РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.02.2021Справа № 910/7072/20

Господарський суд міста Києва в складі судді Привалова А.І., за участю секретаря судового засідання Мазура В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження

справу № 910/7072/20

за позовом ОСОБА_1

до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "МІЙ-ДІМ"

про визнання недійсним чинного Статуту та зобов`язання вчинити дії

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, Кириченко Р.Ю.;

від відповідача: Гнатуш Н.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Мій-Дім" про визнання недійним чинного Статуту та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Статут ОСББ "Мій-Дім" на момент його затвердження не відповідав вимогам Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", в редакції на момент розробки та реєстрації Статуту, а також Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", у зв`язку з чим позивач просить суд:

- визнати нечинним Статут ОСББ "Мій-Дім" () в редакції з 2015 року;

- зобов`язати правління ОСББ "Мій-Дім" затвердити на загальних зборах учасників Статут ОСББ "Мій-Дім" в новій редакції, що відповідає чинному законодавству України, з подальшою реєстрацією зміну у статутних документах об`єднання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.05.2020 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків позовної заяви.

22.06.2020 через канцелярію суду від представника позивача отримано заяву про усунення недоліків та документи на виконання вимог ухвали суду від 27.05.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.07.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/7072/20, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначено на13.08.2020.

13.08.2020 на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні 13.08.2020 оголошено відкладення розгляду справи на 03.09.2020, у зв`язку з неявкою в судове засідання представників сторін.

17.08.2020 на адресу Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

01.09.2020 на адресу Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та про продовження строку для подання відзиву.

Присутній у судовому засіданні 03.09.2020 представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.09.2020 клопотання відповідача задоволені. Продовжено відповідачу процесуальний строк на подання відзиву до 14.09.2020 та відкладено підготовче засідання у справі на 01.10.2020.

16.09.2020 на адресу суду від відповідача надійшов відзив, в якому останній проти позову заперечує, та заява про застосування строків позовної давності.

29.09.2020 через канцелярію суду від представника позивача отримано заперечення на заяву про застосування строків позовної давності.

В судовому засіданні 01.10.2020 оголошено відкладення розгляду справи на 22.10.2020, у зв`язку з неявкою в судове засідання представника позивача.

Судове засідання 22.10.2020 не відбулось, у зв`язку з перебуванням судді у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.10.2020 підготовче засідання у справі призначено на 05.11.2020.

27.10.2020 через канцелярію суду від представника позивача надійшли письмові пояснення та заперечення на заяву про застосування строків позовної давності.

04.11.2020 від представника відповідача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

В підготовчому засіданні 05.11.2020 представник позивача повідомив суд про намір подати заяву про забезпечення доказів.

Представник відповідача просив відкласти розгляд справи та надати час ознайомитись з поданими представником позивача документами.

Відповідно до ч. 5 ст. 183 ГПК України, в підготовчому засіданні оголошено перерву до 26.11.2020.

05.11.2020 представник позивача подав до канцелярії суду заяву про забезпечення доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів повернути заявнику, оскільки заяву було подано без додержання вимог статті 111 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.11.2020 відкладено підготовче засідання у справі на 10.12.2020, у зв`язку з неявкою в засідання суду представників сторін.

26.11.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшли заперечення щодо заперечень на заяву про застосування строків позовної давності.

07.12.2020 на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

В підготовчому засіданні 10.12.2020 позивач та його представник підтримали раніше подане клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

Представник відповідача проти клопотання позивача заперечив.

Суд, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників судового процесу, відмовив у задоволенні клопотання позивача про приєднання доказів до матеріалів справи, оскільки вказані докази є виключно листуванням між Фірмою «Т.М.М.» - ТОВ та ОСББ «Мій дім», яке мало місце протягом 2014-2016 років, проте Фірма «Т.М.М.» - ТОВ не є учасником даної справи та в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджують зв`язок між Фірмою «Т.М.М.» - ТОВ та позивачем і відповідачем.

Крім того, інформація, яка міститься в листах Фірми «Т.М.М.» - ТОВ є особистою думкою даної юридичної особи, яка не може входити до предмету доказування по даній справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.02.2021.

Представник позивача позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем.

У судовому засіданні 04.02.2021, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується листом Київського міського бюро технічної інвентаризації № 10859 (И-2016) від 18.08.2016 року та відповідачем не оспорюється.

Також, позивачу на праві власності належить машиномісце АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме, доданого до позовної заяви.

Крім того, в силу положень сімейного та цивільного законодавства ОСОБА_1 є співвласником нежитлового приміщення АДРЕСА_3 , яке належить на праві приватної власності її чоловіку ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_3 згідно договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 06 квітня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колєснік С.А. за реєстровим № 941, зареєстрованим у Київському міському БТІ 25 травня 2004 року за реєстровим № 5966-п.

Позивач, як власник нерухомого майна у будинку № 36 по вулиці Бульварно-Кудрявській у м. Києві, є співвласником вказаного багатоквартирного будинку та відповідно входить до складу ОСББ "Мій Дім", а відтак, вважає, що Статут ОСББ "Мій Дім" в редакції 2015 року на момент його затвердження не відповідав нормам Законів України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» № 417-VIII (417-19) від 14.05.2015 (далі - ЗУ «Про ОСББ»), в редакції чинної на момент розробки та реєстрації Статуту, та Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» № 417-VIII від 14.05.2015 року, у зв`язку з чим позивач просить суд:

- визнати нечинним Статут ОСББ "Мій-Дім" в редакції з 2015 року;

- зобов`язати правління ОСББ "Мій-Дім" затвердити на загальних зборах учасників Статут ОСББ "Мій-Дім" в новій редакції, що відповідає чинному законодавству України, з подальшою реєстрацією зміну у статутних документах об`єднання.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За статтею 385 Цивільного кодексу України власники квартир для забезпечення експлуатації багатоквартирного житлового будинку, користування квартирами та спільним майном житлового будинку можуть створювати об`єднання власників квартир (житла). Таке об`єднання може бути створено також власниками житлових будинків. Об`єднання власників квартир, житлових будинків є юридичною особою, яка створюється та діє відповідно до статуту та закону.

Особливості державної реєстрації об`єднання співвласників багатоквартирного будинку визначені Законом України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" (тут і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Згідно з преамбулою цього закону він визначає правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку.

Статтею 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" визначено, що об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

Обґрунтовуючи недійсність спірного Статуту позивач у позовній заяві зазначає, що в ч. 16 ст. 6 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" йдеться про те, що установчі документи об`єднання підписує голова установчих зборів або інша уповноважена зборами особа.

Статут (Нова редакція) ОСББ був підписаний Головою загальних зборів, а оскільки збори 16 вересня 2015 року не були установчими, повноважень на підписання вказаного документу Загальні збори не надавали, що вбачається із тексту самого протоколу, тому голова зборів 16.09.2015 не міг набути автоматичного права підписанта.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не оскаржувались рішення, прийняті на загальних зборах ОСББ "Мій-Дім", які відбулись 16.09.2015, а відтак відсутні підстави стверджувати щодо їх неправомірності та невідповідності Закону.

Крім того, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач також вказував, що згідно ст. 7 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" Статут об`єднання повинен містити перелік питань, для вирішення яких потрібна кваліфікована більшість голосів, проте в Статуті ОСББ «МІЙ-ДІМ» норми про кваліфіковану більшість голосів, так само, як і перелік питань, відсутні; п.8 Статуту ОСББ "МІЙ-ДІМ» допускає участь представників співвласників у голосуванні, хоча у ст. 10 вказаного Закону таке право відсутнє.

Також, позивач вважає, що п.3 Статуту ОСББ «МІЙ-ДІМ», яким передбачено право виключати зі свого складу співвласників, які не виконують своїх обов`язків, суперечить Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", оскільки останній не містить, ні такого права об`єднання, ні процедури виключення.

Так, згідно ст. 7 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" Статут об`єднання складається відповідно до типового статуту, який затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної житлової політики і політики у сфері житлово-комунального господарства. У статуті має бути визначено таке: назва і місцезнаходження об`єднання; мета створення, завдання та предмет діяльності об`єднання; статутні органи об`єднання, їхні повноваження та порядок формування; порядок скликання та проведення загальних зборів; періодичність проведення зборів; порядок голосування на зборах та прийняття рішень на них; перелік питань, для вирішення яких потрібна кваліфікована більшість голосів; джерела фінансування, порядок використання майна та коштів об`єднання; порядок прийняття кошторису, створення та використання фондів об`єднання, включаючи резервні, а також порядок оплати спільних витрат; перелік питань, які можуть вирішуватися зборами представників; права і обов`язки співвласників; відповідальність за порушення статуту та рішень статутних органів; порядок внесення змін до статуту; підстави та порядок ліквідації, реорганізації (злиття, поділу) об`єднання і вирішення майнових питань, пов`язаних з цим.

Статут може містити також інші положення, що є істотними для діяльності об`єднання та не суперечать вимогам законодавства. Включення до статуту відомостей про склад співвласників не є обов`язковим.

Таким чином, на законодавчому рівні встановлено право включати до статуту будь-які необхідні для діяльності ОСББ положення, що не суперечать законодавству.

Отже, включення до Статуту ОСББ "МІЙ-ДІМ" положень щодо процедури виключення зі складу ОСББ співвласників, які не виконують своїх обов`язків, та про допуск представників співвласників до участі у голосуванні не суперечив редакції Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" на день затвердження Статуту відповідача.

Також, суд зазначає, що статут Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "МІЙ-ДІМ" відповідає формі і змісту статті 7 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" та містить положення, які не суперечать вимогам законодавства і є істотними для діяльності об`єднання, а тому суд відхиляє відповідні твердження позивача.

Позивач зазначив, що у Статуті ОСББ "МІЙ-ДІМ", поданому до державної реєстрації, відсутній п. 4, через це незрозуміло хто саме за п. 5 має право «доручати правлінню» низку повноважень, що також не відповідають вимогам Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", а саме: повноваження правління укладати договори викладено у Статуті ОСББ (п. 5 розділ II) без будь-яких обмежень. Це прямо, на думку позивача, протирічить абз. 6 ч.9 ст. 10 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", оскільки потребує попереднього (до їх укладення) погодження умов договорів, укладених на суму, що перевищує зазначену в статуті об`єднання, договорів, предметом яких є цінні папери, майнові права або спільне майно співвласників чи їх частина.

Проаналізувавши положення спірної редакції Статуту ОСББ "МІЙ-ДІМ", суд дійшов висновку, що відсутність в розділі ІІ п. 4 є допущеною арифметичною опискою в нумерації пунктів, а п. 5. містить перелік повноважень, які об`єднання має право доручати здійснювати правлінню.

Також, суд зазначає, що положення Статуту не порушують виключну компетенцію загальних зборів, визначену абз. 6 ч.9 ст. 10 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", оскільки ним лише встановлено право об`єднання доручати правлінню укладати договори, а не право безпосередньо правління укладати будь-які договори, відповідно таке право обмежене волевиявленням самого об`єднання.

Також, позивач зазначає, що, згідно ст. 10 Закону Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" рішення про реконструкцію, реставрацію та ремонт (будь-який капітальний або поточний) приймається виключно загальними зборами співвласників. Вказана стаття унеможливлює двояке тлумачення Закону, та не передбачає делегування цього повноваження правлінню, а отже прийняття рішення щодо укладення договорів зі вказаних питань також не відноситься до компетенції правління ОСББ.

Суд не погоджується з наведеним твердження позивача, оскільки, згідно ст. 10 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" до виключної компетенції загальних зборів віднесено лише прийняття рішення про реконструкцію, реставрацію та ремонт (будь-який капітальний або поточний), а визначення підрядника, укладення договір з цих питань є реалізацією вказаного рішення, а отже не є виключною компетенцією загальних зборів.

З огляду на викладене, положення п. 5 розділу ІІ Статуту ОСББ "МІЙ-ДІМ" не суперечать Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку".

Позивач зазначає, що всупереч ст. 28 ЗУ «Про ОСББ», в якій вказано, що співвласниками може бути прийняте рішення про ліквідацію об`єднання, Статут ОСББ наділяє цим повноваженням лише загальні збори співвласників, при цьому не зазначаючи, якою кількістю голосів це рішення може бути прийняте, що робить цей пункт Статуту ОСББ невиконуваним.

Згідно ст. 28 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", об`єднання (асоціація) вважається припиненим з дня внесення про це відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Об`єднання ліквідується у разі: придбання однією особою всіх приміщень у багатоквартирному будинку; прийняття співвласниками рішення про ліквідацію об`єднання; ухвалення судом рішення про ліквідацію об`єднання.

Розділом VIIІ Статуту встановлено, що Об`єднання ліквідується у разі: придбання однією особою всіх приміщень у багатоквартирному будинку; прийняття співвласниками рішення про ліквідацію об`єднання; ухвалення судом рішення про ліквідацію об`єднання.

Проаналізувавши викладене, суд дійшов висновку, що розділ VIIІ Статуту повністю відповідає ст. 28 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" «Про ОСББ», а процедура прийняття рішення про ліквідацію об`єднання регулюється відповідними положеннями Статуту, якими визначено порядок прийняття рішення загальними зборами об`єднання, а саме розділом ІІІ Статуту.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач серед іншого зазначив, що 27 лютого 2020 року під час загальних зборів співвласників ОСББ висунув свою кандидатуру для проведення письмового опитування та участі у підрахунку голосів, проте, не був включений до складу відповідної комісії через неоднозначні, на його думку, положення Статуту.

Однак, суд зазначає, що порушення процедури письмового опитування є підставою для скасування відповідного рішення загальних зборів, що не є предметом розгляду даної справи, та не може вважатись підставою для визнання недійсним усього Статуту ОСББ.

Не може вважатись підставою для визнання недійсним Статуту також і порушення з боку ОСББ права позивача на ознайомлення з фінансовими документами об`єднання.

Щодо посилання позивача на норми Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку», зокрема, ч.6, 10, 20 ст. 10, то у відповідності до ч. 1 цієї ж статті 10, співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень здійснюється згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків. Тобто, норми Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» є спеціальними.

Судом враховано, що рішення загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку № 36 по вулиці Бульварно-Кудрявській у місті Києві, оформлене Протоколом № 16/09 від 16 вересня 2015 року, яким затверджено редакцію Статуту від 16 вересня 2015 року, на час розгляду справи не оскаржувалось та є чинними.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання Статуту ОСББ "МІЙ-ДІМ", в редакції від 16 вересня 2015 року, недійсним.

Крім того, суд відзначає, що статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України и способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

Слід зазначити, що лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Тобто правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем і права та захисту підлягає порушене право.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захист відновлення порушеного права позивача.

У розумінні приписів ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодекс України, спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характер його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Моментом порушення є момент прийняття рішення вчинення дій чи бездіяльності, які породжують або можуть породити в майбутньому негативні правові наслідки для особи у вигляді виникнення, зміни чи припинення певних правовідносин за її участю Таке рішення (дії чи бездіяльність) є юридичним фактом, котрий має існувати на момент звернення до суду, передувати йому та підтверджуватися належними доказами.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов`язку по відновленню порушеного права на порушника.

Аналіз наведених вище положень законодавства свідчить про те, що фізичні та юридичні особи звертаються до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів. Наявність такого порушення входить до предмету доказування та підлягає з`ясуванню компетентним судом. При цьому, таке порушення прав позивача не може бути абстрактним, ґрунтуватись на припущеннях тощо, а має бути належним чином доведено.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями статті 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Ні матеріалами справи, ні поясненнями позивача під час судового розгляду не підтверджено наявності у нього порушення права спірним Статутом, що також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно статей 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи наведені вище обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання Статуту ОСББ "МІЙ-ДІМ" в редакції 2015 року є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Позовна вимога про зобов`язання правління ОСББ "Мій-Дім" затвердити на загальних зборах учасників Статут ОСББ "Мій-Дім" в новій редакції, що відповідає чинному законодавству України, з подальшою реєстрацією зміну у статутних документах об`єднання, також задоволенню не підлягає, оскільки така вимога взагалі не входить до компетенції суду, оскільки відноситься виключно до компетенції загальних зборів учасників ОСББ "Мій-Дім".

Щодо заяви відповідача про застосування до вимог позивача у даній справі наслідків спливу строку позовної давності суд відзначає наступне.

Згідно з приписами статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної даності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Водночас, наслідки спливу позовної давності застосовуються лише за наявності порушеного права особи, встановленого судом.

З огляду на викладене, у даній справі наслідки спливу позовної давності не можуть бути застосовані, оскільки судом було встановлено відсутність підстав для задоволення позову.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 15.02.2021.

Суддя А.І. Привалов