РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.01.2021Справа № 910/12948/20

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бровари-Пластмас"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телко Україна"

про визнання удаваними правочинів

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Кошляк М.І.

Представники учасників справи:

від позивача Салазський О.С. (адвокат);

від відповідача Герасимик Б.В. (адвокат).

В судовому засіданні 26.01.2021 року, відповідно до положень ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, повідомлено представників позивача та відповідача, що повне рішення буде складено 09.02.2021 року.

СУТЬ СПОРУ:

28 серпня 2020 року до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Бровари-Пластмас" (позивач) надійшла позовна заява б/н від 28.08.2020 року до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телко Україна" (відповідач), в якій викладені позовні вимоги, щоб в судовому порядку:

- визнати удаваним правочин, а саме додаткову угоду № 1 від 01.07.2014 року до договору № 13-07/0114 від 08.01.2013 року та встановити що до відносин сторін застосовуються правила щодо неустойки;

- визнати удаваним правочин, а саме додаткову угоду № 2 від 01.12.2014 року до договору № 13-07/0114 від 08.01.2013 року та встановити що до відносин сторін застосовуються правила щодо неустойки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані додаткові угоди № 1 від 01.07.2014 року та № 2 від 01.12.2014 року до договору є удаваними та укладені для приховання інших правочинів, а саме правочинів щодо встановлення неустойки за порушення зобов`язання.

Відповідач проти позовних вимог заперечив, мотивуючи це тим, що при укладенні оскаржуваних додаткових угод позивач жодним чином не заперечував проти їх укладення, про що свідчить підпис уповноваженої особи позивача та кожній додатковій угоді; позивач належним чином виконував умови додаткових угод № 1 та № 2, підтвердженням чого є акти виконаних робіт, які підписувались сторонами по факту оплати відсотків позивачем, а також листи від керівника позивача про зарахування сплачених коштів в рахунок погашення відсотків за користування товарним кредитом, тому твердження позивача, що укладення оскаржуваних правочинів не співпадало з внутрішньою волею останнього є безпідставними, а позовні вимоги необгрунтованими.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.09.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/12948/20, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 29.09.2020 року.

25.09.2020 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.09.2020 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 (тридцять) днів, підготовче засідання відкладено на 03.11.2020 року.

У зв`язку з перебуванням судді Коткова О.В. у відпустці, підготовче засідання у даній справі, призначене на 03.11.2020 року не відбулося, підготовче засідання призначено на 24.11.2020 року.

За ч. 4 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Так, в підготовчому засіданні 24.11.2020 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, яка занесена до протоколу судового засідання, та призначено справу № 910/12948/20 до судового розгляду по суті на 03.12.2020 року.

В судовому засіданні 03.12.2020 року судом оголошувалася перерва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2020 року розгляд справи відкладено на 26.01.2021 року.

В судовому засіданні 26.01.2021 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив та просив відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

08.01.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бровари-Пластмас" (надалі - позивач, покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Телко Україна" (надалі - відповідач, продавець) укладено договір № 13-07/0114 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого, продавець зобов`язується поставити відповідно до рахунків-фактур, що являють собою невід`ємну частину договору, та товаросупроводжувальних документів продукти нафтохімічної промисловості, якість, кількість, строки поставки, умови оплати й ціна яких визначена даним договором.

В п. 8.2. договору визначено, що за несвоєчасну оплату за товар протягом терміну, від визначеної умовами даного договору дати оплати, вказаної у відповідній видатковій накладній, покупець сплачує продавцеві неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної ставки Національного банку України від вартості товару за кожний день прострочення, що нараховуються на неоплачену вартість товару.

В додатковій угоді № 1 від 01.07.2014 року до договору сторони виклали п. 8.2. договору в редакції, відповідно до якої, при несвоєчасній оплаті за товар протягом строку, визначеного у п. 6.3 договору, така оплата вважається відстроченою, а поставка здійснена на умовах товарного кредиту. При відстроченні оплати за цим договором, з покупця нараховуються відсотки за право користування товарним кредитом у розмірі 18% річних від несплаченої суми за кожний день прострочення. Процент за користування товарним кредитом має бути сплачений по окремо виставленим рахункам.

Додатковою угодою № 2 від 01.12.2014 року до договору сторони виклали п. 8.2 договору в редакції, відповідно до якої, при несвоєчасній оплаті за товар протягом строку, визначеного у п. 6.3 договору, така оплата вважається відстроченою, а поставка здійснена на умовах товарного кредиту. При відстрочені оплати за цим договором з покупця нараховуються відсотки за право користування товарним кредитом у розмірі 25% річних від несплаченої суми за кожний день прострочення. Процент за користування товарним кредитом має бути сплачений по окремо виставленим рахункам.

В п. 6.3. договору визначено умови оплати: протягом 30 календарних днів з дати оформлення видаткової накладної за партію товару, що відвантажується на адресу покупця на суму, що не перевищує 3 000 000,00 грн.

На твердження позивача, у разі несплати на протязі 30 днів коштів при здійсненні поставки, зобов`язання є порушеним, в той же час умовою застосування санкції передбаченої п. 8.2. договору (в редакції оскаржуваних додаткових угод № 1 та № 2) є несвоєчасна оплата за товар протягом строку, визначеного п. 6.3 договору, отже санкція передбачена п. 8.2. договору (в редакції додаткових угод № 1 та № 2) застосовується у випадку прострочення чи невиконання зобов`язання зі сплати грошових коштів, а отже за своїм юридичним змістом є мірою відповідальності (штрафними санкціями). Позивач вказує, що санкція передбачена оспорюваними додатковими угодами встановлюється у процентах, за порушення саме грошового зобов`язання та має триваючий характер (нараховується за кожен день прострочення), повністю відповідає ознакам неустойки (пені) як міри відповідальності передбаченої ЦК України та ГК України.

На думку позивача, укладання удаваного правочину щодо сплати відсотків за договором товарного кредиту є намаганням приховати договір забезпечення зобов`язання у вигляді неустойки, та відповідно намаганням обійти заборони і обмеження, що стосуються неустойки, зокрема: право сторони на зменшення неустойки в судовому порядку (ч. 3 ст. 551 ЦК України); обмежений строк нарахування неустойки (ч. 6 ст. 232 ГК України); скорочений строк позовної давності (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України); обмежений розмір (ст. 3 Закону України «Про несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»), що призводить до безпідставного збагачення з боку відповідача та ставить позивача у вкрай обтяжливе положення.

У зв`язку із наведеним, позивач звернувся до суду із позовом про визнання удаваними правочинів, а саме додаткової угоди № 1 від 01.07.2014 року та № 2 від 01.12.2014 року до договору № 13-07/0114 від 08.01.2013 року та встановлення, що до відносин сторін застосовуються правила щодо неустойки.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Необхідними та обов`язковими умовами визнання недійсним правочину є настання одночасно двох юридичних фактів: наявність обставин, із якими закон пов`язує настання юридичного наслідку у вигляді недійсності правочину, а також порушення прав чи інтересів позивачів.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Як зазначено судом вище, 08.01.2013 року між позивачем, як покупцем, та відповідачем, як продавцем, укладено договір № 13-07/0114.

В п. 8.2. договору встановлено відповідальність покупця за порушення зобов`язання по оплаті товару та визначено, що за несвоєчасну оплату за товар протягом терміну, від визначеної умовами даного договору дати оплати, вказаної у відповідній видатковій накладній, покупець сплачує продавцеві неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної ставки Національного банку України від вартості товару за кожний день прострочення, що нараховуються на неоплачену вартість товару.

01.07.2014 року та 01.12.2014 року між сторонами було укладено додаткові угоди № 1 та № 2 до договору № 13-07/0114 від 08.01.2013 року, якими сторони виклали п. 8.2. договору в редакції, відповідно до якої, при несвоєчасній оплаті за товар протягом строку, визначеного у п. 6.3 договору, така оплата вважається відстроченою, а поставка здійснена на умовах товарного кредиту. При відстроченні оплати за цим договором, з покупця нараховуються відсотки за право користування товарним кредитом у розмірі 18% (за додатковою угодою № 1) та 25% (за додатковою угодою № 2) річних від несплаченої суми за кожний день прострочення. Процент за користування товарним кредитом має бути сплачений по окремо виставленим рахункам.

Позивач стверджує, що відсотки за право користування товарним кредитом у розмірі 18% (за додатковою угодою № 1) та 25% (за додатковою угодою № 2) річних, передбачені оспорюваними додатковими угодами за своєю правовою природою є неустойкою (пенею), оскільки встановлюється у відсотках, за порушення саме грошового зобов`язання та має триваючий характер (нараховується за кожен день прострочення), укладання оскаржуваних правочинів спрямоване на приховання договору забезпечення зобов`язання у вигляді неустойки, що є підставою для визнання їх удаваними.

У відповідності до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Приписами ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Суд констатує, що оскаржувані додаткові угоди № 1 від 01.07.2014 року та № 2 від 01.12.2014 року до договору № 13-07/0114 від 08.01.2013 року підписані сторонами та скріплені відтисками круглих печаток господарюючих суб`єктів.

Відтак, на переконання суду, укладення додаткових угод № 1 від 01.07.2014 року та № 2 від 01.12.2014 року до договору № 13-07/0114 від 08.01.2013 року є правом сторін.

Підписуючи вказані правочини, сторони керувалися правовими підставами, що передбачаються законодавством України, а саме вимогами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Так, за умовами п. 8.2. договору (в редакції оскаржуваних додаткових угод № 1 від 01.07.2014 року та № 2 від 01.12.2014 року) при несвоєчасній оплаті за товар протягом строку, визначеного у п. 6.3 договору, така оплата вважається відстроченою, а поставка здійснена на умовах товарного кредиту. При відстроченні оплати за цим договором, з покупця нараховуються відсотки за право користування товарним кредитом у розмірі 18% (за додатковою угодою № 1) та 25% (за додатковою угодою № 2) річних від несплаченої суми за кожний день прострочення.

Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Специфіка удаваного правочину полягає в тому, що він, існуючи «в парі» з іншим правочином, який ним прикривається, є завжди таким, що не відповідає положенням ЦК України, тобто є удаваним. Другий же правочин (прихований) може бути як дійсним, так і не дійсним, залежно від того, наскільки він відповідає вимогам правочинів, що містяться в ст. 203 ЦК України.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 925/1199/18.

Тобто, удаваний правочин вчинюється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого в наявності два правочини - прихований і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.

Удаваний правочин, на відміну від прихованого, сторонами не виконується. Відповідні права і обов`язки сторонами не реалізуються. Сторони правочину виконують тільки ті обов`язки та реалізують ті права, що випливають із прихованого правочину.

З учиненням удаваного правочину сторони навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце.

Удавані правочини - це правочини з дефектами волі такого правочину та мети.

Таким чином, для висновків суду про удаваність правочину, позивачем має бути доведено, що укладений договір дійсно направлений на приховування іншого правочину, який сторони фактично вчинили. Позивач має зазначити який саме правочин сторонами вчинено, а також зазначити відповідне обґрунтування невідповідності вимогам законодавства фактично вчиненого сторонами правочину.

Отже, кінцевою метою позивача у такому спорі є не тільки чи не стільки зазначення про удаваність укладеного правочину, скільки доведення перед судом справжнього волевиявлення сторін, мети вчинення фактичного правочину та невідповідності такого правочину вимогам законодавства.

Прихований правочин завжди підлягає оцінці з точки зору відповідності його загальним умовам чинності правочину і сам факт прикриття його іншим правочином не може бути підставою його недійсності. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), суд на підставі ст. 235 Цивільного кодексу України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі № 522/14890/16-ц, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.06.2018 року у справі № 916/933/17.

Частиною першою статті 694 Цивільного кодексу України унормовано, що договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Положеннями ч. 5 ст. 694 Цивільного кодексу України врегульовано, що якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати. Договором купівлі-продажу може бути передбачений обов`язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем.

Статтею 536 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що вказані положення закону відображено сторонами у вищезгаданому пункті 8.2. договору (в редакції оскаржуваних додаткових угод № 1 від 01.07.2014 року та № 2 від 01.12.2014 року).

За таких обставин, визначені у пункті 8.2. договору (в редакції оскаржуваних додаткових угод № 1 від 01.07.2014 року та № 2 від 01.12.2014 року) відсотки за право користування товарним кредитом у розмірі 18% (за додатковою угодою № 1) та 25% за своєю правовою природою є процентами за користування чужими грошовими коштами (товарним кредитом), що нараховуються відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України та не мають характеру штрафних санкцій (до яких належить неустойка), а є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами (товарним кредитом).

Дослідивши та проаналізувавши умови оспорюваних правочинів, суді дійшов висновку, що доводи позивача про те, що оскаржувані додаткові угоди № 1 від 01.07.2014 року та № 2 від 01.12.2014 року до договору № 13-07/0114 від 08.01.2013 року є удаваними відхиляються судом як такі, що спростовуються матеріалами справи та вищезазначеними висновками суду.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що виконання спірного договору мало місце в період з 2017-2020 роки. Вбачається, та не спростовано сторонами провадження, що позивач не здійснив жодної юридично значимої дії спрямованої на погодження з відповідачем питання можливості розірвання договору.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, в аспекті ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, за викладених в позовній заяві обставин.

Судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Щодо заяви про застосування строку позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

Однак, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просить суд у позові, відповідачем не порушено, і суд відмовляє позивачу у позові по суті в зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Керуючись ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 09.02.2021р.

Суддя О.В. Котков