ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2021 р. м.Київ Справа№ 910/6360/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Тищенко О.В.

Чорногуза М.Г.

за участю секретаря судового засідання : Салій І.О.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання 28.01.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги

Товариства з обмеженою відповідальністю "Марія"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 17.09.2020 (повний текст складено та підписано 29.09.2020)

у справі №910/6360/20 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Марія"

до Фонду державного майна України

за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державної казначейської служби України

про стягнення 1103000,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Марія" (далі - позивач, ТОВ «Марія») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фонду державного майна України (далі - відповідач, Фонд державного майна України) про стягнення 1103000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані положеннями Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" та тим, що результати електронного аукціону з продажу об`єкта малої приватизації - єдиного майнового комплексу державного підприємства "Львівський науково-дослідний і проектний інститут "ЛьвівбудмНДІпроект" визнано недійсним у судовому порядку, що свідчить про недійсність основного зобов`язання та відповідно спричиняє недійсність сплати ТОВ "Марія" гарантійного внеску у розмірі 1103000,00 грн за участь в електронному аукціоні, який позивач просить стягнути з відповідача, яким проводився спірний електронний аукціон.

Короткий зміст заперечень проти позову

Фонд державного майна України проти позову заперечував, посилаючись на те, що відповідно до вимог частини 11 статті 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" та пункту 2 розділу VI Порядку повернення у державну (комунальну) власність об`єктів приватизації в разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об`єктів, затвердженого наказом Фонду від 18.10.2018No 1331, повернення покупцям коштів, сплачених за об`єкти приватизації, здійснюється у порядку, встановленому Фондом державного майна України, на підставі рішення суду про розірвання договору купівлі-продажу або визнання його судом недійсним з коштів, які надійшли від повторного продажу таких об`єктів (зменшених на суму збитків, неустойки, штрафів та будь-яких інших платежів, які належать до сплати покупцем згідно із Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна" та/або договором купівлі-продажу), протягом п`яти робочих днів після надходження коштів від повторного продажу на рахунок державного органу приватизації. Враховуючи зазначені положення законодавства, Фонд вважає, що позовні вимоги заявлені передчасно, оскільки, повторний продаж будівлі гаражів під літ. "А-2", площею 257,7 м за адресою: м. Львів, вул. Тернопільська, 24А, та будівлі водонапірної башти під літ. "А-6", площею 268,8 м2 за адресою: м. Львів, вул. Тернопільська, 24А, на момент розгляду справи - не було проведено.

Державна казначейська служба України у письмових поясненнях по суті спору вказувала про те, що казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у жодні правовідносини з ним, а тому відповідно до Конституції України, не може нести відповідальність за дії інших суб`єктів.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі №910/6360/20 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

- з огляду на те, що позивача визнано переможцем електронного аукціону №UА-РS-2018-12-20-000010-2, результати якого визнано недійними, у зв`язку з неправомірними діями Фонду державного, кошти в сумі 1 103 000,00 грн. - є, в даному випадку, шкодою, завданою Товариству з обмеженою відповідальністю "Марія";

- відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем;

- кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету, - є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України);

- особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом;

- як під час підготовчого провадження у справі, так і під час судового розгляду, позивач не подав суду клопотання щодо залучення до участі у справі в якості співвідповідача - Державну казначейську службу України та наполягав щодо участі у справі тільки одного відповідача - Фонду державного майна України;

- заявлені до стягнення кошти не є отриманими без достатньої правової підстави в розумінні ст. 1212 ЦК, а є за своєю правовою природою шкодою, завданою неправомірними діями органу державної влади, та відповідачем у спірних правовідносинах має виступати держава Україна в особі Державної казначейської служби України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Марія" 13.10.2020 звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить задовольнити апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Марія", скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі №910/6360/20 повністю, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Марія" про стягнення грошових коштів у розмірі 103 000, 00 грн. - задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи що привело до неправильного вирішення спору.

Скаржник в обгрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що:

- судом першої інстанції всупереч ч. 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, не враховано наявність рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2019 у справі № 910/2022/19, яке залишено в силі постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.1.2019 та постановою Верховного Суду від 03.03.2020, якими визнано недійсним результат електронного аукціону №UА-РS-2018-12-20-000010-2, що відбувся 22.01.2019 і оформлений протоколом про результати електронного аукціону;

- оскільки результати аукціону оскаржувались в судовому порядку, позивачем не підписувалось договору купівлі - продажу нерухомого майна;

- гарантійний внесок позивача у сумі 1 103 000,00 грн. було перераховано до Державного бюджету 05.03.2019, що підтверджується листом Фонду державного майна України № 10-21-6192 від 24.03.2020;

- оскільки позивач не став переможцем аукціону в розумінні ч. 7 ст. 15 Закону України «про приватизацію державного та комунального майна», а тому наявні обумовлені законом безумовні підстави для повернення сплаченого гарантійного внеску в розмірі 1 103 000,00 грн., який за своєю правовою природою є видом забезпечення виконання зобов`язання позивача для участі в такому аукціоні, що виник на підставі закону;

- визнання недійсними результатів електронного аукціону №UА-РS-2018-12-20-000010-2, що відбувся 22.01.20, свідчить про недійсність основного зобов`язання, і відповідно, спричиняє недійсність сплати гарантійного внеску у розмірі 1 103 000,00 грн. а оскільки його сплата зарахована до державного бюджету, обумовлені законом підстави для збереження державою таких коштів - відсутні.

Короткий зміст заперечень проти доводів апеляційної скарги

Через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Фонду державного майна України надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято судом до розгляду у відповідності до приписів ст. 119, 263 Господарського процесуального кодексу України, оскільки причини пропуску строку на його подання - є поважними, і в якому відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач вказував на те, що:

- відповідно до вимог частини 11 статті 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" та пункту 2 розділу VI Порядку повернення у державну (комунальну) власність об`єктів приватизації в разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об`єктів, затвердженого наказом Фонду від 18.10.2018No 1331, повернення покупцям коштів, сплачених за об`єкти приватизації, здійснюється у порядку, встановленому Фондом державного майна України, на підставі рішення суду про розірвання договору купівлі-продажу або визнання його судом недійсним з коштів, які надійшли від повторного продажу таких об`єктів (зменшених на суму збитків, неустойки, штрафів та будь-яких інших платежів, які належать до сплати покупцем згідно із Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна" та/або договором купівлі-продажу), протягом п`яти робочих днів після надходження коштів від повторного продажу на рахунок державного органу приватизації;

- позовні вимоги є заявленими передчасно, оскільки, повторний продаж будівлі гаражів під літ. "А-2", площею 257,7 м за адресою: м. Львів, вул. Тернопільська, 24А, та будівлі водонапірної башти під літ. "А-6", площею 268,8 м2 за адресою: м. Львів, вул. Тернопільська, 24А, - не було проведено;

- позивачем здійснено перерахування грошових коштів в розмірі 1 103 000,00 грн. на виконання п. 28 Порядку проведення електронних аукціонів для продажу об`єктів малої приватизації, з метою участі у електронному аукціоні, який відбувся 22.01.2019, отже, вказані кошти отримані їх одержувачем за наявності правової підстави, а тому їх не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 Цивільного кодексу України,

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.10.2020, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торум" передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя - доповідач) - Станік С.Р., судді: Тищенко О.В., Дикунська С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.11.2020 апеляційну скаргу залишено без руху, надано скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали, для усунення недоліків.

16.11.2020 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів (канцелярію) Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої скаржником долучено платіжне доручення № 6999 від 11.11.2020 про сплату судового збору в розмірі 24 817,50 грн. за подачу апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі №910/6360/20, з зазначенням реквізитів оскаржуваного рішення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 відкрито апеляційне провадження у справі №910/6360/20 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Марія" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020, розгляд справи призначено на 17.12.2020.

У зв`язку з перебуванням з 14.12.2020 судді Дикунської С.Я. яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці, здійснити розгляд справи у визначеному складі колегії суддів - неможливо.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 17.12.2020, справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Станік С.Р. (суддя-доповідач), судді Чорногуз М.Г., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2020 справу №910/6360/20 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Марія" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Станік С.Р. (суддя-доповідач), судді Чорногуз М.Г., Тищенко О.В., розгляд справи призначено в судовому засіданні 28.01.2021.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

В судове засідання 28.01.2021 з`явились представники позивача (скаржника) та Фонду державного майна України.

Державна казначейська служба України в судове засідання 28.01.2021 представників - не направила, про дату, час та місце розгляду справи, повідомлена належним чином.

Ч.12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції враховуючи те, що матеріали справи містять достатні обсяг документів, які є необхідними для розгляду справи, учасники справи про розгляд справи повідомлені належним чином, явка учасників спору в судове засідання обов`язковою не визнавалась, дійшов висновку, що неявка представників третьої особи в судове засідання, - не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги та справи, у зв`язку з чим підстави для відкладення розгляду справи - відсутні.

Представник позивача в судовому засіданні 28.01.2021 надав пояснення по справі та підтримав вимоги викладені у апеляційній скарзі, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити в повному обсязі позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні 28.01.2021 підтримав пояснення викладені у раніше поданому відзиві на апеляційну скаргу, відповідно заперечував проти вимог викладених у апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

22.01.2019 відбувся електронний аукціон №UА-РS-2018-12-20-000010-2 з продажу об`єкта малої приватизації - єдиного майнового комплексу Державного підприємства "Львівський науково-дослідний і проектний інститут "ЛьвівбудмНДІпроект" за адресою: 79034, м. Львів, вул. Тернопільська, 10, за наслідками якого переможцем стало Товариство з обмеженою відповідальністю "Марія", що підтверджується протоколом про результати електронного аукціону №UА-РS-2018-12-20-000010-2 Товарної біржі "Товарно-сировинна біржа "Галконтракт" від 22.01.2019.

21.01.2019 ТОВ "Марія" сплатило на рахунок Товарної біржі "Товарно-сировинна біржа "Галконтракт" як електронного майданчика 834,60 грн реєстраційного внеску та 1103000,00 грн гарантійного внеску для участі аукціоні з продажу такого об`єкту приватизації, що учасниками спору не заперечувалось та підтверджується, зокрема, копією платіжного доручення № 2299 від 21.01.2019 на суму 1 103 000,00 грн. в призначенні якого зазначено: «для забезпечення участі в аукціоні UА-РS-2018-12-20-000010-2».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.06.2019 у справі №910/2022/19, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2019 та постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03.03.2020, визнано недійсним результат електронного аукціону №UA-PS-2018-12-20-000010-2 з продажу єдиного майнового комплексу Державного підприємства "Львівський науково-дослідний і проектний інститут "ЛьвівбудмНДІпроект", що відбувся 22.01.2019 і оформлений протоколом про результати електронного аукціону, що затверджений Наказом Фонду державного майна України №82 від 31.01.2019.

Відповідно до ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що обставини, встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 19.06.2019 у справі №910/2022/19, яке набрало законної сили, не підлягають доказуванню даній справі та мають преюдиційне значення при вирішення даної справи.

Вказаними судовими рішеннями в межах справи № 910/2022/19 встановлено, що:

- під час проведення електронного аукціону з приватизації єдиного майнового комплексу Державного підприємства "Львівський науково-дослідний і проектний інститут "ЛьвівбудмНДІпроект" Фондом державного майна було порушено вимоги Порядку щодо внесення достовірних відомостей в Інформаційне повідомлення стосовно об`єкта нерухомості (будівлі гаражів), який входить до складу вказаного майнового комплексу, та знаходиться в м. Львові по вул. Тернопільській, 24А в літ. А-2, що суттєво вплинуло на результати електронного аукціону та призвело до порушення прав та інтересів позивача як переможця цього аукціону;

- Фонд державного майна України, як орган приватизації та організатор аукціону, відповідно до Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" та Порядку проведення електронних аукціонів для продажу об`єктів малої приватизації, - не дотримався обов`язку перевіряти надану інформацію, проводити інвентаризацію майна та публікувати достовірні відомості щодо такого майна, що узгоджується з принципом приватизації щодо повного, своєчасного та достовірного інформування про об`єкти приватизації та порядок їх приватизації, закріпленого у ч. 2 ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна";

- Фондом державного майна України приховано інформацію про те, що на продаж виставлено лише частину нежитлових приміщень під літ. 2-А за адресою: м. Львів, вул. Тернопільська, 24а, а також про те, що наявне зареєстроване право власності третіх осіб на частину приміщення, що входять до складу єдиного майнового комплексу Державного підприємства Львівський науково-дослідний і проектний інститут "ЛьвівбудмНДІпроект".

Також, учасниками справи не заперечувалось, що оскільки результат електронного аукціону був предметом судового оскарження в межах справи № 910/2022/19, ТОВ "Марія" не підписувало із Фондом державного майна України договір купівлі-продажу майна, яке було предметом оспорюваного аукціону №UА-РS-2018-12-20-000010-2.

Крім того, Фонд державного майна України зазначав у письмових поясненнях про те, що оскільки з ТзОВ "Марія" не було укладено договору купівлі - продажу,право а укладення договору купівлі - продажу перейшло до учасника з наступною за величиною ціновою пропозицією - ТОВ «Новий Львів Розвиток», проте, наказом Фонду державного майна України від 11.03.2019 № 237 відмовлено у затвердженні протоколу про результати електронного аукціону №UА-РS-2018-12-20-000010-2 на підставі перевірки заяви на участь у приватизації об`єкта малої приватизації і доданих до неї документів, у зв`язку з неподанням до заяви на участь у приватизації останньої річної або квартальної звітності, а також, наказом Фонду державного майна України від 12.03.2019 № 246 було відмінено електронний аукціон із зниженням стартової ціни з продажу єдиного майнового комплексу Державного підприємства Львівський науково-дослідний і проектний інститут "ЛьвівбудмНДІпроект".

Листом Фонду державного майна України №10-21-6192 від 24.03.2020, позивача повідомлено, що гарантійний внесок ТзОВ "Марія" у сумі 1 103 000,00 грн. було перераховано до державного бюджету 05.03.2019.

Позивач посилався на те, що оскільки аукціон №UА-РS-2018-12-20-000010-2 визнано недійсним рішенням Господарського суду міста Києва від 19.06.2019 у справі №910/2022/19, яке набрало законної сили, а тому - ТОВ "Марія" не вважається його переможцем, а внесок сплачений для участі у такому аукціоні підлягає поверненню на позивачу на підставі ч.7 ст.15 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" та ст. 1212 Цивільного кодексу України.

17.01.2020, адвокатом Марусяком В.Я. в інтересах ТОВ "Марія" надіслано на адресу Фонду державного майна України заяву про видачу та надсилання подання про повернення коштів із державного бюджету.

Листом Фонду державного майна України №10-21-2056 від 31.01.2020, повідомлено, що реєстраційний внесок не повертається покупцю, крім випадків, передбачених законом, оскільки механізм таких коштів, перерахованих до бюджетів відсутній.

Листом Фонду державного майна України № 10-21-6192 від 24.03.2020 повторно повідомлено, що сплачений гарантійний внесок не підлягає поверненню, оскільки, на думку відповідача, механізму повернення таких коштів не передбачено.

Позивач вважає, що неповернення коштів, сплачених, як гарантійний внесок, є порушенням прав ТОВ "Марія" зі сторони Фонду державного майна України, а такі кошти є безпідставно утриманими. У зв`язку із викладеним, позивач просив cтягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань через Державну казначейську службу України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Марія" грошові кошти в сумі 1 103 000 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, (надалі також - Закон) приватизація державного або комунального майна - платне відчуження майна, що перебуває у державній або комунальній власності, на користь фізичних та юридичних осіб, які відповідно до цього Закону можуть бути покупцями; організатор аукціону - Фонд державного майна України, його регіональні відділення, представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, органи приватизації територіальних громад або залучені ними юридичні особи, які діють відповідно до договору, укладеного з державними органами приватизації; органи приватизації - Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, органи приватизації територіальних громад.

З метою раціонального та ефективного застосування способів приватизації об`єкти приватизації поділяються на об`єкти малої приватизації та об`єкти великої приватизації (ч. 1 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна").

Згідно зі ст. 15 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", об`єкти малої приватизації продаються виключно на електронних аукціонах. Порядок проведення електронних аукціонів для продажу об`єктів малої приватизації та Порядок відбору операторів електронних майданчиків для організації проведення електронних аукціонів з продажу об`єктів малої приватизації, авторизації електронних майданчиків, розмір та порядок сплати плати за участь, визначення переможця за результатами електронного аукціону, а також порядок визначення додаткових умов продажу затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Порядок проведення електронних аукціонів для продажу об`єктів малої приватизації та визначення додаткових умов продажу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.2018 № 432 (із змінами) (надалі також - Порядок).

Вказаний Порядок визначає механізм проведення електронних аукціонів для продажу об`єктів малої приватизації з використанням електронної торгової системи, визначення переможця за результатами електронного аукціону, розміру та порядку внесення плати за участь в електронному аукціоні, а також визначення додаткових умов продажу відповідно до положень Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна".

Пунктом 28 Порядку закріплено, що особа, яка має намір взяти участь в електронному аукціоні, сплачує реєстраційний та гарантійний внески для набуття статусу учасника.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" гарантійний внесок - це сума коштів, що становить визначену у відсотках частину стартової ціни об`єкта приватизації, яка вноситься потенційним покупцем об`єкта приватизації для забезпечення виконання його зобов`язання щодо участі в аукціоні у вигляді грошових коштів або банківської гарантії.

Відповідно до ч. 11 ст. 14 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" для участі в аукціоні з продажу об`єкта малої приватизації гарантійний внесок сплачується на рахунок оператора електронного майданчика, через який подається заява на участь у приватизації.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає доведеним судовим рішенням (по справі № 910/2022/19), яке набрало законної сили, факт порушення Фондом держмайна під час проведення електронного аукціону з приватизації єдиного майнового комплексу ДП "ЛьвівбудмНДІпроект" вимог Порядку щодо внесення достовірних відомостей в інформаційне повідомлення стосовно об`єкта нерухомості (будівлі гаражів), який входить до складу єдиного майнового комплексу та знаходиться в м. Львові по вул. Тернопільській, 24А літ. А-2.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" , гарантійний внесок - це сума коштів, що становить визначену у відсотках частину стартової ціни об`єкта приватизації, яка вноситься потенційним покупцем об`єкта приватизації для забезпечення виконання його зобов`язання щодо участі в аукціоні у вигляді грошових коштів або банківської гарантії.

Відповідно до ч. 11 ст. 14 вказаного Закону, для участі в аукціоні з продажу об`єкта малої приватизації гарантійний внесок сплачується на рахунок оператора електронного майданчика, через який подається заява на участь у приватизації.

Тобто, сплативши гарантійний внесок на рахунок Товарної біржі "Українська енергетична біржа" в сумі 1 103 000,00 грн. з метою участі у аукціоні, позивачем вчинено дію на виконання вимог чинного законодавства, зокрема ст. 1, ч. 11 ст. 14 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна",

Виходячи з викладеного, сплата гарантійного внеску позивачем - є виконанням встановленої законом процедури участі в електронному аукціоні та порядку проведення приватизації, і відповідна процедура позивачем була дотримана шляхом спати спірних коштів в сумі 1 103 000,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 2299 від 21.01.2019 на суму 1 103 000,00 грн. в призначенні якого зазначено: «для забезпечення участі в аукціоні UА-РS-2018-12-20-000010-2», а вказані кошти було перераховано до державного бюджету 05.03.2019, що підтверджується листом Фонду державного майна України №10-21-6192 від 24.03.2020.

При цьому, позивачем у позові заявлено вимогу про стягнення грошові кошти в сумі 1 103 000,00 грн. з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані обставини, дійшов висновку, що спірна сума коштів в розмірі 1 103 000,00 грн., була перерахована позивачем за наявності правових підстав, зокрема, на виконання Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна".

Так, згідно з п. 10 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна», гарантійний внесок це сума коштів, що становить визначену у відсотках частину стартової ціни об`єкта приватизації, яка вноситься потенційним покупцем об`єкта приватизації для забезпечення виконання його зобов`язання щодо участі в аукціоні у вигляді грошових коштів або банківської гарантії.

Отже, сплачений позивачем гарантійний внесок для участі в електронному аукціону №UA-PS-2018-12-20-000010-2 - є видом забезпечення виконання зобов`язання позивача для участі в такому аукціоні, що виник на підставі закону.

Частиною 2 ст. 548 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що визнання недійсними результатів електронного аукціону № UA-PS-2018-12-20-000010-2, свідчить про недійсність і додаткового зобов`язання щодо його забезпечення, а в сукупності з тим, що наказом Фонду державного майна України від 12.03.2019 № 246 було відмінено електронний аукціон із зниженням стартової ціни з продажу єдиного майнового комплексу Державного підприємства Львівський науково-дослідний і проектний інститут "ЛьвівбудмНДІпроект", можна дійти висновку, що електронний аукціон є таким, що не відбувся

При цьому, пунктом 64 Порядку визначено, що переможець електронного аукціону:

- підписує протокол про результати електронного аукціону та надає його оператору електронного майданчика, через якого ним подано цінову пропозицію, протягом трьох робочих днів з дня, наступного за днем його формування електронною торговою системою;

- укладає договір купівлі-продажу об`єкта приватизації з органом приватизації протягом 30 календарних днів з дня, наступного за днем формування протоколу про результати електронного аукціону.

Проте, як встановлено судом апеляційної інстанції, оскільки результат електронного аукціону був предметом судового оскарження в межах справи № 910/2022/19, ТОВ "Марія" не підписувало із Фондом державного майна України договір купівлі-продажу майна, яке було предметом оспорюваного аукціону №UА-РS-2018-12-20-000010-2, а отже, в розумінні пункту 64 Порядку, позивач не набув статусу переможця електронного аукціону № UA-PS-2018-12-20-000010-2.

За змістом пункту 111 Порядку, проведення електронних аукціонів для продажу об`єктів малої приватизації та визначення додаткових умов продажу, затвердженого постановою КМУ № 432 від 10.05.2018 р (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), повернення сплачених гарантійних внесків учасникам у випадках, передбачених пунктами 51, 62, 90, 92 цього Порядку, здійснюється оператором електронного майданчика протягом трьох робочих днів з дня, наступного за днем присвоєння електронному аукціону статусу "Аукціон не відбувся" або "Аукціон відмінено".

Відповідно до п.5 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

Крім того, відповідно до ч. 7 ст. 15 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", після закінчення аукціону сплачений потенційними покупцями гарантійний внесок повертається потенційним покупцям, які не стали переможцями аукціону, у строк, що не перевищує 10 робочих днів із дня затвердження протоколу аукціону органом приватизації.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки наявні докази в сукупності свідчать про те, що (1) позивачем не набуто статусу переможця електронного аукціону № UA-PS-2018-12-20-000010-2 в розумінні приписів Закону України «Про приватизацію держаного і комунального майна» та Порядку, (2) рішенням Господарського суду міста Києва від 19.06.2019 у справі №910/2022/19, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2019 та постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03.03.2020, визнано недійсним результат електронного аукціону №UA-PS-2018-12-20-000010-2 з продажу єдиного майнового комплексу Державного підприємства "Львівський науково-дослідний і проектний інститут "ЛьвівбудмНДІпроект", що відбувся 22.01.2019 і оформлений протоколом про результати електронного аукціону, що затверджений Наказом Фонду державного майна України №82 від 31.01.2019, (3) наказом Фонду державного майна України від 12.03.2019 № 246 було відмінено електронний аукціон із зниженням стартової ціни з продажу єдиного майнового комплексу Державного підприємства Львівський науково-дослідний і проектний інститут "ЛьвівбудмНДІпроект", а тому, вимоги позивача про повернення йому грошових коштів, перерахованих в якості гарантійного платежу в сумі 1 103 000,00 грн., - підлягають задоволенню, оскільки вказані кошти сплачені позивачем на виконання вимог закону, проте, ним не набуто статусу переможця відповідного аукціону, оскільки аукціон взагалі був відмінений за рішенням відповідного органу, а незаконність процедури його проведення підтверджена судовим рішенням в межах справи №910/2022/19.

Згідно зі статтею 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 цього ж кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем спірні кошти було перераховано з метою участі у електронному аукціоні № UA-PS-2018-12-20-000010-2, а у рішенні Господарського суду міста Києва від 19.06.2019 у справі №910/2022/19 (розгляд у якій здійснювався за участю позивача та відповідача), яке набрало законної сили, судом встановлено обставини, що під час проведення електронного аукціону з приватизації єдиного майнового комплексу Державного підприємства "Львівський науково-дослідний і проектний інститут "ЛьвівбудмНДІпроект" Фондом державного майна було порушено вимоги Порядку щодо внесення достовірних відомостей в Інформаційне повідомлення стосовно об`єкта нерухомості (будівлі гаражів), який входить до складу вказаного майнового комплексу, та знаходиться в м. Львові по вул. Тернопільській, 24А в літ. А-2, що суттєво вплинуло на результати електронного аукціону та призвело до порушення прав та інтересів позивача, як переможця цього аукціону, Фонд державного майна України, як орган приватизації та організатор аукціону, відповідно до Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" та Порядку проведення електронних аукціонів для продажу об`єктів малої приватизації, - не дотримався обов`язку перевіряти надану інформацію, проводити інвентаризацію майна та публікувати достовірні відомості щодо такого майна, що узгоджується з принципом приватизації щодо повного, своєчасного та достовірного інформування про об`єкти приватизації та порядок їх приватизації, закріпленого у ч. 2 ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", Фондом державного майна України приховано інформацію про те, що на продаж виставлено лише частину нежитлових приміщень під літ. 2-А за адресою: м. Львів, вул. Тернопільська, 24а, а також про те, що наявне зареєстроване право власності третіх осіб на частину приміщення, що входять до складу єдиного майнового комплексу Державного підприємства Львівський науково-дослідний і проектний інститут "ЛьвівбудмНДІпроект", у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачу було завдано шкоди в розмірі сплачених коштів, внаслідок порушення Фондом державного майна України вимог закону при організації та проведенні електронного аукціону № UA-PS-2018-12-20-000010-2, що свідчить про наявність причинного зв`язку між діями відповідача та їх результатом (відміна електронного аукціону внаслідок допущених порушень вимог закону), а тому спірні кошти мають відповідно, подвійну правову природу, і підлягають відшкодуванню позивачу за сукупності вищенаведених правових норм, зокрема і ст. ст. 1173, 1174 Цивільного кодексу України.

При цьому, посилання Фонду державного майна України у відзиві на апеляційну скаргу на ту обставину, що позовні вимоги є такими, що заявлені передчасно, оскільки повторний продаж спірного майна,-не проведено - судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки при проведенні нової процедури електронного аукціону підлягатимуть додержанню вимоги як Закону України «Про приватизацію держаного і комунального майна», так і відповідного Порядку (у чинній редакції), які регулюють проведення відповідних електронних аукціонів, і відповідно, участь позивача у такому аукціоні є його правом, а не обов`язком внаслідок існування певного грошового зобов`язання. Крім того, спірні кошти були сплачені позивачем згідно платіжного доручення № 2299 від 21.01.2019 на суму 1 103 000,00 грн. в призначенні якого зазначено: «для забезпечення участі в аукціоні UА-РS-2018-12-20-000010-2», тобто для участі у чітко визначеному електронному аукціоні.

Також, суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до положень Цивільного кодексу України, та відповідачем у справі - є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, і таким органом у цій справі мала бути Державна казначейська служба, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду, і під час підготовчого провадження у справі, так і під час судового розгляду позивач не подав суду першої інстанції клопотання щодо залучення до участі у справі в якості співвідповідача - Державну казначейську службу України та наполягав щодо участі у справі тільки одного відповідача - Фонду державного майна України, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання встановлені Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Відповідно до статті 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган, державне підприємство, установа, організація, юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 3 зазначеного Закону, виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15.04.2015, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно зі статтею 25 Бюджетного кодексу України, казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідно до частини 1 статті 43 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Водночас, відповідно до статті 2 Цивільного кодексу України, учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Аналіз зазначених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема, безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, входить до компетенції Державного казначейства України.

Отже, позовні вимоги позивача про стягнення коштів, перерахованих в якості гарантійного платежу в розмірі 1 103 000,00 грн. , - підлягають задоволенню шляхом їх стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу, і що не виходить за межі позовних вимог, а Фонд державного майна України у спірних правовідносинах виступає в інтересах держави, як відповідний орган державної влади.

При цьому, зазначення позивачем у позові Фонду державного майна України, як особи, яка повинна відповідати за позовом, не спростовує та ні нівелює права позивача отримати судовий захист свого порушеного права щодо стягнення спірної суми грошових коштів, а у даному випадку Фонд державного майна України виступає від імені держави, як державний орган, внаслідок дій якого при організації та проведенні електронного аукціону відбулась відміна електронного аукціону № UA-PS-2018-12-20-000010-2.

Крім того, суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 Цивільного кодексу України, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зокрема, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України). Тобто зобов`язання з безпідставного набуття та збереження майна можуть бути наслідком таких юридичних фактів: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Отже, за змістом статті 1212 Цивільного кодексу України, зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Як було встановлено судом апеляційної інстанції, сплата гарантійного внеску відбулась на відповідній правовій підставі та у спосіб, визначений законом, і цим же законом передбачені випадки та механізм повернення таких коштів, у зв`язку з чим приписи статті 1212 Цивільного кодексу України - не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

В свою чергу, визначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Господарський суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17). Повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів проти держави, є законодавчо визначеними, а тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін (постанови Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

Також, суд апеляційної інстанції, в контексті способу обраного позивачем способу захисту, вважає за необхідне врахувати і його ефективність, що також наголошується і у статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Зокрема, у пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE, Заява 28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів рішення від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18).

В аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine) , заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

Таким чином, ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту поновлення порушеного права позивача.

Рішення суду має бути ефективним інструментом поновлення порушених прав.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 Цивільного кодексу України, статтею 20 Господарського кодексу України, який проте є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Отже, суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також повинен ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та вимоги частин 2-5 статті 13 Цивільного кодексу України щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити реальне поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

При цьому слід ураховувати і те, що у резолютивній частині судового рішення остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача і судове рішення має бути виконано в процесі виконавчого провадження у справі, адже, як уже зазначалося, ефективний засіб зрештою повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Здійснюючи судовий розгляд даної справи, апеляційний господарський суд установив, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, призводить у спірних правовідносинах до реального захисту та відновлення порушених прав позивача та законних сподівань у такий спосіб. При цьому, визначення судом правової природи спірних правовідносин, як і їх кваліфікація та застосування норми права, яка регулює відповідні відносини - є повноваженнями суду, які реалізуються з метою дотримання засад господарського судочинства, закріплених у ст. 2 ГПК України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що обраний позивачем спосіб захисту - є ефективним з огляду на вимоги наведених вище положень Цивільного кодексу України та Конвенції з прав людини та основоположних свобод та статті 1 Першого Протоколу до згаданої Конвенції.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими, були доведені належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. У зв`язку з наведеним, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду справи встановив, що висновки суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також з неправильним застосування норм матеріального права (ст. ст. 2, 170, 1173, 1174 Цивільного кодексу України, п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна") та порушенням норм процесуального права (ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України), а також нез`ясуванням обставин справи стосовно наявності у позивача охоронюваного законом інтересу в контексті спірних правовідносин учасників справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд надав учасникам спору вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача у позові є законними та обґрунтованими, були доведені належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі, за наведених у дані постанові підстав, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям нового рішення про задоволення позову повністю а саме: шляхом стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Марія" грошові кошти у сумі 1 103 000 (один мільйон сто три тисячі) грн. 00 коп.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, найшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, у зв`язку з чим на підставі п. 1-4 ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України оскаржуване рішення підлягає скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям нового рішення про задоволення позову повністю за наведених у даній постанові підстав.

Розподіл судових витрат

Пунктом 2 ч. 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі п. 2 ч. 1, ч. 14 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат наступним чином: судовий збір за подачу позову та апеляційної скарги покладається судом апеляційної інстанції на відповідача, та підлягає стягненню з останнього на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Марія" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі № 910/6360/20 - задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі № 910/6360/20 - скасувати.

3. Ухвалити нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Марія" задовольнити повністю.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, будинок 6, ідентифікаційний код 37567646) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Марія" (; 79000 м.Львів, вул.. Листопадового Чину,8) грошові кошти у сумі 1 103 000 (один мільйон сто три тисячі) 00 грн.

Стягнути з Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9, ідентифікаційний код 00032945) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Марія" (; 79000 м.Львів, вул. Листопадового Чину,8) судовий збір у розмірі 16 545 (шістнадцять тисяч п`ятсот сорок п`ять) грн. 00 коп. судового збору за подачу позову та 24 817 (двадцять чотири тисячі вісімсот сімнадцять) грн. 50 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

4. Матеріали справи № 910/6360/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата підписання постанови: 15.02.2021.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді О.В. Тищенко

М.Г. Чорногуз