ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/3061/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Хотенця П.В.

при секретарі судового засідання Гаврильєву О.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи ОСОБА_1 , м. Харків
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР", м. Харків , 2. Приватного підприємства "ОЛІЯР", с. Ставчани, Львівської області
про визнання недійсною поставки
за участю представників сторін:

позивача - не з`явився

відповідачів - 1. не з`явився, 2. Сабан М.Р. дов. від 31.07.2020 року

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Фізична особа ОСОБА_1 , м. Харків звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідачів - 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР", м. Харків, 2. Приватного підприємства "ОЛІЯР", с. Ставчани, Львівської області, в якій просить суд визнати специфікацію № 04/04 від 04 квітня 2019 року до договору поставки № 71217 від 07 грудня 2017 року недійсною та застосувати правові наслідки недійсності оспорюваного правочину.

Матеріали справи прийняті судом 22 вересня 2020 року з присвоєнням номеру 922/3061/20.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 23 вересня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду; відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін та призначено підготовче засіданні на 19 жовтня 2020 року на 11:40 годин.

19 жовтня 2020 року через канцелярію суду, Приватним підприємством "ОЛІЯР" подано відзив (вхідний №24250) на позовну заяву, який суд приймає та долучає до матеріалів справи.

Протокольною ухвалою суду від 19 жовтня 2020 року на підставі статтей 177, 181, пункту 3 частини 2 статті 183, статті 232 Господарського процесуального кодексу України відкладено підготовче засідання на 03 листопада 2020 року на 15:30 годин.

02 листопада 2020 року через канцелярію суду, Приватним підприємством "ОЛІЯР" подано клопотання (вхідний № 25515) про долучення до матеріалів справи висновок експерта №6423 від 19 жовтня 2020 року, яке суд задовольняє та долучає до матеріалів справи надані документи.

03 листопада 2020 року через канцелярію суду, Фізичною особою ОСОБА_1 подано відповідь (вхідний № 25674) на відзив, яку суд приймає та долучає до матеріалів справи.

Протокольною ухвалою суду від 03 листопада 2020 року на підставі статтей 177, 181, пункту 3 частини 2 статті 183, статті 232 Господарського процесуального кодексу України відкладено підготовче засідання на 16 листопада 2020 року на 15 годин.

16 листопада 2020 року через канцелярію суду, Приватним підприємством "ОЛІЯР" подано заперечення (вхідний № 26610) на відповідь на відзив, які суд приймає та долучає до матеріалів справи.

Підготовче засідання, призначене на 16 листопада 2020 року, не було проведено у зв`язку з відсутністю судді Хотенця П.В.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 30 листопада 2020 року продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, до 23 грудня 2020 року; призначено проведення підготовчого засідання у справі на 08 грудня 2020 року на 15:30 годин.

08 грудня 2020 року через канцелярію суду, Фізичною особою ОСОБА_1 подано клопотання (вхідний № 28692) про призначення по справі судову почеркознавчу експертизу.

Протокольною ухвалою суду від 08 грудня 2020 року на підставі статтей 177, 181, пункту 3 частини 2 статті 183, статті 232 Господарського процесуального кодексу України відкладено підготовче засідання на 16 грудня 2020 року на 09:30 годин.

14 грудня 2020 року електронною поштою Приватним підприємством "ОЛІЯР" подано заяву (вхідний № 5123) на клопотання позивача про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи. Суд приймає та долучає до матеріалів справи, надану заяву.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 16 грудня 2020 року у задоволенні клопотання (вхідний № 28692 від 08 грудня 2020 року) Фізичної особи ОСОБА_1 про призначення судової почеркознавчої експертизи відмовлено.

Протокольною ухвалою суду від 16 грудня 2020 року на підставі статтей 177, 181, пункту 3 частини 2 статті 183, статті 232 Господарського процесуального кодексу України відкладено підготовче засідання на 23 грудня 2020 року на 16:30 годин.

23 грудня 2020 року через канцелярію суду, Фізичною особою ОСОБА_1 подано заявуя (вхідний № 30102) про перенесення розгляду справи, яку суд задовольняє та долучає до матеріалів справи.

Протокольною ухвалою суду від 23 грудня 2020 року на підставі пункту 3 частини 2 статті 185, статті 232 Господарського процесуального кодексу України закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18 січня 2021 року на 14 годин.

Протокольною ухвалою суду від 18 січня 2021 року на підставі частини 2 статті 216, статті 232 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні оголошено перерву до 27 січня 2021 року на 13 годин.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, у наданій відповіді на відзив підтримує заявлені позовні вимоги і просить їх задовольнити у повному обсязі.

Представник першого відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неприбуття не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, про що свідчить долучене до матеріалів справи зворотнє поштове повідомлення.

Представник другого відповідача у судовому засідання, у відзиві на позовну заяву та у запереченнях на відповідь на відзив проти заявлених позовних вимог заперечує, просить відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, вислухавши пояснення повноважного представника другого відповідача, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

07 грудня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР" (першим відповідачем, постачальником) та Приватним підприємством "ОЛІЯР" (другим відповідаем, покупцем) було укладено договір поставки № 71217.

Згідно пункту 1.1. договору постачальник бере на себе обов`язок у відповідності до даного договору поставити, а покупець прийняти та оплатити олію соняшникову нерафіновану невиморожену, наливом (товар).

Відповідно до пунктів 1.2. та 5.1. договору асортимент, кількість, ціна за одиницю товару визнається в специфікації, яка є невід`ємною частиною даного договору.

Згідно пункту 1.3. договору замовлення на поставку товару здійснюється за допомогою факсимільного або електронного зв`язку та підтверджується підписанням специфікації.

Пунктом 1.4. договору строк та умови поставки товару зазначається у специфікації, яка є невід`ємною частиною даного договору.

Відповідно до пункту 9.6. договору специфікації, додаткові угоди, додатки укладені відповідно до даного договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками.

Керівником і підписантом відповідно до Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР" є ОСОБА_1 (позивач).

07 грудня 2017 року позивачем був підписаних договір.

Під час договірних відносин між відповідачами протягом всього часу, починаючи з моменту укладення договору, виконувалися належним чином всі його умови, що в свою чергу впливало на доброчесні відносини між контрагентами.

На початку 2020 року Приватним підприємством "ОЛІЯР" було повідомлено позивача було про наявність підписаної ним специфікації № 04/04 від 04 квітгя 2019 року до договору.

За цією специфікацією постачальник поставляє товар, а саме олію соняшникову нерафіновану у кількості 2500 т. загальною вартістю (в тому числі ПДВ 20%) 50002500,00 грн.

Покупець проводить оплату товару на поточний рахунок постачальника, 50% згідно отриманого рахунку. Строк поставки з 04 квітня 2019 року по 01 вересня 2019 року. Поставка здійснюється на умовах DAP. Датою поставки вважається дата, зазначена у видатковій накладній, що підписана уповноваженою особою покупця.

Згідно пункту 9.4. сторони погодили, що договір, специфікації, додатки, додаткові угоди, а також інші документи, що оформлені відповідно до даного договору та підписані за допомогою електронного/факсимільного зв`язку або іншим способом є дійсними до моменту обміну оригіналами.

До того ж, як зазначає позивач, договором не було передбачено обов`язковості укладення специфікації, а лише надано право на укладення специфікацій, які в свою чергу, будуть невід`ємною частиною договору.

Сторонами виконувалися умови, що передбачені договором, а не специфікацією. Мети виконання умов специфікації ні у Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР" ні у Приватного підприємства "ОЛІЯР", не було. Позивач зазначає, що дану специфікацію він не підписував, печаткою не завіряв, істотні умови не узгоджував, а отже вважає її недійсною.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ця норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання правочину недійсним (частина 1, пункт 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України).

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем/ами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Не встановивши, які права чи інтереси позивача порушені, не можна зробити висновок про визнання недійсним оспорюваного позивачем правочину.

Згідно частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Крім того, у відповідності до підпункту 14.1.90 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, корпоративні права - права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Отже, корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи - суб`єкта господарювання, якщо стороною у справі є учасник (засновник, акціонер, член) такої юридичної особи.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" цей Закон визначає правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю (товариство), порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників.

Згідно статті 5 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасники товариства мають такі права: брати участь в управлінні товариством у порядку, передбаченому цим Законом та статутом товариства; отримувати інформацію про господарську діяльність товариства; брати участь у розподілі прибутку підприємства; отримати у разі ліквідації товариства частину майна, що залишилася після розрахунків з кредиторами, або його вартість. Учасники товариства можуть мати інші права, передбачені законом та статутом товариства.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Згідно частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Згідно частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, норми господарського процесуального законодавства закріплюють право фізичних осіб звертатися до господарського суду з позовами саме у випадку, коли їх справа віднесена до юрисдикції господарського суду.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Тобто, якщо учасник (засновник, акціонер, член) юридичної особи обґрунтовує позовні вимоги щодо оспорення правочину, укладеного юридичною особою, порушенням останнім у ході статутної діяльності корпоративних прав такого учасника (засновника, акціонера, члена), то цей спір відноситься до юрисдикції господарських судів.

Схожі за змістом висновки викладені Великою палатою Верховного суду у постановах від 28 серпня 2018 року по справі № 902/458/16, від 12 вересня 2018 року по справі № 308/11659/16-ц, від 13 березня 2019 року по справі № 916/3245/17, від 11 червня 2019 року по справі № 922/2005/18, від 12 червня 2019 року по справі № 916/542/18.

Однак, суд вважає, що позивач в позовних вимогах не обґрунтовує позовні вимоги саме порушенням його корпоративних прав, а тому це свідчить про відсутність порушення корпоративних прав через укладення відповідачами специфікації.

З огляду на положення статті 1 Господарського процесуального кодексу України і статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Відтак задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

Матеріали справи свідчать про те, що згідно витягу № станом на 04 квітня 2019 року по Товариству з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР" у графі "Перелік засновників (учасників) юридичної особи, у тому числі частки кожного із засновників (учасників); прізвище, ім`я, по батькові, якщо засновник - фізична особа; найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код юридичної особи, якщо засновник - юридична особа" зазначено "Супруненко Андрія Володимировича", індекс АДРЕСА_1 , розмір внеску до статутного фонду - 60500.00 грн.; кінцевий бенефіціарний власник (контролер) - ОСОБА_1 ", індекс АДРЕСА_1 "

При цьому, у графі "Прізвище, ім`я, по батькові, дата обрання (призначення) осіб, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які маютьправо вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи" зазначено ОСОБА_1 ", 01 березня 2011 року (згідно статуту) - керівник, Супруненко Андрія Володимировича", 01 березня 2011 року (згідно статуту) - підписант".

Згідно частини 1 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Тобто, позивач, учасник першого відповідача та директор першого відповідача є однією особою, при тому сам позивач у позовній заяві зазначає, що керівником та підписантом відповідно до Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР" є ОСОБА_1 .

Відповідно до статей 509, 510 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно статтей 92, 97 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

З наведених норм права вбачається, що за правочином, укладеним товариством, права та обов`язки набуває таке товариство як сторона правочину. При цьому, правовий стан (сукупність прав та обов`язків) безпосередньо учасників цього товариства жодним чином не змінюється.

Повноваження діяти від імені юридичної особи є можливістю створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов`язки юридичної особи (стаття 239 Цивільного кодексу України). Таке повноваження не належить до корпоративних прав учасника юридичної особи.

Аналогічну правову позицію підтримує Велика Палата Верховного суду від 08 жовтня 2019 року по справі № 916/2084/17, від 15 жовтня 2019 року по справі № 905/2559/17.

Суд звертає увагу на усталену практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої акціонер (учасник) юридичної особи, навіть мажоритарний, не може розглядатись як належний заявник, якщо йдеться про порушення прав юридичної особи (Рішення у справі "Кредитний та індустріальний банк проти Чеської Республіки" (Credit and Industrial Banк v. the Czech Republic), заява № 29010/95 від 20 травня 1998 року; Рішення у "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" (Case of Terem LTD, Chechetkin and Olius v. Ukraine), заява № 70297/01, пункти 28 - 30, від 18 жовтня 2005 року; Рішення у справі "Фельдман та банк "Слов`янський" проти України", заява № 42758/05, пункт 30, від 21 грудня 2017 року). При цьому навіть у разі, якщо юридичну особу було ліквідовано, Європейський суд з прав людини розглядає справи за заявою саме такої юридичної особи, допускаючи її представництво в особі акціонера (учасника), якщо юридична особа не може брати участь у справі в особі своїх органів (рішення у справі "Фельдман та банк "Слов`янський" проти України", заява № 42758/05, пункт 1 резолютивної частини від 21 грудня 2017 року).

Окрім того, недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Аналогічну правову позицію підтримує Верховний суд в постанові від 27 січня 2020 року по справі № 761/26815/17.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Тобто, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Однак, в позовних вимогах не вказано коли саме, за яких умов та яким чином другий відповідач повідомив саме Фізичну особу ОСОБА_1 про наявність підписаної останнім специфікації, відповідних доказів позивачем не надано.

Крім того, не можуть бути прийняті судом до уваги, твердження позивача про те, що специфікації під час укладення договору або будь-яких домовленостей не було, оскільки договір датований 07 грудня 2017 року, а специфікація датована 04 квітня 2019 року.

З матеріалів справи вбачається, що умови договору, зокрема: пункти 1.2., 1.3., 1.4., 3.2., 3.3., 5.1., 5.2., 9.4., 9.5., 9.6., передбачають укладення специфікацій, які є невід`ємною частиною договору.

Крім того, в період 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР" та Приватним підприємством "ОЛІЯР" було укладено ряд специфікацій, зокрема: специфікація № 09/01 від 09 січня 2019 року, специфікація № 20/02 від 20 лютого 2019 року, специфікація № 01/03 від 01 березня 2019 року, специфікація № 04/03 від 04 березня 2019 року, специфікація № 03/04 від 03 квітня 2019 року, оспорювану специфікацію, специфікація № 08/05 від 08 травня 2019 року, специфікація № 16/05 від 16 травня 2019 року, специфікація № 20/05 від 20 травня 2019 року, специфікація № 21/05 від 21 травня 2019 року, специфікація № 27/05 від 27 травня 2019 року, специфікація № 04/06 від 04 червня 2019 року, специфікація № 03/07 від 03 липня 2019 року.

Матеріали справи містять видаткові накладні: № 23/01-8 від 23 січня 2019 року, № 03/03-3 від 03 березня 2019 року, №16/03-3 від 16 березня 2019 року, 02/04-7 від 02 квітня 2019 року, №20/04-2 від 20 квітня 2019 року, №13/05-1 від 13 травня 2019 року, №24/05-2 від 24 травня 2019 року, №01/06-2 від 01 червня 2019 року, №09/06-2 від 09 червня 2019 року, №08/06-3 від 08 червня 2019 року, в яких є посилання не тільки на умови договору, але також на специфікації.

Таким чином, суд вважає, що відповідачі діяли не тільки виконуючи зобов`язання, що були погоджені сторонами у договорі, але також зобов`язання, що передбачені у специфікаціях, оскільки зобов`язання у специфікації конкретизують порядок виконання відповідних зобов`язан, які обумовлені у договорі.

Не можуть бути прийняті судом до уваги посилання позивача на те, що відсутність вимог щодо виконання специфікації доводять відсутність мети виконання специфікації, тобто посилання на те, що специфікація є фіктивною, оскільки відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним судом у постанові від 22 жовтня 2019 року по справі № 910/2039/18.

У розділі 10 договору вказано електрону адресу першого відповідача, а саме: .

При цьому, позивач у позовній заяві зазначає, що 07 грудня 2017 року, ним було підписано договір поставки № 71217.

Тобто, електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_1 є офіційною електронною адресою першого відповідача при взаємовідносинах з другим відповідачем, при цьому доступ до якої та контроль використанням має керівник Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР", яким є позивач.

04 квітня 2019 року о 10.23 годин на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ОСОБА_1 працює у Приватному підприємству "ОЛІЯР" на посаді менеджера (управителя) з постачання, що підтверджується наказом № ОЛ000000066-к про прийняття на работу від 05 квітня 2018 року) з електронної ІНФОРМАЦІЯ_1 (найменування адресата: "Агродар ТД - Андрей Супруненко") було надіслано наступні файли: Олияр 003.jpg (142 Кбайт), Олияр 004.jpg (290 Кбайт).

Файл Олияр 003.jpg (142 Кбайт) - це рахунок-фактура № 04/04-1 від 04 квітня 2019 року, що підписана керівником Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР", підпис якого скріплений печаткою першого відповідача.

Файл Олияр 004.jpg (290 Кбайт) - це специфікація № 04/04 від 04 квітня 2019 року, що підписана керівником Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР", підпис якого скріплений печаткою першого відповідача.

Таким чином, ініціатором укладення оспорюваної специфікації виступив перший відповідач, керівник якого не міг не знати про те, що пропонується до укладення відповідний правочин, тобто дійснював вільне волевиявлення на укладення оспорюваного правочину.

З матеріалів справи вбачається, що умови запропонованої Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР" специфікації є повністю ідентичними з специфікацією, яка була підписана обома сторонами.

Згідно пункту 2 специфікації, оплата товару здійснюється згідно отриманого покупцем рахунку-фактури на умовах попередньої оплати рівними частинами: 50% - 05 квітня 2019 року та 50% - 09 квітня 2019 року.

Відповідно до пункту 1 специфікації, постачальник поставляє товар в кількості, по ціні, та в асортименті, а саме: найменування товару - олія соняшникова нерафінована; кількість, тн (+/- 2%) - 2500; ціна за 1МТ грн/тн (в т.ч. ПДВ 20%) - 20 001,00; загальна вартість товару (в т.ч. ПДВ 20%) грн. (+/- 2%) - 50 002 500,00.

Таким чином, надаючи рахунок № 04/04-1 від 04 квітня 2019 року на здійснення оплати, який містить посилання на специфікацію № 04/04 від 04 квітня 2019 року із своєї офіційної електронної адреси, перший відповідач, в особі керівника бажав настання правових наслідків обумовлених оспорюваним правочином.

Крім того, Приватне підприємство "ОЛІЯР" бажаючи настання правових наслідків виконало умови специфікації № 04/04 від 04 квітня 2019 року щодо оплати, що підтверджується платіжними дорученнями № 2777 від 05 квітня 2019 року на суму 11471250,00 грн., № 165 від 05 квітня 2019 року на суму 9530000,00 грн., № 2327 від 05 квітня 2019 року на суму 4000000,00 грн., № 667 від 09 квітня 2019 року на суму 10001250,00 грн., № 2405 від 09 квітня 2019 року на суму 5000000,00 грн., № 174 від 09 квітня 2019 року на суму 8000000,00 грн., № 175 від 09 квітня 2019 року на суму 2000000,00 грн.

Згідно пунуту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Відповідно до пункту 201.7 статті 201 Податкового кодексу України, податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Згідно пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Відповідно до пункту 2. Постанови Кабінету міністрів України "Про затвердження Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних" від 29 грудня 2010 року (Порядок), податкова накладна - електронний документ, який складається платником податку на додану вартість (платник податку) відповідно до вимог Податкового кодексу України в електронній формі у затвердженому в установленому порядку форматі (стандарті) та надсилається для реєстрації.

Після складення податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронній формі на них накладається електронний цифровий підпис посадових осіб постачальника (продавця) у такому порядку: електронний цифровий підпис головного бухгалтера (бухгалтера) або електронний цифровий підпис керівника (у разі відсутності у постачальника (продавця) посади бухгалтера); електронний цифровий підпис, який за правовим статусом прирівнюється до печатки (у разі наявності) (пункт10. Порядку).

Після надходження податкової накладної та/або розрахунку коригування до ДФС в автоматизованому режимі здійснюється їх розшифрування та проводяться перевірки: відповідності податкової накладної та/або розрахунку коригування затвердженому формату (стандарту); чинності електронного цифрового підпису, порядку його накладення та наявності права підписання посадовою особою платника податку таких податкової накладної та/або розрахунку коригування; реєстрації особи, що надіслала на реєстрацію податкову накладну та/або розрахунок коригування, платником податку на момент складення та реєстрації таких податкової накладної та/або розрахунку коригування; дотримання вимог, установлених пунктом 192.1 статті 192 та пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України; наявності помилок під час заповнення обов`язкових реквізитів відповідно до пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України; наявності суми податку на додану вартість відповідно до пунктів 200-1.3 та 200-1.9 статті 200-1 Податкового кодексу України (для податкових накладних та/або розрахунків коригування, що реєструються після 01 липня 2015 року); наявності в Реєстрі відомостей, що містяться у податковій накладній, яка коригується; факту реєстрації/зупинення реєстрації/відмови в реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування з такими ж реквізитами; наявності підстав для зупинення реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування; дотримання вимог Законів України "Про електронний цифровий підпис", "Про електронні документи та електронний документообіг" та Порядку обміну електронними документами з контролюючими органами, затвердженого в установленому порядку (пункт 12 Порядку).

За результатами перевірок, визначених пунктом 12 цього Порядку, формується квитанція про прийняття або неприйняття, або зупинення реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування (квитанція) (пункт 13 Порядку).

Квитанція в електронній формі надсилається платнику податку протягом операційного дня та є підтвердженням прийняття або неприйняття, або зупинення реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування. Примірник квитанції в електронній в формі зберігається в ДФС (пункт14. Порядку).

На виконання вищенаведених положень Податкового кодексу України, першим відповідачем за електронним підписом позивача як керівником Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР" у зв`язку із отриманням грошових коштів як попередньої оплати у відповідності до положень специфікації було зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 14 від 05 квітня 2019 року на суму 25001250,00 грн. (в тому числі сума ПДВ 4166875,00 грн.), податкову накладну № 19 від 09 квітня 2019 року на суму 25001250, 00 грн. (в тому числі сума ПДВ 4166875,00 грн.), що підтверджується квитанціями № 1 від 16 квітня 2019 року про прийняття документа, зокрема податкової накладної № 14 від 05 квітня 2019 року та видаткової накладної № 19 від 09 квітня 2019 року.

При цьому, судом встановлено, що протягом тривалого проміжку часу, починаючи з моменту отримання грошових коштів від Приватного підприємства "ОЛІЯР" за специфікацією, позивачем та Приватним підприємством "ОЛІЯР" взагалі не ставилося питання про визнання недійсним специфікації та не висловлювалося жодних заперечень або непогоджень відносно її змісту і умов, а також не ініціювалося та не вчинялося дій по поверненню сплачених за специфікацією грошових коштів як помилково сплачених.

Отже, зважаючи на те, що сторонами було вчинено ряд юридичних дій на виконання специфікації, суд вважає, що у Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР", Приватного підприємства "ОЛІЯР" та Фізичної особи ОСОБА_1 , який є керівником першого відповідача під час укладення специфікації існувало вільне волевиявлення на укладення специфікації.

Згідно статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у і встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у І підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статтіі 530 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 267 Господарського кодексу України, строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно пункту 1.4. договору, строк та умови поставки товару зазначаються у специфікації, яка є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до пункту 3 специфікації, строк поставки: з 04 квітня 2019 року по 01 вересня 2019 року.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина 1 статті 549 Цивільного кодексу України).

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 Цивільного кодексу України).

Згідно частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Таким чином, другий відповідач може реалізувати свої права щодо ініціювання стягнення неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання, а також прав щодо передачі товару або повернення суми попередньої оплати в межах строку позовної давності.

При цьому, у разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності Визначення фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним судом у постанові від 12 жовтня 2019 року по справі № 910/2039/18.

Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Верховний Суд України у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14 при розгляді справи щодо застосування у подібних правовідносинах положень статей 232, 234 Цивільного кодексу України зазначив, що позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Таким чином, суд вважає, що доводи позивача про відсутність наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином є необгрунтованими та недоведеними, а твердження проте, що мети виконання умов специфікації, ні у першого відповідача, ні у другого відповідача не було спростовується вищевикладеним.

Отже, в сторін специфікації була наявна дійсна спрямованість волі при укладенні специфікації.

Згідно частин 1-3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Так, зі змісту специфікації випливає, що вона підписана директором Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР" - Супруненко Андрієм Володимировичем.

Відповідно до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або ншими актами цивільного законодавства.

Згідно частин 3, 5 статті 65 Господарського кодексу України для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді. Керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи. Керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

Відповідно до статті 28 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган.

Згідно частин 1-4, 10 статті 39 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення). Виконавчий орган товариства підзвітний загальним зборам учасників і наглядовій раді товариства (у разі утворення) та організовує виконання їхніх рішень. Виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є "директор", якщо статутом не передбачена інша назва. Одноосібний виконавчий орган товариства або голова колегіального виконавчого органу товариства може діяти від імені товариства без довіреності. Статут товариства може передбачати можливість кожного або окремих членів колегіального виконавчого органу діяти від імені товариства без довіреності або можливість усіх чи окремих членів виконавчого органу вчиняти дії від імені товариства без довіреності виключно разом. Якщо член виконавчого органу на час своєї відсутності призначив тимчасового виконувача обов`язків, такий член виконавчого органу несе солідарну відповідальність перед товариством разом із призначеною ним особою.

Відповідно до витягу № станом на 04 квітня 2019 року по Товариству з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР" у графі "Прізвище, ім`я, по батькові, дата обрання (призначення) осіб, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи" зазначено " Супруненко Андрій Володимирович", 01.03.2011 (згідно статуту) - керівник, ОСОБА_1 , 01.03.2011 (згідно статуту) - підписант"

Згідно частини 1 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних - підприємців та громадських формувань2, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Тобто керівник Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР" є уповноваженою особою діяти від імені першого відповідача та представляти його інтереси у відносинах з юридичними особами.

При цьому, як вже було зазначено вище, позивач, учасник та директор Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР" є однією особою.

Відповідно до частини 1 статті 58-1 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим.

Згідно частини 4 статті 62 Господарського кодексу України, підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

При цьому, договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Циільного кодексу України).

Відповідно до пункту 9.6. договору, специфікації, додаткові угоди, додатки укладені відповідно до даного договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками.

Зі змісту специфікації вбачається, що підпис особи, яка підписали даний правочин від імені першого відпювідача засвідчений печаткою першого відповідача, що у свою чергу свідчить про укладення його за відома та згоди керівника Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР" Супруненко Андрія Володимировича (єдиний учасник першого відповідача та позивач), який як було вказано вище є компетентним представником Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР" уповноваженим від його імені укладати і підписувати договори та інші угоди.

Згідно частини 1 статті 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Підписання специфікації керівником першого відповідача підтверджується наявністю на спірному правочині відтиску печатки Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР", як юридичної особи.

При цьому, печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним судом у постанові від 23 липня 2019 року по справі № 918/780/18 та у постанові від 07 листопада 2019 року по справі № 754/15193/16-ц.

Таким чином, оскільки на оскаржуваній специфікації наявна печатка першого відповідача та враховуючи той факт, що позивач будучи посадовою особою першого відповідача, тобто керівником та підписантом не довів фактів протиправності використання печатки чи доказів її втрати, так само і не надав доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки, то суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що печатка першого відповідача використовувалась проти волі позивача, враховуючи також і те, що позивач є керівником та підписантом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР".

Отже, доводи позивача про відсутність факту підписання специфікації є необґрунтованими та недоведеними.

Суд, не приймає посилання позивача на пункт 1.3 договору та на те, що оскільки відсутнє замовлення, то відсутня домовленість про істотні умови договору, так як пункт договору не містить жодних умов, які повинно містити замовлення.

Окрім того, положення договору не містять умов, що при відсутності замовлення, укладені специфікації є не укладеними або не дійсними.

Пункти 1.2., 1.3., 1.4., 3.2., 3.3., 5.1., 5.2., 9.4., 9.5., 9.6 договору передбачають укладення специфікацій, які є невід`ємною частиною договору, оскільки саме в них містяться певні умови, зокрема пункт 1.2. передбачає асортимент, кількість та ціну за одиницю товару, пункт 1.4. передбачає строк та умови поставки; пункт 3.2. передбачає умви поставки, пункт 3.3. передбачає вантажовідправника, станцію відправлення, станцію призначення, вантажоодержувача; пункту 5.1. передбачає ціну однієї тонни товару; пункт 5.2. передбачає порядок оплати.

Тобто, саме умови специфікації, враховуючи вищевказані положення договору, містять умови поставок, при цьому замовлення є односторонньою дією, натомість специфікація є домовленість обох сторін щодо умов поставки певної партії товару.

Відповідно до пункту 9.6. договору, специфікації, додаткові угоди, додатки укладені відповідно до даного договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками. У другого відповідача наявний оригінал специфікації.

Згідно пункту 9.16. договору адреса електронної пошти, номери факсимільного зв`язку сторін зазначені в розділі 10 цього договору.

У розділі 10 договору вказано електрону адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР", а саме: .

При цьому, позивач у позовній заяві зазначає, що 07 грудня 2017 року, ним було підписано поставки № 71217.

Саме електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_1 міститься у підписаних сторонами специфікаціях, в тому числі в специфікації 04/04 від 04 квітня 2019 року, яка є оспорюванню.

Тобто, електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_1 є офіційною електронною адресою Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР" при взаємовідносинах з Приватним підприємством "ОЛІЯР", при цьому доступ до якої та контроль за її використанням має керівник Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР", яким є позивач.

04 квітня 2019 року о 10.23 годин на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ОСОБА_1 працює у Приватному підприємству "ОЛІЯР" на посаді менеджера (управителя) з постачання, що підтверджується наказом № ОЛ000000066-к про прийняття на работу від 05 квітня 2018 року) з електронної ІНФОРМАЦІЯ_1 (найменування адресата: "Агродар ТД - Андрей Супруненко ") було надіслано наступні файли: Олияр 003.jpg (142 Кбайт), Олияр 004.jpg (290 Кбайт).

Файл Олияр 003.jpg (142 Кбайт) - це рахунок-фактура № 04/04-1 від 04 квітня 2019 року, що підписана керівником Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР", підпис якого скріплений печаткою першого відповідача.

Файл Олияр 004.jpg (290 Кбайт) - це специфікація № 04/04 від 04 квітня 2019 року, що підписана керівником Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР", підпис якого скріплений печаткою першого відповідача.

Оскільки другий відповідач не заперечує факту отримання з електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_1 специфікації, а позивачем не спростовано, яким чином з даної електронної адреси було надіслано підписану позивачем специфікацію, яка скріплена печаткою першого відповідача та рахунок-фактуру № 04/04-1 від 04 квітня 2019 року, який містить посилання на специфікацію, то суд приходить до висновку, що ініціатором укладення оспорюваної специфікації виступав перший відповідач, керівник якого не міг не знати про те, що пропонується до укладення відповідний правочин, тобто здійснював вільне волевиявлення на складання оспорюваного правочину.

Відповідно до умов договору, перший відповідач не є покупцем, а постачальником, при цьому покупцем та платником являється другий відповідач, а тому другий відповідач не може сам собі виставляти рахунки на оплату.

Позивач незважаючи на посилання на договір не наводить жодного пункту договору, яким передбачено здійснення оплати на підставі рахунку.

У розділі 10 договору вказано електрону адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР", а саме: .

При цьому, позивач у позовній заяві зазначає, що 07 грудня 2017 року, ним було підписано поставки № 71217.

Саме електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_1 міститься у підписаних сторонами специфікаціях, в тому числі в специфікації 04/04 від 04 квітня 2019 року, яка є оспорюванню.

Тобто, електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_1 є офіційною електронною адресою Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР" при взаємовідносинах з Приватним підприємством "ОЛІЯР", при цьому доступ до якої та контроль за її використанням має керівник Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР", яким є позивач.

04 квітня 2019 року о 10.23 годин на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ОСОБА_1 працює у Приватному підприємству "ОЛІЯР" на посаді менеджера (управителя) з постачання, що підтверджується наказом № ОЛ000000066-к про прийняття на работу від 05 квітня 2018 року) з електронної ІНФОРМАЦІЯ_1 (найменування адресата: "Агродар ТД - Андрей Супруненко") було надіслано наступні файли: Олияр 003.jpg (142 Кбайт), Олияр 004.jpg (290 Кбайт).

Файл Олияр 003.jpg (142 Кбайт) - це рахунок-фактура № 04/04-1 від 04 квітня 2019 року, що підписана керівником Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР", підпис якого скріплений печаткою першого відповідача.

При цьому, рахунок-фактура № 04/04-1 від 04 квітня 2019 року містить суму до оплати, яка повністю відповідає загальній вартості товару, що погоджена сторонами у специфікації.

Згідно пункту 2 специфікації, оплата товару здійснюється згідно отриманого покупцем рахунку-фактури на умовах попередньої оплати рівними частинами: 50% - 05 квітня 2019 року та 50% - 09 квітня 2019 року.

Крім того, Приватне підприємство "ОЛІЯР" виконало умови специфікації № 04/04 від 04 квітня 2019 року щодо оплати, що підтверджується платіжними дорученнями № 2777 від 05 квітня 2019 року на суму 11471250,00 грн., № 165 від 05 квітня 2019 року на суму 9530000,00 грн., № 2327 від 05 квітня 2019 року на суму 4000000,00 грн., № 667 від 09 квітня 2019 року на суму 10001250,00 грн., № 2405 від 09 квітня 2019 року на суму 5000000,00 грн., № 174 від 09 квітня 2019 року на суму 8000000,00 грн., № 175 від 09 квітня 2019 року на суму 2000000,00 грн.

Суд зазначає, що сама по собі відсутність рахунку за умови того, що сторонами у специфікації були погоджені умови оплати, зокрема термін та сума, яка повинна бути сплачена, не може вважатися відкладальною умовою в розумінні прострочення кредитора.

Відповідно до статей 509, 510 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно частини 1 статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Відповідно до статті 97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

З наведених норм права вбачається, що за правочином, укладеним товариством, права та обов`язки набуває таке товаристо як сторона правочину. При цьому, правовий стан (сукупність прав та обов`язків) безпосередньо учасників цього товариства жодним чином не змінюється.

Повноваження діяти від імені юридичної особи є можливістю створювати, змінювати, припинити цивільні права та обов`язки юридичної особи (стаття 239 Цивільного кодексу України). Таке повноваження не належить до корпоративних прав учасника юридичної особи.

Аналогічну правову позицію підтримує Велика Палата Верховного суду від 08 жовтня 2019 року по справі № 916/2084/17, від 15 жовтня 2019 року по справі № 905/2559/17.

Таким чином, незгода позивача як засновника Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР" щодо укладення оспорюваної специфікації може виникнути у випадку порушення процедури надання згоди на укладення відповідного правочину, тобто укладення правочину особою з перевищенням повноважень наданих установчими документами, при цьому належним позивачем у таких спорах на підставі вищенаведеної судової практики Великої палати Верховного суду є юридична особа, яка є стороною відповідного правочину, а не учасник, оскільки такими діями жодні корпоративні права учасника не порушуються, а тому не підлягають судовому захисту.

Крім того, незгода позивача як підписанта юридичної особи щодо укладення оспорюваної специфікації може свідчити про порушення прав саме сторони правочину, оскільки підписант будучи керівником Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ АГРОДАР" діє саме від імені юридичної особи, а не від імені учасників.

Згідно статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Зі змісту наведених норм Цивільного кодексу України суд приходить до висновку, що застосування зазначених правових наслідків полягає у поверненні сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину. У фаховій літературі застосування таких наслідків іменується двосторонньою реституцією.

Реституція як спосіб захисту порушеного права застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про застосування наслідків недійсності правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

При цьому, вимогу про застосування наслідків недійсності правочину може бути подано лише стороною правочину, а заінтересована особа має право звернутися з вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України, положення цієї глави застосовуються також довимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Отже, системне тлумачення абзацу 1 частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України та частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України свідчить, що: законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; правила абзацу 1 частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України застосовуються тоді, коли відбувається саме одностороння реституція; в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 Цивільного кодексу України.

Аналогічну правовоу позицію підтримує Верховний суд в постанові від 27 листопада 2019 року по справі № 396/29/17.

При цьому, вимога позивача про застосування наслідків недійсності правочину стосується не нікчемного правочину, а оспорюваного правочину та враховуючи те, що застосування у разі визнання недійсним правочину наслідків недійсності цього правочину (двосторонньої реституції) не призведе до відновлення або іншого ефективного захисту прав позивача, так як реституція у разі недійсності специфікації, застосування якої позивач вважає наслідком визнання недійсним специфікації у цьому спорі, призведе до приведення у первісний стан сторін специфікації, однак не матиме наслідком передання виконаного за специфікацією не стороні цього правочину - позивачу.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частни 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає вимоги позивача необґрунтованими, не підтвердженими доданими до матеріалів справи доказами, та такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 129 Господарського процесуального кодексу України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов*язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1-5, 10, 11, 12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 129, 183, 194, 195, 196, 201, 208-210, 217, 218, 219, 220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "08" лютого 2021 р.

Суддя П.В. Хотенець