СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2021 р. Справа № 917/1565/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О. , суддя Фоміна В.О.

За участю секретаря судового засідання Гончарова О.В.

за участю представників сторін:

від позивача не з`явився;

відповідача - Богомолов О.О., ордер 1021272 від 10.08.20 р., Данілова Н.Н., довіреність від 12.01.21 р. № 29-14/35 ;

розглянувши у режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів за допомогою програми EASYCON апеляційну скаргу позивача - Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ (вх. №526 П/2-5) на рішення господарського суду Полтавської області від 05.12.2019 (суддя Киричук О.А., повний текст рішення складено та підписано 16.12.2019) у справі № 917/1565/19

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго", м. Полтава

про стягнення 31 080 709,58 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до суду з позовом до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" про стягнення боргу за неналежне виконання зобов`язань за договором постачання природного газу від 11.09.2017 р. № 5057/1718-ТЕ-24 у загальній сумі 31 080 709,58 грн., у тому числі: основний борг у сумі 0,00 грн.; пеня у сумі 16 880 088,70 грн.; три проценти річних у сумі 4 635 118,14 грн.; інфляційні втрати у сумі 9 565 502,74 грн.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 05.12.2019 у справі №917/1565/19 в позові відмовлено повністю.

Висновок господарського суду першої інстанції про відмову в позові мотивовано тим, що нарахування сум пені, 3% річних та інфляційних втрат за порушення відповідачем строків оплати має бути здійснено на суму боргу, яку відповідач сплатив власними коштами, з порушенням строків оплати, поза межами дії Постанов Кабінету Міністрів України № 20, № 217 та № 256, незалежно від порушення строків, встановлених договором сторін, в той час як з матеріалів справи вбачається, що відповідач за спірний період не проводив оплату власними коштами з порушенням строків оплати та поза межами дії зазначених Постанов, а тому відсутні підстави для нарахуванння пені, інфляційних та 3% річних у позивача.

При цьому суд зазначив, що наведеними Постановами встановлено адміністративно-правове регулювання відносин щодо механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема, на оплату природного газу, а тому незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами Договору в частині, яку держава буде компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони в Договорі відповідні умови, чи навпаки. Дії сторін щодо остаточних розрахунків за Договором від 11.09.2017 № 5057/1718-ТЕ-24, з метою надання населенню права на отримання пільг і субсидій з оплати теплової енергії, були підпорядковані вимогам спеціальних нормативно-правових актів та складених на їх підставі Спільних протокольних рішень.

Також суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ст.19 Закону України Про теплопостачання оплата теплової енергії, для виробництва якої відповідач закупив у позивача природний газ за спірним Договором здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунок із спеціальним режимом використання, який відкрито відповідачем та він відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 Про затвердження порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки був позбавлений можливості впливати на нормативно встановлений порядок розподілу цих коштів, а тому порушення строків оплати за спірним Договором виникло поза волею відповідача.

Позивач із зазначеним рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процессуального права, невідповідність викладених в рішенні висновків суду обставинам справи, просить це рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на помилковість висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення спірних сум пені, інфляційних та річних незалежно від порушення строків, встановлених договором сторін, через те, що відповідач за спірний період не проводив оплату власними коштами з порушенням строків оплати та поза межами дії Постанов Кабінету Міністрів України № 20, № 217 та № 256.

При цьому позивач посилається на наявність низки постанов Верховного суду, в яких викладені протилежні висновки щодо можливості зміни Постановами Кабінету Міністрів України № 20, № 217 та № 256 та Спільними протокольними рішеннями встановлених Договором порядку та строків розрахунку та щодо можливості звільнення покупця від відповідальності за порушення договірних строків розрахунку за поставлений природний газ.

Скаржник наголошує на тому, що в силу пункту 6.1 договору постачання природного газу від 11.09.2017 р. № 5057/1718-ТЕ-24, підписання сторонами спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" не змінює строків та умов розрахунків за цим Договором. Крім того, скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, не передбачає зміну порядку та строків здійснення між сторонами розрахунків, а також на те, що згідно з пунктом 6.3 договору постачання природного газу від 11.09.2017 № 5057/1718-ТЕ-24 під час здійснення з позивачем розрахунків відповідач не обмежується лише рахунком зі спеціальним режимом використання та може сплатити вартість придбаного ним газу власними коштами, що свідчить про реальну можливість відповідача впливати на стан проведення розрахунків за вказаним Договором між постачальником та покупцем. Зазначає, що хоча державою і передбачений певний механізм перерахування субвенцій, проте не врегульовано питання імплементації відповідних відносин при здійсненні розрахунків за природний газ та сторони вправі, керуючись принципом свободи договору (ст. 627 ЦК) встановити (конкретизувати) умовами угоди порядок регулювання щодо платежів, здійснених через спільні протокольні рішення та договір про організацію взаєморозрахунків, строки, якими мають керуватись сторони, що і було здійснено шляхом узгодження умов п. 6.1. Договору.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.03.2020 задоволено клопотання АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про поновлення строку на подання апеляційної скарги; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Полтавської області від 05.12.2019 у справі №917/1565/19 та призначено її до розгляду на 09.04.2020 р. о 10:00 год. 20.03.2020 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. № 279), в якому він просить залишити її без задовлення, а оскаржуване рішення без змін.

06.04.2020 відповідач звернувся до Східного апеляційного господарського суду із клопотанням про відкладення розгляду справи, посилаючись на впровадження на підприємстві обмежувальних заходів, пов`язаних із виконанням постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусої SARS-CoV-2" із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 №215 та запровадженням Урядом режиму надзвичайної ситуації на всій території України до 24.04.2020, у зв`язку з чим, зазначав про неможливість з`явлення в судове засідання та просив відкласти розгляд справи на іншу дату.

Крім того, 06.04.2020 із клопотанням про відкладення розгляду справи до Східного апеляційного господарського суду звернувся позивач, який повідомляв про неможливість прибуття в судове засідання 09.04.2020 у зв`язку із впровадженням карантину на всій території України до 24.04.2020 та переведенням працівників на дистанційний режим виконання трудових обов`язків, у зв`язку з чим, просив відкласти розгляд справи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 07.04.2020, за результатом розгляду клопотань представників сторін, з метою захисту здоров`я учасників судового процесу і співробітників суду та з урахуванням рекомендацій уповноважених суб`єктів щодо запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, розгляд справи було відкладено на 07.05.2020.

04.05.2020 Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства "Полтаватеплоенерго" до суду апеляційної інстанції надано додаткові письмові пояснення, які долучені до матеріалів справи.

Також, 04.05.2020 Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства "Полтаватеплоенерго" до Східного апеляційного господарського суду надано клопотання про відкладення розгляду справи через те, що представник не має можливості з`явитись у судове засідання на розгляд справи у зв`язку із продовженням строку дії карантину, впровадженого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, до 11.05.2020.

У відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 06.05.2020, у зв`язку з відпусткою судді Білоусової Я.О. та судді Пуль О.А., для розгляду справи №917/1565/19 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя-доповідач Тарасова І.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Шевель О.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 07.05.2020, за результатом розгляду клопотання Полтавського обласного комунального виробничого підприємством теплового господарства "Полтаватеплоенерго", з метою захисту здоров`я учасників судового процесу і співробітників суду та з урахуванням рекомендацій уповноважених суб`єктів щодо запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, розгляд справи було відкладено на 01.06.2020.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.06.2020 зупинено апеляційне провадження у справі №917/1565/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ на рішення господарського суду Полтавської області від 05.12.2019 у справі №917/1565/19 до закінчення перегляду Об`єднаною Палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №904/1210/18 та оприлюднення в Єдиному державному реєстрі судових рішень повного тексту постанови Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду Верховного Суду у справі № 904/1210/18.

У відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 27.07.2020, у зв`язку з відпусткою судді Шевель О.В., для розгляду справи №917/1565/19 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя-доповідач Тарасова І.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Білоусова Я.О.

У зв`язку із опублікуванням в державному реєстрі судових рішень постанови Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 904/1210/18, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.07.2020 поновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою та розгляд справи призначено на 10 серпня 2020 р. о 10:45 год. Сторонам запропоновано надати письмові пояснення по справі з урахуванням висновків, викладених в постанові Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 904/1210/18.

У зв`язку з неможливістю участі позивача в судовому засіданні 10.08.2020 в режимі відеоконференції з технічних причин, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.08.2020 розгляд справи було відкладено на 27.08.2020 о 9 год. 15 хв.

У відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 27.08.2020, у зв`язку з відпусткою судді Крестьянінова О.О., для розгляду справи №917/1565/19 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя-доповідач Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.08.2020 оголошено перерву у судовому засіданні до 21 вересня 2020 р. о 10:45 год.

У відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 17.09.2020, у зв`язку з відпусткою судді Пуль О.А., для розгляду справи №917/1565/19 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя-доповідач Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Фоміна В.О.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.09.2020 зупинено апеляційне провадження у справі №917/1565/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ на рішення господарського суду Полтавської області від 05.12.2019 у справі №917/1565/19 до закінчення перегляду об`єднаною Палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №903/918/19 та оприлюднення в Єдиному державному реєстрі судових рішень повного тексту постанови Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №903/918/19.

03.12.2020 позивач подав клопотання про поновлення провадження у справі у зв`язку з усуненням обставин, які викликали її зупинення, оскільки Об`єднаною Палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду закінчено перегляд справи №903/918/19, за результатами якого ухвалено постанову від 16.10.2020, якою касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національна компанія "Нафтогаз України" задоволено частково, а справу направлено на новий розгляд.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14 грудня 2020 року клопотання Акціонерного товариства "Національна компанія "Нафтогаз України про поновлення провадження у справі задоволено, поновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою. Розгляд справи призначено на 18 січня 2021 р. об 11:00 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду, за адресою: 61058, м. Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, зал засідань № 104.

31.12.2020 (вх. № 13133) на адресу Східного апеляційного господарського суд від представника відповідача адвоката Данілової Н.Н. надійшло клопотання про відкладення розгляд справи.

05.01.2021 (вх. ел.пошт.№ 17, 19) до суду апеляційної інстанції від представника позивача адвоката Коваленка С.В. надійшло 2 (дві) заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду,яке задоволено ухвалою суду від 12.01.2020.

В судовому засіданні 18.01.2021 представник позивача підтримав апеляційну скаргу, а представник відповідача проти апеляційної скарги заперечував.

Протокольною ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.01.2021 оголошено перерву у розгляді справи до 01 лютого 2021 року о 15:00.

В судове засідання 01.02.21 позивач, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, представника для участі в ньому не направив, про причини неявки суд не повідомили, що відповідно ч.ч. 1, 3 статті 202, ч. 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України є підставою для розгляду справи за його відсутності.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, відповіді на відзив на апеляційну скагу, письмових пояснень сторін, заслухавши пояснення представників відповідача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, зважаючи на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, Акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (далі - Позивач) та Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства Полтаватеплоенерго (далі - Відповідач) 11.09.2017 укладено договір № 5057/1718-ТЕ-24 постачання природного газу (далі - Договір)..

Відповідно до п. 1.1, 1.2 Договору постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору. Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Згідно з п. 3.7 Договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у

відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

В п. 6.1 Договору зазначено, що плата за природний газ здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього Договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. № 20 Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.

В п. 6.2 Договору зазначено, що сторони погоджуються, що під час перерахування коштів у призначенні платежу посилання на номер договору є обов`язковим.

Згідно з п. 6.3. Договору оплата за природний газ здійснюється таким чином:

1) споживач перераховує на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника кожного банківського дня розрахункового місяця кошти згідно з нормативами перерахування, затвердженими в установленому порядку, які зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві в порядку, визначеному законодавством, - у разі, коли на споживача поширюється дія ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання";

2) в будь-якому випадку, споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватись за поставлений природний газ відповідно до п. 6.1. цього Договору, - в разі, коли на поточний рахунок із спеціальним режимом використання споживача надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу;

3) з поточного рахунку споживача кошти перераховуються на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання постачальника та зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві у визначеному законодавством порядку, - у разі, коли на споживача не поширюється дія ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання" в частині відкриття поточного рахунку із спеціальним режимом використання;

4) шляхом зарахування постачальником коштів, що надійшли від споживача як погашення заборгованості за природний газ, поставлений за минулі періоди за Договором, у порядку календарної заборгованості у споживача;

5) оплата інших платежів (пені, штрафів, судових зборів, інфляційних нарахувань тощо), крім суми основної заборгованості, здійснюється споживачем на поточний рахунок постачальника.

Пунктом 8.2 Договору визначено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. № 20.

Відповідно до п.8.3 Договору сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3. цього договору укладення договорів про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. № 20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не звільняє Споживача від обов`язку сплатити на користь Постачальника платежі відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, нараховані на всю суму заборгованості за цим Договором.

Згідно з п.11.3 Договору сторони погодили такий порядок внесення змін до цього договору:

1) усі зміни і доповнення до цього договору оформлюються письмово у формі додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору та підписуються уповноваженими представниками сторін, крім випадків, зазначених у пунктах 11.5 та 11.6 цього Договору;

2) сторони погодили, що зміни до цього договору, никчадені не у формі додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору, не можуть бути застосовані до відносин сторін за цим Договором;

3) договір про організацію взаєморозрахунків не вносить змін до цього Договору та може бути застосований до відносин за цим договором тільки після підписання сторонами окремого додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору;

4) будь-які спільні протокольні рішення, в тому числі про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, підписані сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. № 20, протоколи нарад, дво- та багатосторонніх зустрічей, листування між сторонами:

не можуть бути використані для внесення змін до цього договору;

можуть бути застосовані до відносин за цим договором тільки після підписання сторонами окремого додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору.

Пунктом 12.1 Договору визначено, що Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2017 р. до 31 березня 2018 р. (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

До договору сторони вносили зміни шляхом підписання додаткових угод, зокрема:

- Додатковою угодою № 1:

викласти абзац третій пункту 6.1 розділу 6 Порядок та умови проведення розрахунків Договору в наступній редакції:Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансовованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 р. № 256, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.;

викласти пункт 8.2 та пункт 8.3 розділу 8 Відповідальні наступній редакції: 8.2. У разі прострочення споживачем оплати згідно пун зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15 подвійної облікової ставки Національного банку України, що нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми сплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 4 №256.; 8.3. Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3. цього договору, підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансовованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 р. № 256 не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, нараховані на всю суму заборгованості за цим Договором.;

викласти підпункт 4) пуншу 113 розділу 11 Інші умови Договору в наступній редакції: 4) будь-які спільні протокольні рішення або надані споживачем будь-які документи щодо оформлених та не профінансовованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 р. № 256, протоколи нарад, дво- та багатосторонніх зустрічей, листування між сторонами:

не можуть бути використані для внесення змін до цього договору;

можуть бути застосовані до відносин за цим договором тільки після підписання сторонами окремого додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору..

- Додатковою угодою № 2: Викласти розділ 12 Строк дії договору договору у наступній редакції: 12.1. Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2017 р.- по 31 травня 2018 р. (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення..

- Додатковою угодою № 3: Викласти розділ 12 Строк дії договору договору у наступній редакції: 12.1. Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2017р. по 31 липня 2018 р. (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення..

- Додатковою угодою № 4: Викласти розділ 12 Строк дії договору договору у наступній редакції: 12.1. Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2017 р. по 31 серпня 2018 р. (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

- Додатковою угодою № 5:Викласти розділ 12 Строк дії договору договору у наступній редакції: 12.1. Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін тa скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2017 р. по 30 вересня 2018 р, (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

В період з жовтня 2017 року по вересень 2018 року позивач поставив, а відповідач прийняв на підставі договору природний газ на загальну суму 550 657 637,33 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи Актами приймання-передачі природного газу (від 31.10.17 на суму 37 037 361,86 грн., від 30.11.17 на суму 75 300 441,54 грн., від 31.12.17 на суму 75 414 275,57 грн., від 31.01.18 на суму 101 544 756,60 грн., від 28.02.18 на суму 93 623 574,70 грн., від 31.03.18 на суму 95 670 167,59 грн., від 30.04.18 на суму 22 567 917,78 грн., від 31.05.18 на суму 10 681 557,76 грн., від 30.06.18 на суму 8 685 818,03 грн., від 31.07.18 на суму 9 273 674,86 грн., від 31.08.18 на суму 9 953 891,74 грн., від 30.09.18 на суму 10 868 199,30 грн.), які підписані уповноваженими представниками обох сторін та скріплені відповідними печатками підприємств. Доказів щодо наявності заперечень стосовно кількості або вартості поставленого позивачем газу матеріали справи не містять (акти приймання-передачі природного газу в копіях залучені до матеріалів справи).

Позивач в обґрунтування позовних вимог стверджує, що оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений Договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги пункту 6.1 Договору, на підтвердження чого додав до матеріалів справи Виписку операцій за період з 01.10.2017 р. по 30.04.2019 р.

У зв`язку з наведеними обставинами позивач нарахував відповідачеві пеню у сумі 16 880 088,70 грн.; три проценти річних у сумі 4 635 118,14 грн.; інфляційні втрати у сумі 9 565 502,74 грн.

Відповідач проти вимог позивача - Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" заперечує за мотивами відзиву на позов, зазначаючи, що вартість природного газу оплачувалася у порядку, встановленому спільними протокольними рішеннями, за якими змінювалися строки виконання відповідачем грошових зобов`язань, які виникли на підставі Договору; сторони зобов`язалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору та перерахувати кошти наступній стороні не пізніше наступного дня після нарахування коштів на їх рахунок; тобто сторони фактично узгодили зміну порядку проведення розрахунку за Договором.

Частина вартості природного газу погашалася згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002, згідно з п. 4 якого перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.

При цьому, відповідач зазначив, що незалежно від того, що правовідносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачили сторони у договорі відповідні умови.

Також відповідач зазначає, що частина вартості природного газу погашалася згідно постанови Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 через рахунки із спеціальним режимом використання за встановленими нормативами перерахування коштів. Тобто, у відповідача була відсутня можливість впливати на порядок, строки та розмір розрахунків з позивачем.

Крім того, відповідач вказав, що він за спірний період не проводив оплату власними коштами з порушенням строків оплати та поза межами дії Постанов КМУ № 20, № 256 та №217, а тому підстав для нараховання пені, інфляційних та 3% річних у позивача не має.

З матеріалів справи вбачається, що вартість природного газу, отриманого від позивача на підставі договору постачання природного газу № 5057/1718-ТЕ-24 від 11.09.2017 р., у загальній сумі 550657637,33 грн сплачена відповідачем в повному обсязі наступним чином:

1. Згідно з постановою Кабінету Міністів України № 20 від 11.01.2005 на підставі спільних протокольних рішень. Всього в рахунок погашення за поставлений природний газ по Договору за спільними протокольними рішеннями було сплачено - 39 428 528,59 грн., а саме: СПР № 3882 від 14.11.2017 на суму 8 721 514,18 грн.; СПР № 4153 від 07.12.2017 на суму 27 219 359,72 грн.; СПР № 4674 від 21.12.2017 на суму 3 487 654,69 грн.;

2. Згідно з постановою Кабінету Міністів України № 256 від 04.03.2002 сплачено 142 400 592,57 грн.;

3. Згідно з постановою Кабінету Міністів України № 217 від 18.06.2014 року (з рахунків зі спеціальним режимом використання, розподіл уповноваженим банком) сплачено 368 515 170,79 грн., а саме: виписки банку про проведені оплати за період з 01.10.2017 по 31.12.2017 року, виписки банку про проведені оплати за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 року, виписки банку про проведені оплати за період з 01.01.2019 по 22.01.2019 року, лист № 05-32/2447 від 15.11.2017 року про зміну призначення платежу;

4. Коригування (перенесення оплати) 273 345,38 грн. (лист за № 05-32/2446 від 15.11.2017 та акт звіряння розрахунків від 31.10.2017).

Так, з метою організації проведення сторонами взаєморозрахунків за договором постачання природного газу № 5057/1718-ТЕ-24 від 11.09.2017 р., відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з Державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій", між Головним управління державної казначейської служби України у Полтавській області (сторона №1), Департаментом фінансів Полтавської облдержадміністрації (сторона № 2), Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства "Полтаватеплоенерго" (сторона № 3), НАК Нафтогаз України (остання Сторона) були укладені спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України № 3882 від 14.11.2017 на суму 8 721 514,18 грн.; № 4153 від 07.12.2017 на суму 27 219 359,72 грн.; № 4674 від 21.12.2017 на суму 3 487 654,69 грн.

Метою укладення Спільних протокольних рішень є погашення взаємної заборгованості, в тому числі ПОКВПТГ Полтаватеплоенерго (Сторона 3) перед НАК Нафтогаз (остання Сторона) за природний газ у сумі 39 428 528,59 грн.

Розділами 2 протокольних рішень передбачено порядок розрахунків за спільними протокольними рішеннями, зокрема передбачено, що ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" перераховує НАК Нафтогаз України кошти за природний газ із записом у графі "призначення платежу" "Постанова Уряду від 11.01.2005 № 20, за природний газ.

Вказані вище спільні протокольні рішення відповідачем були виконані, визначені в них суми грошових коштів були перераховані позивачу повністю, всього за спільними протокольними рішеннями було сплачено 39 428 528,59 грн

Як зазначено вище, відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд виходив з того, що відповідач за спірний період не проводив оплату власними коштами з порушенням строків оплати та поза межами дії зазначених Постанов Кабінету Міністрів України № 20, 256, 217, а тому відсутні підстави для нарахуванння пені, інфляційних та 3% річних.

Колегія суддів частково погоджується з вищенаведеним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вважає, що за своєю юридичною природою договір постачання природного газу від 11.09.2017 р. № 5057/1718-ТЕ-24 є договором поставки.

Згідно з частиною першою статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу частини другої статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина перша статті 692 Цивільного кодексу України).

Укладений між сторонами Договір є належною підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).

За умовами частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Статтею 610 Цивільного кодексу України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За змістом частини першої статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

В силу частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, для застосування штрафних санкцій, визначених умовами договору, а також наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, визначених законом, договором.

Згідно з положеннями частин першої-третьої статті 12 Господарського кодексу України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності.

Надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій є одним із основних засобів регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Як зазначалося вище, з метою організації проведення сторонами взаєморозрахунків за договором постачання природного газу № 5057/1718-ТЕ-24 від 11.09.2017 р., відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з Державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій", між Головним управління державної казначейської служби України у Полтавській області (сторона №1), Департаментом фінансів Полтавської облдержадміністрації (сторона № 2), Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства "Полтаватеплоенерго" (сторона № 3), НАК Нафтогаз України (остання Сторона) були укладені спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України № 3882 від 14.11.2017 на суму 8 721 514,18 грн.; № 4153 від 07.12.2017 на суму 27 219 359,72 грн.; № 4674 від 21.12.2017 на суму 3 487 654,69 грн.

Однак, з 01.01.2018 вищезазначена постанова Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 втратила чинність на підставі постанови Кабінету міністрів України №951 від 08.11.2017 "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України".

При цьому, з 01.01.2018 механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату, зокрема і природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання) за рахунок субвенцій з державного бюджету визначався Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002 (далі Порядок №256 від 04.03.2002).

За таких обставин, з 01.01.2018 розрахунки за природний газ, спожитий категорією населення, яке має пільги та субсидії, здійснювалися між сторонами відповідно до Порядку №256 від 04.03.2002.

Відповідно до пунктів 2, 4 Порядку №256 від 04.03.2002 фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення, районних бюджетах, бюджетах об`єднаних територіальних громад на зазначені цілі. Забороняється фінансування місцевих програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету. Перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.

В силу абзацу 1 пункту 8-1 Порядку №256 від 04.03.2002 кошти на оплату пільг і субсидій за електричну енергію, природний газ, послуги з транспортування, розподілу та постачання природного газу, тепло-, водопостачання і водовідведення, отримані від головних розпорядників місцевих бюджетів згідно з пунктом 8 цього Порядку, використовуються суб`єктами господарювання, розрахунки з якими здійснюються за рахунок таких коштів, за цільовим призначенням з урахуванням вимог цього пункту.

За умовами абзаців 21, 22, 25, 28 пункту 8-1 Порядку №256 від 04.03.2002 для проведення розрахунків відповідно до цього пункту всі учасники відкривають поточні рахунки із спеціальним режимом використання в органах казначейства. Розрахункове обслуговування таких рахунків здійснюється на умовах, визначених договором, що укладається між органами Казначейства та учасниками розрахунків. Усі учасники розрахунків, що проводяться згідно із цим пунктом, у графі «Призначення платежу» платіжних доручень додатково зазначають «постанова Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 р. №256» та вказують вид послуги (енергоносія), за який проводиться розрахунок. Казначейство не пізніше ніж протягом наступного операційного дня після надходження платіжних доручень учасників розрахунків, передбачених цим пунктом, здійснює їх виконання.

Отже, відшкодування коштів на пільги, субсидії здійснюється із Державного бюджету України за спеціальною процедурою. При цьому, такі кошти не є коштами суб`єкта господарювання, а безпосередньо перераховуються на рахунок газопостачальної організації.

Таким чином, держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населення, яке користується субсидіями та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме: витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу (ПЕК), визначений Порядком фінансування видатків, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов`язаних із газопостачанням населення, яке користується житловими субсидіями та має пільги з оплати комунальних послуг.

Тобто правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулятивного впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти, до яких належать, зокрема, Порядок №256 від 04.03.2002, а також Порядок №20 від 11.01.2005, що був чинним на час підписання сторонами спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України №3880 від 14.11.2017, №4351 від 15.12.2017, №4352 від 15.12.2017 і №4353 від 15.12.2017.

Згідно з частиною третьою статті 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

При цьому положення норм наведених постанов Кабінету Міністрів України є обов`язковим для учасників розрахунків, виходячи з їх змісту, відтак строки та порядок здійснення розрахунків за поставлений природний газ визначаються саме нормами наведених постанов.

Таким чином, апеляційний господарський суд зауважує, що незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема адміністративного (бюджетного), застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.

Саме такий правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 15.04.2020 у справі №909/256/18.

Доводи скаржника про те, що у відносинах між покупцем та продавцем щодо розрахунків за отриманий природний газ держава виступає лише в якості третьої особи, що має певний обов`язок зі своєчасного перерахування субвенцій у певний строк та в межах договірних відносин, колегією суддів відхиляються, адже правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, якою приймаються законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій.

Посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 21.02.2018 у справі №910/16072/16, апеляційним господарським судом до уваги не приймаються, оскільки вказана постанова суду касаційної інстанції була прийнята за інших фактичних обставин справи. Зокрема, справа №910/16072/16 стосується правовідносин, що склалися за договором на розподіл природного газу, відповідно до умов якого газорозподільне підприємство зобов`язується надати замовнику послугу з транспортування природного газу газорозподільними мережами, тобто суб`єктний склад та характер спірних правовідносин у справах №910/16072/16 та №923/504/18 є відмінними.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що, підписавши спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків № 3882 від 14.11.2017 на суму 8 721 514,18 грн.; № 4153 від 07.12.2017 на суму 27 219 359,72 грн.; № 4674 від 21.12.2017 на суму 3 487 654,69 грн. сторони погодили, що відшкодування частини боргу відповідача здійснюватиметься відповідно до встановленого зазначеними рішеннями порядку, оскільки сторони, підписавши спільні протокольні рішення, погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (не той, що був передбачений у договорі від 11.09.2017 р. № 5057/1718-ТЕ-24 порядок розрахунків).

Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі №924/296/18 та від 26.06.2020 у справі № 904/1210/18, а також в постанові Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №908/885/18.

Водночас для нарахування пені на підставі пункту 8.2. договору від 11.09.2017 р. № 5057/1718-ТЕ-24, а також 3% річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 Цивільного кодексу України необхідно, щоб оплата вартості придбаного природного газу була здійснена відповідачем поза межами порядку і строків, встановлених Спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків

Отже, підставою застосування наслідків порушення грошового зобов`язання є наявність суми основного боргу, що не була предметом регулювання за спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків, яка була несвоєчасно оплачена відповідачем за рахунок власних коштів.

Зважаючи на це, господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для нарахування пені, інфляційних та річних на частину заборгованості, яка повинна сплачуватись відповідно до Порядків № 20 та № 256, незалежно від порушення встановлених Договором строків, оскільки відповідач відповідну частину боргу сплачував з дотриманням зазначених Постанов.

Щодо пені, інфляційних та 3% річних, нарахованих на частину боргу, що підлягав сплаті відповідно до Порядку № 217, колегія суддів зазначає наступне.

Порядок розрахунків за теплову енергію, для виробництва якої використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником, визначено статтею 19-1 Закону України "Про теплопостачання". Водночас, при розгляді спорів щодо розрахунків споживачів природного газу, використаного у виробництві теплової енергії, із гарантованими постачальниками відповідно до договорів постачання природного газу, необхідно враховувати, що положення статті 19-1 цього Закону поширюються на правовідносини, що виникають під час розрахунків між споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями на підставі договорів на постачання теплової енергії, а також між теплопостачальними організаціями та теплогенеруючими організаціями (у разі якщо виробництво та постачання теплової енергії здійснюються різними суб`єктами господарювання) у розрахунках за придбану теплову енергію як продукт виробництва для його подальшого продажу споживачам.

Так, частиною першою статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку.

Статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" перебачено, що поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу (далі - рахунки із спеціальним режимом використання) - рахунки теплопостачальної організації, відкриті в уповноваженому банку і призначені для зарахування коштів, що вносяться споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, для виробництва якої повністю або частково використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником.

Положеннями частини третьої статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" визначено обов`язковою умовою договору на постачання теплової енергії, укладеного між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії, зазначення про оплату споживачем теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунок із спеціальним режимом використання.

Отже, законодавцем передбачено спеціальну процедуру розрахунку за спожиту теплову енергію, вироблену із природного газу як ресурсу, поставленого гарантованим постачальником, шляхом зарахування коштів споживачів та теплопостачальних організацій, які купують теплову енергію у теплогенеруючих організацій для її подальшого постачання споживачам, на рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті теплопостачальними організаціями (для зарахування коштів споживачів теплової енергії) та теплогенеруючими організаціями (для зарахування коштів теплопостачальних організацій за придбану теплову енергію як товар) в уповноваженому банку. Водночас, частиною першою статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" імперативно визначено, що оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється. Зазначена норма поширюється на споживачів, які сплачують за поставлену їм теплову енергію теплопостачальними організаціями, а також на теплопостачальні організації під час розрахунків за придбану теплову енергію у теплогенеруючих організацій.

Частиною четвертою, п`ятою статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що кошти, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок: гарантованого постачальника; теплогенеруючої організації; теплопостачальної організації; теплотранспортуючої організації. Цим порядком також визначається механізм перерахування коштів такими організаціями для проведення розрахунків з гарантованим постачальником за весь обсяг спожитого природного газу.

Отже, стаття 19-1 Закону України "Про теплопостачання" не визначає порядку здійснення розрахунків теплогенеруючих та теплопостачальних організацій з гарантованим постачальником за обсяг спожитого ними природного газу, не містить норм щодо обмеження принципу свободи договору при встановлені сторонами у договорі постачання порядку та умов проведення розрахунків за поставлений природний газ. Водночас, у частинах четвертій та п`ятій статті 19-1 цього Закону міститься відсильна норма до порядку розподілу коштів, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Так, на виконання вимог статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 18.06.2014 №217 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки" (далі - Порядок №217).

Пунктом 1 Порядку №217 передбачено, що цей Порядок визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки.

Отже, в силу частин четвертої, п`ятої статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання", Порядок №217, затверджений постановою Кабінету Міністрів України 18.06.2014 №217 є спеціальним підзаконним нормативно-правовим актом, що визначає правовідносини між уповноваженим банком, який обслуговує поточні рахунки із спеціальним режимом використання, які відкрито відповідно до цієї постанови, постачальником природного газу для цілей виробництва теплової енергії, теплогенеруючими і теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії, а саме передбачає обов`язковим відкриття теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, послуги з постачання гарячої води, з подальшим інформуванням уповноваженим банком НКРЕКП про переліки спеціальних рахунків таких організацій для розрахунків із гарантованим постачальником природного газу (пункти 3, 4, 5, 6 Порядку №217); визначає порядок внесення споживачами, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, послуг з постачання теплової енергії, послуг з централізованого постачання гарячої води, вартості спожитих послуг на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів, а також процедуру перерахування уповноваженим банком грошових коштів споживачів згідно з реєстром нормативів, затверджених НКРЕКП, у частині вартості природного газу на рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками (пункти 8, 9, 14 Порядку №217).

Отже, положеннями Порядку №217 визначено алгоритм розподілу коштів, які надходять на поточні рахунки теплогенеруючих та теплопостачальних організацій зі спеціальним режимом використання для проведення уповноваженим банком розрахунків відповідно до затверджених НКРЕКП нормативів з гарантованим постачальником природного газу як ресурсу для виробництва теплової енергії.

Разом з тим, Порядок №217 не стосується договірних зобов`язань гарантованого постачальника природного газу та теплопостачальної організації, як споживача, в частині порядку та строків розрахунків за договором постачання та не змінює строків розрахунків за поставку природного газу, які було погоджено сторонами у договорі.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду 27.02.2020 у справі №921/12/19 та 21.02.2018 у справі №910/16072/16, постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №903/918/19.

Аналіз приписів статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" в сукупності з положеннями Порядку №217, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014 на виконання статті 19-1 цього Закону, дозволяє дійти висновку, що Порядком №217 визначено спеціальний механізм проведення розрахунків із гарантованим постачальником природного газу, який усуває теплопостачальні організації від розподілу коштів, сплачених споживачами за спожиту теплову енергію, вироблену із ресурсу (природного газу), поставленого гарантованим постачальником.

Водночас, положення Порядку №217 не обмежують теплопостачальні організації у можливості виконати свої договірні зобов`язання з оплати за отриманий природний газ за договорами постачання, укладеними з гарантованими постачальниками природного газу, шляхом перерахування на такий спеціальний рахунок власних коштів, отриманих від господарської діяльності.

Визначений Порядком №217 (пункти 8, 9, 13, 14) алгоритм розподілу уповноваженим банком коштів споживачів, які надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання як оплата вартості теплової енергії та/або наданих комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, не ставить повноту та своєчасність виконання теплопостачальними організаціями договірних обов`язків з оплати отриманого природного газу для виробництва теплової енергії для потреб населення на користь гарантованого постачальника у залежність від оплати теплової енергії безпосередніми споживачами; не скасовує та не обмежує відповідальність теплопостачальної організації перед постачальником природного газу за невиконання чи неналежне виконання обов`язків з оплати за спожитий газ та не змінює строків здійснення розрахунків за договорами, укладеними між теплопостачальними організаціями та гарантованими постачальниками природного газу.

Отже, положення Порядку №217 не змінюють порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу, не позбавляють теплопостачальну організацію, як споживача природного газу, можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до відповідача-споживача відповідальності, передбаченої умовами договору у вигляді пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу (пункт 8.2. договору), а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку частини другої статті 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат.

Такий порядок застосування відповідальності за порушення договірних зобов`язань до теплопостачальної організації, як суб`єкта господарювання у сфері теплопостачання, узгоджується з положеннями статей 78, 265 ГК України щодо здійснення відповідачем, як комунальним унітарним підприємством, господарської діяльності з виробництва теплової енергії із залученням на підставі договору поставки, укладеного з позивачем, як гарантованим постачальником, природного газу як енергоресурсу, з якого виготовляється теплова енергія, із зобов`язаннями щодо оплати вартості поставленого товару (газу), яке має бути виконано у строки, погоджені сторонами у договорі поставки природного газу, незалежно від обставин несвоєчасного виконання кінцевими споживачами зобов`язань щодо оплати вартості спожитої теплової енергії, поставленої відповідачем на підставі договорів постачання теплової енергії. Відповідач у силу статті 42 ГК України під час здійснення господарської діяльності несе підприємницький ризик, у тому числі щодо несвоєчасності розрахунків із ним його контрагентами (споживачами теплової енергії, виробленої з ресурсу позивача).

Зазначеної правової позиції щодо застосування до аналогічних спірних правовідносин Порядку № 217 дотримується Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 903/918/19.

Отже, положення Постанови Кабінету Міністрів України № 217 самі по собі не змінюють строки розрахунків за Договором та не позбавляють відповідача можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до останнього відповідальності, передбаченої умовами вказаного договору, зокрема, у вигляді пені за прострочення оплати природного газу та виникнення зобов`язань, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, з оплати боргу з урахуванням 3% річних та встановленого індексу інфляції.

Між тим, місцевий господарський суд, встановивши факт здійснення відповідачем оплати частини вартості поставленого природного газу на підставі Договору шляхом щоденного перерахування коштів на рахунок позивача в порядку, встановленому постановою КМУ № 217 від 18.06.2014, наведеного вище не врахував та, як наслідок, дійшов помилкового висновку про те, що відповідач у зв`язку з встановленим законодавством спеціальним порядком розрахунків не міг вплинути на процес здійснення з позивачем розрахунків, що, на думку суду першої інстанції, свідчить про відсутність прострочення відповідачем виконання зобов`язання в частині проведення розрахунків через рахунки зі спеціальним режимом використання та виключає можливість застосування до нього штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат.

Колегія суддів зауважує, що під час розгляду позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи господарський суд повинен перевірити здійснений позивачем розрахунок заявлених до стягнення грошових коштів.

Дослідивши та перевіривши поданий Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" оновлений розрахунок, який не містить нарахувань штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат на суму коштів, отриманих позивачем на підставі укладених між сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ, а також доданий до пояснень відповідача вх. № (520 від 18.01.2021) контррозрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат, виконаний відповідачем з урахуванням правових висновків об`єднаної палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.06.2020 у справі №904/1210/18 та постанові від 16.10.2020 у справі № 903/918/19, Східний апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що позивачем під час проведення розрахунку безпідставно не було враховано зменшення боргу за договором за період з листопада 2017 року по квітень 2018 року на суму пільг, субсидій та компенсацій, наданих згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 256, в той час як вказані суми грошових коштів обґрунтовано враховані відповідачем при здійсненні контррозрахунку штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат, який відповідачем здійснено в межах заявленого позивачем періоду та арифметично правильно, з урахуванням індексу інфляції, округленого до десяткового числа після коми, відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19, та з урахуванням проведеної відповідачем у грудні 2018 року оплати за зобов`язаннями травня 2018 року в сумі 7 601 398,15 грн. згідно з наявної у матеріалах справи виписки з банку (т. 5 а.с. 192-201), яку позивач не врахував у своєму розрахунку.

Таким чином, Східний апеляційний господарський суд дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про стягнення з відповідача 16880088,7 грн. пені, 3489619,69 грн. 3% річних та 7351473,46 грн. інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку із несвоєчасним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором від 11.09.2017 р. № 5057/1718-ТЕ-24.

При цьому, встановивши за результатами розгляду даного спору правомірність заявлених позивачем вимог в частині стягнення 16880088,7 грн. пені, Східний апеляційний господарський суд з урахуванням відповідного клопотання відповідача поданого до суду першої інстанції 10.10.2019 (вх. 10954) вбачає наявність правових підстав для зменшення її розміру до 1688008,87 грн., тобто на 90 %, з огляду на наступне.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).

За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Положеннями частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Саме таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі 67/1346/15-ц.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Згідно з положеннями частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

При цьому, ні у зазначених нормах, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18.

Підстави та розмір зменшення стягуваної пені повинні бути мотивовані та обґрунтовані в рішенні суду.

Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення пені, і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.

Частина друга статті 233 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.

Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

В обґрунтування клопотання про змешення пені відповідач просить суд врахувати специфіку його статутної діяльності як теплопостачальної організації, споживачами приблизно 90 % вартості послуг якої є населення, а також бюджетні організації та установи, в той час як прострочення розрахунків з оплати вартості поставленого позивачем у спірному періоді природного газу зумовлено неналежним виконанням населенням своїх зобов`язань з оплати вартості теплопостачання. Зазначає при цьому, що відповідно до загальнодоступної інформації про фінансову звітність відповідача, розміщеної на офіційному веб-сайті Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» дебіторська заборгованість бюджету склала за 2017 рік- 6557 тис. грн., а за 2018 рік- 2 845 тис грн., відповідно до довідки бухгалтерії відповідача про стан розрахунків споживачів категорії «населення» станом на 01.09.2019 заборгованість таких споживачів складає 214038,6 грн.Збиток відповідача у 2017 році склав -3,09 млн. грн., а у 2018т році- 4,029 млн. грн.Разом з тим, за наявною на офіційному веб-сайті позивача інформації, його чистий прибуток склав: у 2017 році-39,499 млрд. грн., а у 2018 році-11,567 млрд грн.

Крім цього відповідач зазначає на встановлення Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг для відповідача як суб`єкта природних монополій регульованих тарифів на комунальні послуги, які є економічно необґрунтованими, що зумовило необхідність звернення з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва в рамках адміністративної справи № 640/10634/19 про визнання протиправною відповідної бездіяльності Національної Комісії та зобов`язання її вчинити відповідні дії.

На підтвердження економічної необґрунтованості зазначених тарифів відповідачем надано копію висновку експерта від 21.10.2019 № 18 за результатами проведеної судової економічної експертизи.

Також просить суд врахувати повний розрахунок з позивачем за поставлений у спірному періоді за Договором природний газ, незважаючи на збиткову діяльність, а також відсутність у позивача збитків внаслідок прострочення відповідачем оплати поставленого за Договором природного газу.

На підтвердження наведених обставин відповідач надав копію виписки банку про проведені оплати за спожитий природний газ у грудні 2018 року, копії звітів про фінансові результати відповідача за 2017, 2018 роки та за 3 квартал 2019 року,

Таким чином, з огляду на вищенаведені норми чинного законодавства, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, приймаючи до уваги: поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним заходів для виконання прийнятих на себе зобов`язань за договором, враховуючи при цьому факт повного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з оплати за поставлений у спірний період природний газ ще до звернення позивача з даним позовом до суду (повну сплату вартості поставленого природного газу),незважаючи на збиткову діяльність та наявність значної дебіторської заборгованості споживачів; природний газ, який постачався за Договором, використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається пільговими побутовими споживачами, а не для власних потреб, а заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений природний газ виникла у зв`язку з несвоєчасною оплатою споживачами послуг відповідача з теплопостачання та встановлення економічно необґрунтованих тарифів на комунальні послуги; ненадання позивачем доказів на підтвердження погіршення власного фінансового стану, виникнення ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності чи завдання йому збитків в результаті дій відповідача з виконання умов Договору; співвідношення розміру неустойки з наслідками порушення вказаного зобов`язання, вбачається наявність підстав для реалізації судом права щодо зменшення розміру пені.

При цьому суд також враховує, що пеня за своєю правовою природою є важелем впливу на боржника і засобом спонукання боржника до виконання своїх обов`язків щодо сплати боргу, а не засобом безпідставного збільшення суми грошового зобов`язання та, як наслідок, отримання кредитором додаткового доходу, в той час як стягнення 3% річних, інфляційних втрат та частини заявленої до стягнення суми пені має забезпечити баланс інтересів сторін

Такі висновки повністю узгоджується зі сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною у подібних спірним правовідносинах, зокрема, в постановах від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 11.02.2020 у справі №918/114/19.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що господарський суд першої інстанції внаслідок неправильного застосування норм матеріального права дійшов помилкового висновку про необгрунтованість позовних вимог в частині стягнення 1688008,87 грн. пені, 3489619,69 грн. 3% річних та 7351473,46 грн. інфляційних втрат, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення в зазначеній частині із прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог.

В решті рішення слід залишити без змін.

Відповідно до частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та подання апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому колегією суддів враховується, що судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.04.2018 у справі №902/339/16 та пункті 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011

Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 129, 269, п. 2 ч.1 ст. 275, п. 4 ч. 1 ст. 277, ст.ст. 281, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Полтавської області від 05.12.2019 у справі № 917/1565/19 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 1688008,87 грн. пені, 3489619,69 грн. 3% річних та 7351473,46 грн. інфляційних втрат скасувати, прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, в частині розподілу судових витрат змінити, в решті рішення залишити без змін, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

"Позов Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" задовольнити частково.

Стягнути з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 1688008,87 грн. пені, 3489619,69 грн. 3% річних, 7351473,46 грн. інфляційних втрат та 415859,89 грн. судового збору за подання позовної заяви.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити".

Стягнути з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 623789,84 грн. судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідний наказ із зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.Порядок і строк її оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 11.02.2021

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя В.О. Фоміна