РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2021Справа № 910/17708/20
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Т-Стиль"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мозир-Октан"

про стягнення 54634,38 грн.

Суддя Картавцева Ю.В.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Т-Стиль" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мозир-Октан" про стягнення 54634,38 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про неналежне виконання відповідачем зобов`язань за Договором постачання нафтопродуктів № 437 від 14.09.2020 щодо поставки товару, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача суму попередньої оплати у розмірі 44599,50 грн та штраф у розмірі 10034,88 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2020 суд ухвалив: позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Т-Стиль» залишити без руху; встановити позивачу спосіб усунення недоліків позовної заяви шляхом надання суду доказів надсилання відповідачу копії позовної заяви № 03/3505 від 04.11.2020 та копії усіх додатків листом з описом вкладення на адресу відповідача, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (02055, м. Київ, вул. Урлівська, 8, офіс 12); встановити позивачу строк для усунення недоліків - протягом семи днів з дня вручення даної ухвали.

07.12.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

За змістом ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 3 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

З огляду на наведене, оскільки у справі № 910/17708/20 ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд доходить висновку про можливість здійснення розгляду даної справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Так, враховуючи, що предметом позову у даній справі є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі (з огляду на заявлені предмет та підстави позову) не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, суд дійшов висновку про розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2020 суд ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; запропонувати відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали; встановити позивачу строк для подання відповіді на відзив - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву; встановити відповідачу строк для подання заперечень - протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив; подати суду докази надіслання (надання) їх іншим учасникам справи.

У встановлений судом строк відповідачем не подано до суду відзиву на позовну заяву позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та письмові пояснення, викладені позивачем у позовній заяві, суд

ВСТАНОВИВ:

14.09.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мозир-Октан" (постачальник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Т-Стиль" (покупець, позивач) укладено Договір постачання нафтопродуктів № 437 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити на умовах, викладених у цьому договорі, паливо дизельне ДТ-Л-К5, що відповідає вимогам ДСТУ 7688:2015, виробництва Мозирського нафтопереробного заводу, іменоване в подальшому за текстом - продукція.

Відповідно до п. 2.1 Договору сторони встановили, що кількість продукції, яку зобов`язується придбати покупець, вказано в рахунку-фактурі № 1359 від 14.09.2020, який є невід`ємною частиною даного договору.

Пунктом 2.2 Договору визначено, що покупець зобов`язується здійснити передплату в розмірі 50% від суми, згідно виставленого рахунку-фактури № 1359 від 14.09.2020 протягом доби з моменту його отримання, іншу частину коштів покупець зобов`язується оплатити протягом двох днів з моменту отримання товару.

Згідно з п. 4.3 Договору постачальник зобов`язаний відвантажити продукцію покупцю не пізніше, ніж протягом двох діб з моменту отримання грошових коштів від покупця (строки поставки можуть бути змінені за попередньою домовленістю сторін).

Договір вступає в силу з дати його підписання обома сторонами і діє протягом року. Якщо по закінченні року жодна із сторін договору не повідомила іншу про його припинення договір вважається продовженим на тих же умовах на один рік (п. 11.1 Договору).

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що позивач перерахував на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 44599,50 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 23155 від 18.09.2020, призначення платежу: передоплата за паливо дизельне ДТ-Л-К5, 5830 л, згідно рахунку № 1359 від 14.09.2020.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про неналежне виконання відповідачем зобов`язань за Договором постачання нафтопродуктів № 437 від 14.09.2020 щодо поставки товару, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача суму попередньої оплати у розмірі 44599,50 грн та штраф у розмірі 10034,88 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, 14.09.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мозир-Октан" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Т-Стиль" укладено Договір постачання нафтопродуктів № 437, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити на умовах, викладених у цьому договорі, паливо дизельне ДТ-Л-К5, що відповідає вимогам ДСТУ 7688:2015, виробництва Мозирського нафтопереробного заводу, іменоване в подальшому за текстом - продукція.

Пунктом 2.2 Договору визначено, що покупець зобов`язується здійснити передплату в розмірі 50% від суми, згідно виставленого рахунку-фактури № 1359 від 14.09.2020 протягом доби з моменту його отримання, іншу частину коштів покупець зобов`язується оплатити протягом двох днів з моменту отримання товару.

Згідно з п. 4.3 Договору постачальник зобов`язаний відвантажити продукцію покупцю не пізніше, ніж протягом двох діб з моменту отримання грошових коштів від покупця (строки поставки можуть бути змінені за попередньою домовленістю сторін).

За змістом ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару (ст. 664 Цивільного кодексу України).

Судом було встановлено, що позивач перерахував на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 44599,50 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 23155 від 18.09.2020, призначення платежу: передоплата за паливо дизельне ДТ-Л-К5, 5830 л, згідно рахунку № 1359 від 14.09.2020.

Водночас, доказів здійснення відповідачем поставки товару за рахунком № 1359 від 14.09.2020 матеріали справи не містять.

Так, позивач у позовній заяві зазначає, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогою щодо необхідності належного виконання укладеного договору поставки, однак, відповідачем зобов`язання за Договором виконані не були.

Зокрема, до позовної заяви позивачем додано Претензію № 03/3451 від 16.10.2020 до відповідача з вимогою здійснити поставку товару відповідно до умов укладеного договору № 437, або повернути сплачені кошти у розмірі 44599,50 грн у строк не пізніше 23 жовтня 2020 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно з ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно з ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Виходячи із змісту вищевикладених норм, покупець має право на односторонню відмову від договору купівлі-продажу, зокрема, у випадку здійснення покупцем попередньої оплати та непередання продавцем товару після її отримання у встановлені договором строки, у такому випадку покупець має право на повернення попередньої оплати, водночас, з моменту відмови покупця від договору та вимоги повернути попередню оплату - обов`язок продавця поставити товар припиняється.

Отже, відповідне право передбачає собою відмову від договору купівлі-продажу та припинення зобов`язань сторін за договором, в тому числі припинення обов`язку продавця поставити погоджений товар.

За таких обставин, з огляду на волевиявлення позивача щодо повернення суми попередньої оплати за договором, яке одночасно є односторонньою відмовою покупця від договору поставки через невиконання продавцем обов`язку з поставки обумовленого сторонами товару, такий договір в силу ст. 651 Цивільного кодексу України є розірваним, а зобов`язання сторін з цього моменту є припиненим.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Суд зазначає, що наявність обов`язку відповідача повернути позивачу суму попередньої оплати у розмірі 44599,50 грн підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не було спростовано, разом з тим, відповідачем не надано суду доказів виконання такого обов`язку - доказів повернення позивачу грошових коштів у розмірі 44599,50 грн., у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, позивач просить стягнути з відповідача штраф у розмірі 10034,88 грн на підставі п. 7.5 Договору.

Так, п. 7.5 Договору визначено, що при порушенні термінів постачання продукції, що є предметом цього договору, постачальник платить покупцеві штраф у розмірі 0,5% від вартості непоставленої продукції за кожен день прострочення.

За приписами частини першої статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойка - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання, її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або несвоєчасне виконання обов`язку.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга, третя статті 549 ЦК України).

Отже, розмір погодженої сторонами у договорі штрафної санкції, обрахованої у відсотковому розмірі за кожен день прострочення, відповідає поняттю "пеня". Зазначення в договорі неустойки (пені) як штрафу не перетворює її в штраф і не є підставою для відмови у стягненні неустойки (пені) у разі прострочення виконання зобов`язання (сплати коштів).

Відповідна правова позиція викладена в постанові КГС ВС від 25.07.2018 у справі № 922/4400/17.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Зробивши перерахунок пені за період з 21.09.2020 по 04.11.2020 щодо суми 44599,50 грн (як визначено у позові позивачем) з урахуванням обмежень, встановлених ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", суд приходить до висновку, що обґрунтованою сумою пені, що підлягає до стягнення з відповідача є сума пені у розмірі 658,03 грн.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мозир-Октан» (02055, м. Київ, вул. Урлівська, 8, офіс 12; ідентифікаційний код: 41496880) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Т-Стиль» (29000, м. Хмельницький, вул. Курчатова, 6; ідентифікаційний код: 35750435) грошові кошти у розмірі 44599 (сорок чотири тисячі п`ятсот дев`яносто дев`ять) грн 50 коп., неустойку у розмірі 658 (шістсот п`ятдесят вісім) грн 03 коп. та судовий збір у розмірі 1741 (одна тисяча сімсот сорок одну) грн 24 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.В. Картавцева