ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2021 р. Справа№ 911/922/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2020

у справі № 911/922/20 (суддя Сокуренко Л.В.)

за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Комунального підприємства Київської обласної ради «ПЕРЕЯСЛАВ-ХМЕЛЬНИЦЬКТЕПЛОМЕРЕЖА»

про стягнення 311 560,06 грн

за відсутності представників учасників справи,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - НАК «Нафтогаз України», позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Комунального підприємства Київської обласної ради «ПЕРЕЯСЛАВ-ХМЕЛЬНИЦЬКТЕПЛОМЕРЕЖА» (далі - КП КОР «ПЕРЕЯСЛАВ-ХМЕЛЬНИЦЬКТЕПЛОМЕРЕЖА», відповідач) про стягнення 311 560,06 грн, з яких 150 615,22 грн пені, 35 668,40 грн 3 % річних та 125 276,44 грн інфляційних втрат, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором постачання природного газу № 1773/1617-ТЕ-17 від 17.10.2016 щодо здійснення оплати за поставлений природний газ.

Під час розгляду справи судом першої інстанції прийнято заяву позивача про зменшення позовних вимог, в якій останній просив стягнути з відповідача 235 925,62 грн, з яких 150 615,22 грн пені, 21 516,46 грн 3 % річних та 63 793,94 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Київської області від 22.10.2020 у справі № 911/922/20 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з КП КОР «ПЕРЕЯСЛАВ-ХМЕЛЬНИЦЬКТЕПЛОМЕРЕЖА» на користь НАК «Нафтогаз України» 150 615,22 грн пені, 21 516,46 грн 3 % річних, 62 744,75 грн інфляційних втрат та 3 523,14 грн судового збору. В іншій частині позовних вимог, а саме, у стягненні інфляційних втрат у сумі 1 049,19 грн відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з наявності порушення відповідачем своїх зобов`язань з оплати за договором, у зв`язку з чим визнав правомірним нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних; здійснивши перерахунок інфляційних втрат, з урахуванням умов договору, прострочення по сплаті грошового зобов`язання, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення інфляційних втрат підлягає задоволенню частково.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, НАК «Нафтогаз України» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та постановити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні інфляційних втрат є незаконним та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт вказував на те, що задовольняючи частково вимогу про стягнення інфляційних втрат, судом не було зазначено в мотивувальній частині рішення в чому полягає неправомірність здійсненого позивачем розрахунку, на яку суму боргу судом було здійснено перерахунок, чи враховано судом суму боргу з урахуванням збільшення на інфляційну складову попереднього місяця, а також період прострочення, за який здійснювався перерахунок та індекси інфляції, які було застосовано судом.

Апелянт наголошував на тому, що при здійсненні розрахунку інфляційних втрат позивачем використовувалась методика розрахунку, за якою збільшення суми боргу на індекс інфляції здійснюється за кожний місяць, при цьому для розрахунку кожного наступного періоду була використана сума боргу збільшена на індекс інфляції попереднього місяця; використання для розрахунку інфляційних втрат суми боргу без урахування збільшення на індекс інфляції призводить до інших математичних результатів, які суперечать підходу, встановленому Верховним Судом та Державною службою статистики України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.01.2021 поновлено НАК «Нафтогаз України» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2020 у справі № 911/922/20, відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, призначено її до розгляду на 10.02.2021, встановлено КП КОР «ПЕРЕЯСЛАВ-ХМЕЛЬНИЦЬКТЕПЛОМЕРЕЖА» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу; зупинено дію рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2020 у справі № 911/922/20.

Відповідач, належним чином повідомлений про відкриття апеляційного провадження у справі, не скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), відзиву на апеляційну скаргу не надав.

У судове засідання сторони явку своїх уповноважених представників не забезпечили, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників сторін та з огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги без участі сторін.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що предметом апеляційного перегляду у даній справі є рішення суду першої інстанції лише в частині часткового задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 17.10.2016 між НАК «Нафтогаз України» (у тексті договору - постачальник) та КП КОР «ПЕРЕЯСЛАВ-ХМЕЛЬНИЦЬКТЕПЛОМЕРЕЖА» (у тексті договору - споживач) було укладено договір постачання природного газу № 1773/1617-ТЕ-17 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого (з урахуванням додаткової угоди № 1 до договору) постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

Згідно з п. 1.2 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

За цим договором (п. 1.3) може бути поставлений природний газ власного видобутку (природний) та/або імпортований природний газ (за кодом згідно з УКТЗЕД 2711 21 00 00, ввезений НАК «Нафтогаз України» на митну територію України).

Відповідно до п. 2.1 договору постачальник передає споживачеві з 01.10.2016 по 31.03.2017 (включно) природний газ обсягом до 3994 тис куб. метрів (три мільйони дев`ятисот дев`яносто чотири тисячі куб. метрів).

Згідно з абз. 3 п. 3.1 договору, право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.

Приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі (п. 3.4 договору).

Відповідно до п. 3.5 договору обсяг використання газу споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу. Споживач зобов`язується подати не пізніше 7 числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу постачальнику: завірену копію акта про надання послуг з розподілу (транспортування) природного газу за розрахунковий місяць, складеного між споживачем та оператором газорозподільних мереж (газотранспортної системи). Разом з копією акта споживач подає за підписом уповноваженої особи інформацію стосовно детальної розбивки кількості природного газу, зазначеного в акті за категоріями (у тому числі за цим договором); підписані та скріплені печаткою споживача два примірники акта приймання-передачі природного газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного природного газу згідно з цим договором у розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість.

Згідно з п. 5.2 договору ціна за 1000 куб.м газу на дату укладення договору становить - 5 930,40 грн з ПДВ.

Відповідно до п. 5.4 договору загальна сума вартості природного газу за вказаним договором складається із сум вартості місячних поставок природного газу.

За умовами п. 6.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договору про реорганізацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. № 20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 до 31.03.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 12.1 договору).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв у період з жовтня 2016 року по листопад 2016 року включно природний газ на загальну суму 5 331 174,60 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу № б/н від 31.10.2016 на суму 1 814 216,11 грн та № б/н від 30.11.2016 на суму 3 516 958,49 грн, підписаними зі сторони відповідача директором підприємства та скріпленими печаткою останнього без будь-яких зауважень та заперечень.

Як встановлено судом першої інстанції, станом на час розгляду справи відповідачем здійснено повну оплату поставленого природного газу на суму 5 331 174,60 грн, що підтверджується копіями наявних в матеріалах справи банківських виписок.

Разом з тим, як вбачається з розрахунку позивача та не спростовано відповідачем, останнім були порушені встановлені договором строки здійснення оплати за поставлений природний газ.

Посилаючись на несвоєчасне виконання відповідачем своїх обов`язків за договором в частині оплати вартості поставленого газу, позивач звернувся з даним позовом до суду (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) про стягнення з відповідача, зокрема, інфляційних втрат в сумі 62 744,75 грн, нарахованих на заборгованість, що виникла у вказаний період.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи вимоги чинного законодавства, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції про задоволення вказаної вимоги частково, а доводи апелянта вважає обґрунтованими з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки, за яким, відповідно до ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою цієї статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, укладення НАК «Нафтогаз України» та КП КОР «ПЕРЕЯСЛАВ-ХМЕЛЬНИЦЬКТЕПЛОМЕРЕЖА» договору постачання природного газу №1773/1617-ТЕ-17 від 17.10.2016 було спрямоване на отримання останнім природного газу та одночасного обов`язку по здійсненню його оплати.

Положеннями статті 691 та частини 1 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 6.1. договору сторони погодили, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Виходячи з наведених вище вимог чинного законодавства та умов договору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за прийнятий природний газ у жовтні 2016 року відповідач повинен був розраховуватися до 25.11.2016 включно, а за прийнятий природний газ у листопаді 2016 року - до 26.12.2016 включно, з урахуванням того, що 25.12.2016 був вихідним днем).

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною першою ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, відповідачем свої обов`язки в частині оплати за поставлений у жовтні та листопаді 2016 року природний газ у строки, які визначено умовами договору, належним чином виконано не було, що підтверджується відповідною довідкою позивача та не спростовано відповідачем.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що нарахування інфляційних втрат є правомірним, однак, здійснивши їх перерахунок, помилково встановив, що розмір інфляційних втрат, який підлягає стягненню, становить 62 744,75 грн.

При цьому, судом першої інстанції не було наведено в оскаржуваному рішенні розміру заборгованості та періоду, за який здійснювався перерахунок інфляційних втрат, а також не зазначено в чому полягала неправомірність здійсненого позивачем розрахунку.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що визначаючи розмір заборгованості з урахуванням "інфляційних втрат", суд зобов`язаний належним чином дослідити подані сторонами докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок "інфляційних втрат"), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок.

Аналогічний правовий висновок викладено у пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат, ним здійснено нарахування відповідачеві суми інфляційних втрат з урахуванням збільшення суми основного боргу за кожен місяць прострочення щодо оплати вартості природного газу на індекс інфляції попереднього місяця за вирахуванням суми часткового погашення боргу у відповідному місяці.

Правомірність даної методики розрахунку інфляційних втрат підтверджується правовими висновками Верховного Суду щодо застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України, які в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Так, питання розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання було предметом розгляду Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/21/19, за наслідками розгляду якого остання у постанові від 26.06.2020 виклала правовий висновок про те, що при зменшенні суми боргу, внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці).

При цьому, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду відступила від висновків касаційного суду у постановах від 21.05.2019 у справі №916/2889/13 та від 14.01.2020 у справі №924/532/19 про можливість розрахунку інфляційних збитків за поточний період без урахування інфляційної складової основного боргу за попередній місяць та погодилась з методикою розрахунку інфляційних збитків відповідно до статті 625 ЦК України, яка передбачає такий математичний підхід, що дозволяє включення інфляційних збитків попереднього періоду до загальної суми боргу, яка обраховується із застосуванням індексів інфляції, визначених Держстатом України на наступні періоди, без переривання ланцюга розрахунку у випадку зниження інфляції менше 100% (дефляції).

Отже, при обчисленні інфляційних збитків за наступний період, до початкової заборгованості включається вартість грошей (боргу), яка визначається з урахуванням індексу інфляції за попередній період.

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

При розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003. Порядок індексації грошових коштів визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 Постанови КМУ №1078).

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10.12.2020 у справі № 904/6250/19, від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19, від 20.10.2020 у справі № 923/766/19.

З огляду на вищевикладене, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат на суму боргу за поставлений природний газ у жовтні 2016 року за період з 01.12.2016 по 31.01.2017 та на суму боргу за поставлений природний газ у листопаді 2016 року за період з 01.01.2017 по 31.03.2017, з урахуванням здійснених відповідачем часткових оплат, суд апеляційної інстанції встановив, що такі нарахування є арифметично правильними та здійсненими з урахуванням приписів чинного законодавства та умов договору.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з КП КОР «ПЕРЕЯСЛАВ-ХМЕЛЬНИЦЬКТЕПЛОМЕРЕЖА» на користь НАК «Нафтогаз України» 63 793,94 грн інфляційних втрат.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до ч. 1 ст. 277 ГПК України, є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги НАК «Нафтогаз України» про неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, у зв`язку з чим наявні підстави для задоволення апеляційної скарги позивача та часткового скасування рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2020 у справі № 911/922/20, з ухваленням нового рішення в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 63 793,94 грн. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Витрати позивача по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у відповідності до вимог ст. 129 ГПК України, у зв`язку із задоволенням позову, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2020 у справі № 911/922/20 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2020 у справі № 911/922/20 скасувати частково, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Комунального підприємства Київської обласної ради «ПЕРЕЯСЛАВ-ХМЕЛЬНИЦЬКТЕПЛОМЕРЕЖА» (08400, Київська обл., м. Переяслав-Хмельницький(п), вул. І. Мазепи, буд. 33; ) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; ) 150 615 (сто п`ятдесят тисяч шістсот п`ятнадцять) грн 22 коп. пені, 21 516 (двадцять одну тисячу п`ятсот шістнадцять) грн 46 коп. 3 % річних, 63 793 (шістдесят три тисячі сімсот дев`яносто три) грн 94 коп. інфляційних втрат та 3 538 (три тисячі п`ятсот тридцять вісім) грн 88 коп. судового збору.»

3. Стягнути з Комунального підприємства Київської обласної ради «ПЕРЕЯСЛАВ-ХМЕЛЬНИЦЬКТЕПЛОМЕРЕЖА» (08400, Київська обл., м. Переяслав-Хмельницький(п), вул. І. Мазепи, буд. 33; ) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; ) 3 153 (три тисячі сто п`ятдесят три) грн 00 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

4. Доручити Господарському суду Київської області видати накази на виконання даної постанови.

5. Матеріали справи № 911/922/20 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 15.02.2021.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз