ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"12" лютого 2021 р.м. Одеса Справа № 916/3934/19

Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловської Ю.М.

при секретарі судового засідання Пелехатій А.О.

за участю:

від скаржника: Сухінін С.В. (самопредставництво);

від органу ДВС: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради за вх.№2-139/21 від 03.02.2021 року на дії державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Крецул В.А. у справі №916/3934/19

за позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська,1);

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Мєламуд Ігоря Абрамовича ( АДРЕСА_1 );

про розірвання договору оренди, виселення та стягнення 61385,50 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Одеської області від 07.09.2020р. у справі 916/3934/19 позов було задоволено частково; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Мєламуд Ігоря Абрамовича на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 56162, 87 грн. заборгованості з орендної плати та 5111, 14 грн. пені; розірвано договір оренди нежитлового приміщення №358/4 від 31.05.2019 року, укладений між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Фізичною особою-підприємця Мєламуд Ігоря Абрамовича; виселено Фізичну особу-підприємця Мєламуд Ігоря Абрамовича з нежитлового приміщення №101, загальною площею 111, 8 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Рішельєвська 48 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Мєламуд Ігоря Абрамовича на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 5751, 47 коп. судового збору.

На примусове виконання рішення суду, 08.10.2020 року видано відповідні накази.

03.02.2021р. до Господарського суду Одеської області від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради надійшла скарга на дії державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Крецул В.А., в якій скаржник просить суд визнати незаконними дії державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Крецула В.А. щодо винесення повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 11.11.2020 року з виконанню наказу Господарського суду Одеської області від 08.10.2020 року по справі №916/3934/19, а також скасувати повідомлення державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Крецула В.А. щодо винесення повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 11.11.2020 року з виконання наказу Господарського суду Одеської області від 08.10.2020 року по справі №916/3934/19.

Вказана скарга мотивована тим, що на підставі повідомлення державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Крецула В.А. від 11.11.2020 року було незаконно повернуто виконавчий документ Департаменту без виконання на підставі п.6 ч. 4 ст. 4 Закону України Про виконавче провадження, у зв`язку з відсутністю у виконавчому документі дати народження боржника.

Ухвалою суду від 03.02.2021 року судом було прийнято скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради за вх.№2-139/21 від 03.02.2021 року у справі №916/3934/19 до розгляду та призначено її розгляд на "12" лютого 2021 р. о 16:00.

У судовому засіданні від 12.02.2021 року представник заявника підтримав подану ним скаргу та просив суд її задовольнити. При цьому надав клопотання, в якому повідомив про здійснену ним описку в тексті скарги, зокрема в номері справи зазначено №916/3834/19, тоді як вірним номером справи є №916/3934/19, а також в прізвищі державного виконавця зазначено Дараган В.О., тоді як правильно Крецул В.А.

Представники Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Крецул В.А. та відповідача у судове засідання від 12.02.2021 року не з`явились, однак про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином шляхом надіслання на їх офіційні електронні адреси ухвали суду від 03.02.2021 року, проте письмові пояснення по суті скарги ними не подано.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 342 Господарського процесуального кодексу України, неявка державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Враховуючи викладене, а також з метою дотримання встановлених ч. 1 ст. 342 Господарського процесуального кодексу України, строків розгляду скарги, суд дійшов висновку про можливість розгляду скарги без участі представників державного виконавця та відповідача

Розглянувши наявні матеріали скарги, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду скарги, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення скарги, з огляду на таке:

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на усій території України.

При цьому держава Україна на своїй території повинна забезпечити реалізацію всіх прав, що випливають з Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі й права на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення у справах "Півень проти України" від 29.06.2004 заява № 56849/00, "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у значенні ст. 1 Першого протоколу (рішення Європейського суду з прав людини від 06.10.2011 у справі "Агрокомплекс проти України").

У рішенні від 15.10.2009 Європейський суд з прав людини у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" вказав на те, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту ст. 1 Першого протоколу.

Європейський суд з прав людини також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.

У справі "Фуклєв проти України" (рішення від 07.06.2005) Європейський суд з прав людини вказав, що Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Із моменту звернення у належний спосіб до органів виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження, стягувач має право розраховувати, що компетентний орган здійснить всі можливі заходи для виконання постановленого судового рішення, що набрало законної сили.

У відповідності до ст. 339 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України Про виконавче провадження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

П. 1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення (п. 1 ч. 1 ст. 26 ЗУ "Про виконавче провадження").

Судом встановлено, що повідомленням державного виконавця Другого Приморського відділу ДВС м. Одесі Крецул В.А. від 11.11.2020 року, за результатом розгляду щодо примусового виконання наказу по справі №916/3934/19 від 08.10.2020 року про виселення, на підставі п.6 ч.4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» було повернуто зазначений виконавчий документ без прийняття його до виконання, у зв`язку із відсутністю на виконавчому документі дати народження боржника. Зазначене повідомлення було отримано Департаментом 26.01.2021 року, про що свідчить наявна на ньому відмітка вхідної кореспонденції.

За приписами п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Проаналізувавши зміст наказу Господарського суду Одеської області від 08.10.2020 року у справі №916/3934/19 про виселення (т.2, арк.с.20) на відповідність вимогам ч. 1 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", суд дійшов висновку, що виконавчий документ містить всі обов`язкові реквізити і дані, які передбачені Законом України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону, яка діяла станом на дату видачі наказу господарського суду)

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження" вимога про зазначення у виконавчому документі дати народження боржника стосується лише фізичних осіб, а не фізичних осіб-підприємців, які є суб`єктами господарювання.

Визначення поняття фізичної особи міститься у ст. 24 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Суб`єктами господарювання є: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці (п. 2 ч. 2 ст. 55 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання в разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи.

До підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин (ст. 51 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 50 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Згідно з ч. 2 ст. 51 Цивільного кодексу України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - виписка) - документ в електронній або у випадках, передбачених цим Законом, у паперовій формі, який формується за результатами проведення реєстраційних дій і містить відомості про юридичну особу або її відокремлений підрозділ, фізичну особу - підприємця (у тому числі про взяття на облік в органах державної статистики та податкових органах, видачу ліцензії та документів дозвільного характеру) або громадське формування, що не має статусу юридичної особи, а також про проведену реєстраційну дію.

Державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу-підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом. (п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»).

Проаналізувавши вищенаведене, суд дійшов висновку, що у господарських відносинах фізичні особи-підприємці приймають участь як суб`єкти господарської діяльності, а не як фізичні особи лише на підставі їх реєстрації і внесення відомостей про них до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Під час здійснення господарської діяльності фізичні особи-підприємці реалізують свою господарську компетенцію, тобто сукупність господарських прав та обов`язків. При цьому решта прав та обов`язків фізичної особи, що становлять її правоздатність як людини, набуваються та виконуються нею поза межами здійснення господарської діяльності, в порядку реалізації нею її цивільної дієздатності, передбаченої Цивільним кодексом України та регулюються ним.

В наказі Господарського суду Одеської області від 08.10.2020 року боржником вказано фізичну особу-підприємця Мєламуд Ігора Абрамовича, отже вимоги п. 3 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження" щодо зазначення дати народження боржника - фізичної особи не застосовуються до даного виконавчого документа.

Таким чином відсутність у виконавчому листі відомостей про дату народження боржника не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчих документів без прийняття до виконання.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №471/283/17-ц, від 27.12.2018 у справі №469/1357/16-ц, від 26.03.2018 року у справі №915/127/17, від 16.11.2018 року по справі №916/3188/16.

Частиною 4 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 2 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавці.

Обмеження стягувача у справі на отримання присудженого за наказом суду через відсутність у його та й суду відомостей про дату народження боржника, за висновками суду, є порушенням основних засад виконавчого провадження, а також права на справедливий суд та принципу доступу до правосуддя, встановленим у практиці Європейського суду з прав людини і Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Керуючись однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права», суд вважає, що стягувач не може бути незаконно позбавлений закріпленого в Конституції України права на виконання рішення суду (постанова Верховного Суду від 10.10.2018 у справі № 2-42/11).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає незаконними дії державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Крецул В.А. щодо винесення повідомлення від 11.11.2020 року про повернення виконавчого документа №916/3934/19 від 08.10.2020 року стягувачу без прийняття до виконання, а повідомлення від 11.11.2020 року - таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до положень ст. 345 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Керуючись ст.ст. 234, 235, 343 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради за вх.№2-139/21 від 03.02.2021 року на дії державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Крецул В.А. задовольнити.

2. Визнати незаконними дії державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Крецула В.А. щодо винесення повідомлення про повернення виконавчого документа Стягувану без прийняття до виконання від 11.11.2020 р. з виконання наказу Господарського суду Одеської області від 08.10.2020 р. по справі № 916/3934/19.

3. Скасувати повідомлення державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Крецула В.А. про повернення виконавчого документа Стягувану без прийняття до виконання від 11.11.2020 р. з виконання наказу Господарського суду Одеської області від 08.10.2020 р. по справі № 916/3934/19.

Ухвала набирає законної сили, в порядку ст. 235 ГПК України та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня складення повного тексту ухвали.

Суддя Ю.М. Невінгловська