оскільки в даному випадку виникли відносини суброгації, які на відмінно від регресу є договірними, а тому застосування положень ст. 625 ЦК України є правомірним.

Таким чином, відповідач просив враховувати доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

01.09.18 між позивачем, як страховиком, та ОСОБА_1 , як страхувальником та АТ «Ощадбанк» як вигодонабувачем, укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № -11441 (надалі - Договір), за умовами якого позивач прийняв під страховий захист автомобіль марки Lexus, д.р.н. НОМЕР_1 .

02.09.19 по пр. В.Лобановського, 130 в місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП) за участю застрахованого автомобіля Lexus, д.р.н. НОМЕР_1 та автомобіля Volkswagen, номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , у зв`язку з чим вказані автомобілі зазнали механічних пошкоджень.

ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_2 вимог Правил дорожнього руху України, що встановлено постановою Голосіївського районного суду міста Києві від 06.12.19 в адміністративній справі № 752/19385/19.

На підставі страхового акту № 4422 від 01.10.19, рахунку від 11.09.19, акту виконаних робіт від 29.10.19, страхового акту № 4925 від 11.12.19, рахунку від 28.11.19, акту виконаних робіт від 04.12.19, заяв страхувальника щодо виплати страхового відшкодування, виконуючи свої зобов`язання за Договором, позивач здійснив відшкодування завданої шкоди внаслідок спірної ДТП шляхом виплати коштів у сумі 93 863, 20 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 4498 від 03.10.19 та № 5804 від 13.12.19.

Крім вказаного, відповідно до звіту від 17.01.19 вартість відновлювального ремонту вказаного авто склала 91 023, 20 грн.

Вина ОСОБА_2 , який керував автомобілем Volkswagen, номерний знак НОМЕР_2 , встановлена у судовому порядку.

Як вбачається з копії полісу № 143395773 цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації автомобіля Volkswagen, номерний знак НОМЕР_2 , станом на дату настання спірної ДТП була застрахована у відповідача.

Позивачем заявлено до стягнення 2 840,00 грн страхового відшкодування (93 863,20 грн виплаченого страхового відшкодування - 2000,00 грн франшиза - 89 023, 20 грн сплачених відповідачем позивачу). А також заявлено до стягнення 459,87 грн інфляційних втрат, 677, 68 грн 3% річних, 3 242, 82 грн пені.

З метою отримання страхового відшкодування позивач на підставі ст.ст. 11, 509, 530 Цивільного кодексу України та ст.ст. 35, 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" 21.01.20 звернувся до відповідача із заявою вих. № 15/04/8.04/025-20 (отримана відповідачем 22.01.20).

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди передбачені у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За частиною першою статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, зокрема, з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" передбачено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Відповідно до статті 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Аналогічні положення містить стаття 993 ЦК України.

Виходячи з наведеного, страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває прав кредитора в частині фактично сплаченого страхового відшкодування. При цьому деліктне зобов`язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик.

На підтвердження наведеної правової позиції свідчить те, що стаття 27 Закону України "Про страхування" та стаття 993 ЦК України передбачає перехід права вимоги до страховика, де перехід фактично означає, що право вимоги існувало раніше та продовжує існувати, але переходить від однієї особи до іншої, відповідно - від потерпілої особи у деліктному зобов`язанні до страховика.

Перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України "Про страхування" є суброгацією.

При цьому помилковим є ототожнення скаржником права вимоги, визначеного статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України, із правом вимоги (регресу), визначеного статтею 1191 ЦК України, оскільки наведені норми регулюють різні за змістом правовідносини - суброгацію у страхових відносинах та регрес.

Так, на відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як вже зазначено вище, право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов`язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи.

Це виходить із змісту статей 559 та 1191 ЦК України, згідно з якими зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зважаючи на зміст наведених норм ЦК України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою.

В цілому, як за змістом статті 1191 ЦК України, так і за змістом статті 993 ЦК України і статті 27 Закону України "Про страхування", йдеться про виконання обов`язку боржника перед потерпілим третьою особою. Водночас ці норми встановлюють різний порядок виникнення прав вимоги до винної особи у деліктному зобов`язанні. Так, суброгація регулюється статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України, а регрес - статтею 1191 ЦК України.

При цьому, при суброгації у страхових відносинах деліктне зобов`язання продовжує існувати та відбувається лише заміна кредитора - право вимоги переходить від потерпілої особи до страховика.

При регресі - право вимоги (регресу) виникає у третьої особи після виконання такою особою обов`язку боржника та, відповідно, припинення основного (деліктного) зобов`язання та виникнення нового (регресного) зобов`язання.

У деліктному зобов`язанні право вимоги до винної особи у особи, що відшкодувала шкоду потерпілому, виникає в порядку статті 1191 ЦК України.

Наведених висновків дійшла Велика Палата у постанові від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17, а також постанові № 916/2554/17 від 17.01.2020, які суд апеляційної інстанції враховує при вирішенні даної справи на підставі ч.4 ст 236 ГПК України.

В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що доводи скаржника про неправомірність посилань позивача на постанову ВП ВС від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц та постанову КГС ВС від 08.05.2019 у справі № 914/2907/16 частково приймаються судом апеляційної інстанції. Оскільки у вказаних постановах судами розглядались подібні правовідносини (в частині стягнення страхового відшкодування), однак до предметів позовів у вказаних справах не входили похідні вимоги про стягнення неустойки (пені), інфляційних втрат та 3% річних. При цьому суд апеляційної інстанції відзначає, що рішення суду першої інстанції не містить посилання на вказані постанови. Натомість, суд апеляційної інстанції при розгляді даної апеляційної скарги (в частині правомірності стягнення неустойки (пені), інфляційних втрат та 3% річних) враховує позиції Верховного Суду (від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16), предмет та підстави позовів в яких є аналогічними даній справі

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами позивача, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу, що в даному випадку наявні відносини суброгації.

Щодо доводів апелянта про помилкову виплату страхового відшкодування на підставі рахунку №ЕЛюС-0020013 від 11.09.2019 та рахунку №ЕЛюС-0027148 від 28.11.2019, оскільки положеннями Закону визначена вимога щодо відшкодування у встановленому цим Законом порядку оціненої шкоди, яка здійснюється шляхом проведення оцінки чи експертизи пошкодженого майна, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 922/4013/17, та від 03 липня 2019 року у справі № 910/12722/18. Доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу в цій частині є правомірними та приймаються судом апеляційної інстанції. А тому в даній справі суд першої інстанції правомірно виходив із суми, визначеної на підставі рахунку від 11.09.19., акту виконаних робіт від 29.10.19, страхового акту № 4925 від 11.12.19, рахунку від 28.11.19, акту виконаних робіт від 04.12.19, та первинних документів на суму 93863,20 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 4498 від 03.10.19. та № 5804 від 13.12.19.

Щодо доводів апелянта про відсутність підстав нарахування неустойки (пені) на підставі п. 36.5 ст. 36 Закону та ст. 625 ЦК України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору (страхову суму).

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. У зв`язку з чим рішення судів у цій частині також є необґрунтованими.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Крім того, у пункті 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Згідно зі статтею 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

А тому доводи апелянта про безпідставність нарахування неустойки (пені) позивачем у даному випадку не приймаються судом апеляційної інстанції як підстава для скасування рішення місцевого господарського суду. Оскільки в даному випадку сума страхового відшкодування є грошовим зобов`язанням, до якого застосовується положення ст. 625 ЦК України.

За наведених обставин, вимогу позивача про стягнення з відповідача суми страхового відшкодування у розмірі 2 840 грн 00 коп., правомірно задоволено судом першої інстанції, як і задоволення інших (похідних вимог) щодо стягнення 677 грн 68 коп. 3% річних, 3 242 грн 81 коп. пені за вказаний позивачем період.

Таким чином, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не приймаються судом апеляційної інстанції як підстава для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 2 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, про часткову обґрунтованість заявлених до стягнення позивачем позовних вимог.

Таким чином, на підставі ст. 2, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281, 282 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 у справі № 910/11294/20 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 у справі № 910/11294/20 - залишити без змін.

3. Судові витрати, у зв`язку з переглядом рішення у суді апеляційної інстанції, покласти на Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна».

4. Матеріали справи № 910/11294/20 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді А.Г. Майданевич

В.В. Сулім