ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року Справа № 910/6319/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Гудак А.В.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фонду державного майна України на рішення Господарського суду Рівненської області від 28.09.2020 р. у справі № 910/6319/19 (суддя Церковна Н.Ф., повний текст рішення складено 02.10.2020 р.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Ткачук (Онищук) Людмили Миколаївни

до Фонду державного майна України

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: 1) Міністерства юстиції України, 2) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях, 3) Городищенської виправної колонії № 96 Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Рівненській області

про зобов`язання вчинити дії

за участю представників сторін:

позивача - Жуковський О.В.;

відповідача - Федорчук О.В.;

третьої особи (Міністерства юстиції України) - Вороновська М.А.;

третьої особи (Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях) - Беркута Є.В.

третьої особи (Городищенської виправної колонії № 96 Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Рівненській області) - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року Фізична особа-підприємець Ткачук (Онищук) Людмила Миколаївна звернулася до Господарського суду міста Києва із позовом до Фонду державного майна України, в якому просить зобов`язати відповідача включити нежитлову будівлю "Баня за зоною", загальною площею 167,4 м2, що розташована на вул. Рівненській, буд. 80 у с. Городище Рівненського району Рівненської області та перебуває на балансі Державної установи "Городищенська виправна колонія № 96" Міністерства юстиції України, до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації шляхом викупу та затвердити цей перелік.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що орган приватизації безпідставно ухиляється від прийняття рішення про включення до переліку об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу орендованого позивачем майна - нежитлової будівлі "Баня за зоною", загальною площею 167,4 м2, що розташована на вул. Рівненській, буд. 80 у с. Городище, Рівненського району, Рівненської області.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.05.2019 р. матеріали справи №910/6319/19 передано за підсудністю до Господарського суду Рівненської області.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 23.09.2019 р., яке залишено без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.01.2020 р. у справі № 910/6319/19 в задоволенні позову було відмовлено.

Судові рішення у справі аргументовані тим, що Міністерство юстиції України листом від 29.10.2018 р. № 43579/19933-26-18/21.1.4 повідомило Регіональне відділення Фонду, що заперечує щодо включення об`єкта державної власності - будівлі "Баня за зоною", розташованого за адресою: Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Городище, вул. Рівненська, буд. 80, до переліку об`єктів малої приватизації, про що Регіональне відділення Фонду листом від 03.11.2018 р. № 18-05-04308 повідомило позивача. За наведених обставин суд погодився з посиланнями Фонду про відсутність в останнього підстав для включення будівлі "Баня за зоною", розташованого за адресою: Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Городище, вул. Рівненська, буд. 80, до переліку об`єктів малої приватизації. Крім того, суди наголосили, що договором оренди державного майна від 24.02.2010 р. № 793-2010 передбачено заборону приватизації орендованого майна та передачу його в суборенду.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.06.2020 р. у даній справі касаційну скаргу ФОП Ткачук (Онищук) Л.М. задоволено частково. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.01.2020 р. та рішення Господарського суду Рівненської області від 23.09.2019 р. у справі № 910/6319/19 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Рівненської області.

Приймаючи дану постанову, суд касаційної інстанції зазначив, що вмотивована відмова органу, уповноваженого управляти державним майном, у погодженні щодо включення до переліку об`єктів, які підлягають приватизації, повинна містити підстави такої відмови, визначені чинним законодавством України. Суди попередніх інстанції при вирішенні даного спору не застосували норм права, передбачених абзацами 4, 5 ч. 7 ст. 11 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", що підлягали застосуванню у спірних правовідносинах. Водночас законодавством про приватизацію державного майна визначено особливості приватизації об`єктів державної власності, переданих в оренду (стаття 18 Закону). У зв`язку з цим для правильного вирішення спору у цій справі судам слід установити наявність чи відсутність умов, передбачених статтею 18 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" щодо приватизації об`єктів державної або комунальної власності, переданих в оренду.

Судам слід установити, чи порушено право позивача, та, у разі встановлення факту такого порушення, визначити, чи саме діями/бездіяльністю Фонду державного майна України допущено таке порушення. При цьому суд повинен, з урахуванням предмета і підстав позову, з`ясувати правовий статус сторін та інших учасників справи (зокрема, відповідача і третіх осіб) і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

За результатами нового розгляду, рішенням Господарського суду Рівненської області від 28.09.2020 р. у справі №910/6319/19 позов задоволено повністю; зобов`язано Фонд державного майна України включити нежитлову будівлю "Баня за зоною", загальною площею 167,4 м2, що розташована по вул. Рівненська, буд. 80 у с. Городище Рівненського району Рівненської області, яка перебуває на балансі Державної установи "Городищенська виправна колонія №96" Міністерства юстиції України до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації шляхом викупу та затвердити цей перелік. Також стягнуто з відповідача на користь позивача 1921грн судового збору.

Судове рішення у справі мотивоване виконанням позивачем усіх умов, передбачених ст. 18 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", а відтак і наявністю права на приватизацію об`єкту шляхом викупу. Встановивши фактичні обставини у справі, керуючись вказівками Верховного Суду, викладеними у постанові від 04.06.2020 р., місцевий господарський суд дійшов висновку, що право позивача порушено, а правовий статус сторін та інших учасників провадження зокрема відповідача та третіх осіб є правильним.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Фонд державного майна України звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати судове рішення, прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що він не відмовляв позивачу чи Регіональному відділенню Фонду державного майна України у включенні до переліку об`єктів малої приватизації спірного майна. Скаржник вказує, що він жодним чином не порушував права позивача, тобто вимоги позивача є передчасними, а Фонд державного майна України є неналежним відповідачем у даній справі. Фактично передбачений ч. 10 Розділу IV Порядку етап в даному випадку відсутній, що ще раз підтверджує передчасність вищезазначених позовних вимог.

Скаржник звертає увагу суду, що у рішенні суд не зазначив, яким чином (діями чи бездіяльністю) відповідача у справі допущено порушення прав позивача, тобто судом не виконано імперативну норму ч. 1 ст. 316 ГПК України.

На думку апелянта, позовні вимоги стосовно включення державного майна в конкретний перелік об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації є втручанням в дискреційні повноваження Фонду, тому що відповідач, досліджуючи рішення органів приватизації про включення об`єкта до переліку об`єктів малої приватизації приймає рішення, в який саме перелік включити майно. Звертає увагу суду, що відповідач не розглядав заяву позивача про включення майна до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації.

Окрім того, скаржник стверджує, що рішення судом першої інстанції було прийнято з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), а тому підлягає скасуванню.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.11.2020 р. для розгляду справи № 910/6319/19 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Петухов М.Г., суддя Гудак А.В.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.11.2020 р. було відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд апеляційної скарги призначено на 25.11.2020 р. об 14:30 год.

Фізична особа-підприємець Онищук Людмила Миколаївна надіслала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що позивач виконав всі умови, передбачені ч. 2 ст. 18 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", а тому має право на приватизацію об`єкта шляхом викупу, а також, враховуючи, що позивачем було доведено належними і допустимими доказами ті обставини, на які він постався як на підставу своїх вимог до відповідача, суд дійшов висновку про обґрунтованість даного позову, а доводи та заперечення відповідача та третіх осіб є безпідставними.

Позивач вказує, що ні відповідач, ні третя особа - Регіональне відділення, не спростовували зазначені позивачем у матеріалах справи докази, на яких ґрунтувалися позовні вимоги, а правова оцінка з якою відповідач не погоджується не містить вказівки на незгоду відповідача з доказами, які зазначені у матеріалах позову, що вказує на відсутність аргументованої незгоди з зазначеними у матеріалах справи обставинами, що дають позивачу право приватизувати орендований об`єкт шляхом викупу. Також вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про порушення права позивача, та правильності правового статусу сторін та інших учасників провадження у справі.

Позивач вказує, що оскільки Фонд державного майна України є державним органом приватизації, який згідно вищезазначеного, затверджує перелік об`єктів малої приватизації державної власності, що підлягають приватизації, а також оскільки рішення про приватизацію об`єкта, який включено до переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації, приймається державними органами приватизації шляхом видання наказу, що Фондом не було зроблено, тому саме він є відповідачем у даній справі.

Також, припускаючи, що відповідачем помилково було враховано лист Міністерства юстиції України від 29.10.2018 р. № 43579/19933-26-18/21.1.4 (уповноваженого органу), як вмотивовану відмову, а також, що на даний момент відсутній наказ відповідача щодо приватизації даного об`єкту та відповідно неопублікована інформація про приватизацію орендованого об`єкта, позивач вказує, що щодо інших аргументів, які були наведені учасниками справи та яким не була надана оцінка судом, то Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. Разом з тим, судова практика показує, що у разі наявності підстав, судді зобов`язують державні органи вчинити конкретні дії. Суд може зобов`язати відповідача прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом.

Разом з тим, позивач вказує, що відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення, якщо це необхідно для ефективного захисту порушених прав учасника справи. При цьому, аналіз зазначених вище норм процесуального права свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення.

Позивач зазначає, що на момент звернення до суду з даним позовом ч. 5 ст. 30 ГПК України мала наступний зміст: спори, у яких відповідачем є Кабінет Міністрів України, міністерство чи інший центральний орган виконавчої влади, Національний банк України, Рахункова палата, Верховна Рада Автономної Республіки Крим або Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, а також справи, матеріали яких містять державну таємницю, розглядаються місцевим господарським судом, юрисдикція якого поширюється на місто Київ. В той же час, ч. 3 ст. 30 ГПК України визначає, що спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Крім того, Господарським судом міста Києва в ухвалі від 20.05.2019 р. надавалася оцінка територіальності підсудності даної справи. Суд вказав, що оскільки даний спір стосується права позивача на придбання державного майна в процесі приватизації, тому застосовується правило виключної підсудності, внаслідок чого позовна заява була передана до Господарського суду Рівненської області за виключною підсудністю.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях надіслало до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу задоволити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Третя особа зазначає, що законодавством чітко визначено процедуру та порядок дій, в процесі вчинення яких орендар набуває право на викуп орендованого майна, тому, беручи до уваги, відсутність у орендаря письмової згоди орендодавця на здійснення невід`ємних поліпшень, так як позивач за отриманням такої згоди до Регіонального відділення не зверталася, а також невиконання позивачем інших умов, визначених ст. 18 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", із врахуванням заборони приватизації орендованого майна визначеним умовами договору, регіональне відділення вважає, що позивач не набув цивільних прав на приватизацію шляхом викупу і відповідно за відсутності таких прав вони апріорі не можуть бути порушені будь-ким і не можуть потребувати захисту, що не було враховано судом першої інстанції.

Крім того, третя особа звертає увагу суду на те, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо здійснення невід`ємних поліпшень позивачем, оскільки договором оренди спірного майна не було передбачено такого права за орендарем, а також не було внесено відповідних змін до договору, які передбачали б виникнення у позивача таких прав. Твердження суду, що ні Порядком, ні договором оренди, конкретно не було визначено, яке саме у листі має бути формулювання згоди на здійснення невід`ємних поліпшень, тому відповідно до ч. 6 ст. 283 ГК України, до відносин оренди застосовувалися відповідні положення ЦК України, з урахуванням особливостей, передбаченими цим Кодексом є помилковим, оскільки у позивача не виникло права на здійснення невід`ємних поліпшень.

Також третя особа вказує, що при включенні об`єкта державної власності до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації спосіб приватизації визначається органом приватизації самостійно. Так як орган управління - Міністерство юстиції України, не надало згоди на включення спірного об`єкта державної власності до переліку об`єктів державної власності, Фонд державного майна України не розглядав заяву позивача. Відтак, Господарський суд Рівненської області, ухвалюючи дане рішення, порушив дискреційні повноваження Фонду державного майна України.

Міністерство юстиції України надіслало до суду письмові пояснення, в яких просить апеляційну скаргу задоволити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким в позові відмовити. Третя особа вказує, що Виправна колонія є правонаступником Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (№96). Відтак, державна установа "Городищенська виправна колонія" (№96) є правонаступником і покликана здійснювати єдину державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, а отже є державною установою та фінансування її діяльності здійснюється з Державного бюджету.

Державна установа "Городищенська виправна колонія №96" надіслала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу задоволити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким в позові відмовити. Третя особа зазначає, що представники Міністерства юстиції України та Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)" у судовому засіданні та поданих письмових поясненнях наголошували на тому, що не бажають відчужувати (приватизувати) спірне майно та планують його використовувати у майбутньому. Міністерство юстиції України листом від 29.10.2018 р. № 43579/19933-26-18/21.1.4 повідомило Регіональне відділення, що заперечує щодо включення спірного об`єкту державної власності, до переліку об`єктів малої приватизації. Про що Регіональне відділення листом від 03.11.2018 р. № 18-05-04308 повідомило позивача. Представником Міністерства юстиції України було зазначено, що при наданні відповіді Фонду державного майна України враховано лист Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України від 22.03.2018 р. № 30/36-03/18, яким останнє повідомило, що у підпорядкованих органах, установах та підприємствах ДКВС ЗМУ МЮ немає об`єктів державної власності, що підлягають приватизації. Водночас, ч. 2 ст. 4 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" встановлені вимоги щодо обмежень на приватизацію майна органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Крім того, договором оренди державного майна від 24.02.2010 р. № 793-2010 передбачено заборону приватизації орендованого майна та передачу його в суборенду.

25.11.2020 р. від судді Петухова М.Г. надійшла заява про самовідвід у справі № 910/6319/19, мотивована наявністю родинних зв`язків із суддею, яка брала участь у розгляді апеляційної скарги ФОП Ткачук (Онищук) Л.М. на рішення Господарського суду Рівненської області від 23.09.2019 р. по справі № 910/6319/19 у Північно-західному апеляційному господарському суді - Миханюк М.В., що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 35 ГПК України є підставою для самовідводу.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2020 р. заяву судді Петухова М.Г. про самовідвід у справі № 910/6319/19 - задоволено; відведено суддю Петухова М.Г. від участі у даній справі.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2020 р. для розгляду справи № 910/6319/19 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Філіпова Т.Л., суддя Гудак А.В.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.11.2020 р. у справі № 910/6319/19 апеляційну скаргу прийнято до провадження у новому складі суду, розгляд справи призначено на 17.12.2020 р. об 14:30 год.

У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Олексюк Г.Є. у період з 08.12.2020 р. по 17.12.2020 р. включно, судове засідання 17.12.2020 р. об 14:30 год. у справі № 910/6319/19 не відбулося.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.12.2020 р. розгляд апеляційної скарги призначено на 14.01.2021 р. об 15:15 год.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.01.2021 р. розгляд апеляційної було відкладено на 02.02.2021 р. на 11:30 год.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.01.2021 р. допущено Фонд державного майна України до участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою додатку EASYCON.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.02.2021 р. розгляд скарги відкладено на 08.02.2021 р. о 16:00 год.

Представники відповідача та третіх осіб в судових засіданнях 02.02.2021 р. та 08.02.2021 р. підтримали доводи апеляційної скарги, просять її задоволити, скасувати рішення суду, прийняти нове рішення, яким відмовити в позові повністю.

Представник позивача в судових засіданнях 02.02.2021 р. та 08.02.2021 р. заперечив доводи апеляційної скарги, просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа - Городищенська виправна колонія № 96 Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Рівненській області не забезпечила явку повноважного представника в судові засідання, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду справи, явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як встановлено апеляційним господарським судом з рішення Господарського суду від 13.02.2019 р. у справі № 918/845/17 та матеріалів даної справи, 14.01.2010 р. між ФОП Васкевич Мариною Миколаївною та ФОП Онищук Людмилою Миколаївною укладено цивільно-правову угоду - Довіреність, за якою ФОП Васкевич М.М. уповноважила ФОП Онищук Л.М. представляти її інтереси в усіх без винятку установах, на підприємствах, в організаціях незалежно від їх організаційно-правової форми та підпорядкування з питань, пов`язаних із захистом її прав та представництвом її інтересів як фізичної особи та як фізичної особи-підприємця. Даний документ зареєстрований у Єдиному реєстрі довіреностей.

31.08.2009 р. комісією Колонії - балансоутримувача складено Техніко - економічне обґрунтування доцільності відчуження майна - будівлі бані за зоною (інвентарний № 09), що знаходиться на балансі Колонії та розташована за адресою: Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Городище, вул. Рівненська, 80, в якому зазначено, що об`єкт розташований за межами території, що охороняється; тривалий час не використовується і в даний час знаходиться в незадовільному технічному стані; вартість будівлі менша за вартість витрат на приведення приміщення до стану, при якому можлива його подальша експлуатація. Також вказано, що будівля не має заборони на відчуження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (витяг №24826214) і реалізація запропонованого об`єкта не впливає на цілісність майнового комплексу установи, відчуження майна не обмежує провадження суб`єктом господарювання виробничої та іншої діяльності.

Згідно з довідкою Колонії від 18.02.2010 р. № 30/16-414 про призначення та використання державного майна протягом всього періоду експлуатації даної споруди, що перебуває на балансі Колонії, з 1996 року будівля не використовувалась установою через необхідність проведення капітального ремонту та нестачу вільних коштів на проведення ремонтних робіт та утримання даної споруди. Останній рік нарахування зносу на дану будівлю - 2008, балансова (залишкова) вартість будівлі зазначена 0 грн.

24.02.2010 р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Васкевич Мариною Миколаївною (орендар) було укладено договір оренди державного майна №793-2010. У останньому вказано, що від імені та в інтересах орендаря діє уповноважена особа Онищук Людмила Миколаївна на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом.

Згідно п. 1.1. договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене нерухоме майно: нежитлову будівлю "Баня за зоною" загальною площею 167,4 м2, що розташована по вул. Рівненській, буд. 80, у с. Городище Рівненського району, Рівненської області, яка перебуває на балансі Городищенської виправної колонії № 96 Державного Денартаменту України з питань виконання покарань у Рівненській області (балансоутримувач). Вартість майна визначена згідно зі звітом про оцінку і складає за незалежною оцінкою станом на 31.12.2009 р. - 55 800 грн.

Згідно з пунктами 1.2.-1.3 договору майно передається в оренду для таких цілей: на площі 158,3 м2 - розміщення лазні загального користування; на площі 9,1 м2 - розміщення сауни. Стан майна на момент укладення договору визначається в акті приймання-передавання.

За умовами пункту 2.1 договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та Акта приймання-передачі вказаного майна.

Згідно з пунктом 2.2 договору передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником орендованого майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди. Забороняється приватизація орендованого майна та передача його в суборенду.

Пунктом 2.4 договору обов`язок щодо складання акта приймання-передавання покладається на орендодавця.

За умовами п. 3.1. договору орендна плата визначається на підставі "Методики розрахунку та порядку використання плати за оренду державного майна", затвердженої постановою КМУ від 04.10.1995 р. №786 та за результатами конкурсу на право оренди державного майна, і становить без ПДВ за базовий місяць оренди - січень 2010 року - 153,86 грн.

Відповідно до пунктів 5.3, 5.6 договору орендар зобов`язується забезпечувати збереження орендованого майна, запобігати його пошкодженню і псуванню, тримати майно в порядку, передбаченому санітарними нормами та правилами пожежної безпеки, підтримувати орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу, здійснювати заходи протипожежної безпеки, своєчасно здійснювати за власний рахунок капітальний, поточний та інші види ремонтів орендованого майна, за умови погодження з орендодавцем та балансоутримувачем.

Згідно з пунктом 6.1 договору орендар має право з письмового дозволу орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, проводити його реконструкцію, технічне переоснащення, що зумовлює підвищення його вартості.

У п. п. 10.1., 10.3., 10.10. розділу 10 договору сторони обумовили, що договір укладається строком на 30 років, що діє з 24.02.2010 р. до 24.02.2040 р. включно. Зміни до умов цього договору або його розірвання допускаються за взаємною згодою сторін. Зміни, що пропонується внести, розглядаються протягом 20 днів з дати їх подання до розгляду іншою стороною. Взаємовідносини сторін, не врегульовані цим договором, регулюються чинним законодавством України.

Договір підписаний уповноваженою особою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області та ФОП Онищук Людмилою Миколаївною, та скріплений відбитком печатки орендодавця.

За актом прийому-передачі нерухомого майна орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене нерухоме майно (далі - майно): будівлю лазні площею 167,4 м2, розташовану на вул. Рівненська, 80 у с. Городище Рівненського району Рівненської області, що перебуває на балансі Городищенської виправної колонії № 96 Управління департаменту України з питань виконання покарань у Рівненській області. Вартість об`єкта визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку і станом на 31.12.2009 р. складає 55 800 грн.

У зазначеному акті прийому-передачі нерухомого майна вказано, що технічний стан майна відображений в акті технічного стану майна, що передається в оренду, затвердженому начальником установи. Характеристика технічного стану майна на момент передачі в оренду також зазначена в звіті про незалежну оцінку.

25.02.2010 р. Колонією затверджено Акт технічного стану майна, що передається в оренду, а саме - будівлі "Баня за зоною" (інвентарний № 09), що знаходиться на балансі Колонії, і розташована за адресою: Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Городище, вул. Рівненська, 80, станом на 24.02.2010 р., в якому зазначено, що будівля знаходиться в незадовільному технічному стані, що перешкоджає використовувати за цільовим призначенням згідно з умовами договору оренди.

У Висновку про вартість майна та Рецензії на звіт про оцінку майна, на основі яких визначалась орендна плата, зазначено, що на момент огляду оцінювані приміщення не використовуються і перебувають в занедбаному, непридатному до експлуатації стані та потребують проведення капітального ремонту з відновлення експлуатаційної придатності будівлі. Загальний фізичний стан конструктивних елементів будівлі - незадовільний, ремонтний стан - потребує ремонту.

В Інформації від 11.05.2010 р. №30/2-1269 про доцільність здійснення невід`ємних поліпшень будівлі "Баня за зоною", що знаходиться на балансі Колонії, за адресою: Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Городище, вул. Рівненська, 80 зазначено, що будівля "Баня за зоною" тривалий час установою не використовувалась та не проводились належні заходи для утримання та запобігання руйнуванню даної споруди, внаслідок чого приміщення знаходиться в незадовільному технічному стані та потребує відновного та капітального ремонту. Також зазначено, що для можливості експлуатації даної будівлі необхідне 100% відновлення систем енергопостачання, опалення, водопостачання та каналізації в будівлі, встановлення санітарно-технічних виробів та упорядкування прилеглої прибудинкової території.

26.05.2010 р. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Рівненській області звернулося із листом №18-04-01223 до ФОП Онищук Л.М. про погодження кошторису та ремонтних робіт. Згідно із зведеним кошторисним розрахунком вартості будівництва вартість ремонтно-будівельних робіт становить 909 408 грн.

28.05.2010 р. між ФОП Васкевич М.М. та ФОП Онищук Л.М. укладено цивільно-правову угоду - домовленість, за якою погодили, що Онищук Л.М. виконує усі передбачені договором оренди зобов`язання з врахуванням повноважень, зазначених у довіреності, зокрема, але не обмежуючись: оформлення усієї необхідної документації щодо оренди приміщення здійснюється на ФОП Васкевич М.М. та фактично виконання усіх умов договору оренди та весь необхідний комплекс вимог, умов чи робіт, що вимагатиметься при оренді даного приміщення, виконуватиме Онищук Л.М. на підставі довіреності. Васкевич Л.М. зобов`язується не перешкоджати здійснювати Онищук Л.М. комплекс дій, які направлені на виконання Договору оренди; не втручатись у діяльність Онищук Л.М., пов`язану з використанням орендованого приміщення; сприяти Онищук Л.М. у підписанні-погодженні будь-яких документів (актів, довідок, висновків тощо), пов`язаних з орендованим приміщенням. Підписанням цієї домовленості Васкевич М.М. визнає, що Онищук Л.М. одноосібно вирішує усі фінансові питання щодо зобов`язань по договору оренди, а також з утриманням в належному стані приміщення, що орендується. На необхідний термін або до закінчення терміну дії договору оренди Васкевич М.М. зобов`язується бути орендарем зазначеного у договорі приміщення. При необхідності - має вжити усі заходи на правах орендаря на стягнення затрачених коштів по даному об`єкту на користь Онищук Л.М . У разі волевиявлення Васкевич М.М. в подальшому самостійно виконувати обов`язки орендаря по зазначеному Договору оренди - компенсувати повністю усі витрати, понесені Онищук Л.М . При необхідності - не заперечувати заміні як орендаря Договору оренди даного приміщення з Васкевич М.М. на Онищук Л.М.

01.11.2010 р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Васкевич Мариною Миколаївною (орендар), від імені та в інтересах якої діє уповноважена особа Онищук Людмила Миколаївна , укладено договір про внесення змін до договору оренди державного майна № 793-2010 від 24.02.2010 р., у якому сторони обумовили зміну розміру орендної плати.

У процесі виконання укладеного договору оренди державного майна підприємцем Онищук Л.М. регулярно сплачувалася орендна плата. Вказане підтверджується наявними квитанціями у справі № 918/845/17 (а. с. 80-83).

ФОП Онищук Л.М. здійснила невід`ємні поліпшення орендованого майна за рахунок власних коштів, на що було надано дозвіл Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області.

Так, листами від 23.06.2015 р. та від 04.12.2016 р. орендар надавав орендодавцю документацію, а також один екземпляр примірника звіту Аудиторської фірми "Нива-аудит" від 10.09.2015 р. про фактично виконані за погодженням орендодавця поліпшення орендованого майна, що були здійснені протягом 2010-2013 років на суму - 443 976, 06 грн.

Відповідно до звіту незалежного аудитора Аудиторської фірми "Нива-аудит" від 08.06.2018 р. Онищук Людмилою Миколаївною за рахунок власних коштів було профінансовано витрати з проведення підрядним способом невід`ємних поліпшень зазначеного орендованого майна в період з 01.01.2009 р. по 01.06.2018 р. на загальну суму 568 105, 28 грн.

Після укладення договору оренди, орендодавцем здійнювалися перевірки щодо використання державного майна та виконання умов договору оренди. Вказане підтверджено довідками, складеними за результатами перевірок від 28.09.2010 р. та 27.09.2011 р., актами обстеження та перевірки використання державного майна і виконання умов договору оренди (№ 793-2010 від 24.02.2010 р.) від 06.03.2012 р., від 12.09.2012 р., від 20.08.2013 р., які мітяться в матеріалах справи № 918/845/17 (а. с. 58-65). Від імені орендаря наведені документи підписані підприємцем Онищук Л.М.

Тобто матеріалами справи підтверджується, що всі дії по виконанню умов договору від 24.02.2010 р., та дії стосовно використання об`єкта оренди фактично здійснювала підприємець Онищук Людмила Миколаївна.

З метою подальшого раціонального використання державного майна, безперервних надходжень орендної плати та запобігання руйнуванню будівлі, 10.05.2017 р. у Регіональне відділення було надіслано ФОП Онищук Л.М. звернення з пропозицією за згодою сторін укласти договір про внесення змін у договір оренди державного майна № 793-2010 від 24.02.2010 р.

У листі-відповіді від 26.05.2017 р. на звернення Регіональне відділення зазначило, що чинними нормативними документами, які регулюють питання оренди державного майна, не передбачено можливість заміни сторони договору оренди державного майна. У зв`язку з чим відмовило ФОП Онищук Л.М. в укладенні додаткової угоди до договору оренди.

27.07.2017 р. ФОП Онищук Л.М. до Регіонального відділення було повторно надіслано звернення з пропозицією за згодою сторін укласти договір про внесення змін у договір оренди державного майна № 793-2010 від 24.02.2010 р.

10.08.2017 р. Регіональне відділення надало письмову відмову в укладенні додаткової угоди до договору оренди.

13.02.2018 р. Господарським суду Рівненської області у справі № 918/845/17 прийнято рішення про спонукання Регіонального відділення Фонду внести зміни до договору оренди державного майна № 793-2010 від 24.02.2010 р. шляхом підписання договору про внесення змін у договір оренди державного майна № 793-2010 від 24.02.2010 р. про заміну сторони, а саме орендаря Фізичну особу-підприємця Павелко Марину Миколаївну замінити на Фізичну особу-підприємця Онищук Людмилу Миколаївну.

25.04.2018 р. на виконання зазначеного рішення суду між Регіональним відділенням Фонду, Фізичною особою-підприємцем Павелко Мариною Миколаївною (дошлюбне прізвище " Васкевич ") та Фізичною особою-підприємцем Онищук Людмилою Миколаївною, був укладений договір про внесення змін до договору оренди державного майна № 793-2010 від 24.02.2010 р., згідно з яким замінено орендаря за договором оренди державного майна № 793-2010 від 24.02.2010 р.

Тому з 25.04.2018 р. до ФОП Ткачук Людмили Миколаївни (дошлюбне прізвище " Онищук ") перейшли усі права та обов`язки за договором оренди державного майна № 793-2010 від 24.02.2010 р.

Згідно з висновком будівельної експертизи від 17.05.2018 р. з обстеження орендованої будівлі для визначення фактичного здійснення і складу невід`ємних поліпшень та їх контрольних обмірів, проведеної ПП "Рівне-інжиніринг" на замовлення ФОП Ткачук (Онищук) Л.М., експертом шляхом спільного обстеження невід`ємних поліпшень орендованої нежитлової будівлі встановлено: ремонтно-будівельні роботи виконані відповідно до представлених документів, дійсно носять характер невід`ємних поліпшень та виконані відповідно до вимог державних будівельних норм, стандартів і правил.

ФОП Ткачук (Онищук) Л.М. листом від 05.07.2018 р. звернулася до Регіонального відділення Фонду з проханням внести зміни у договір оренди № 793-2010 від 24.02.2010 р., зокрема в пункт 2.2 договору та зазначити дозвіл приватизації об`єкту шляхом викупу згідно з чинним від 18.01.2018 р. Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна".

У відповідь на зазначений лист Регіональне відділення Фонду листом від 05.10.2018 р. № 18-04-03924 повідомило, що листом від 07.08.2018 р. за № 07-04-03158 було підготовлено та направлено до Міністерства юстиції України відповідне звернення щодо можливості приватизації орендованого майна шляхом викупу згідно чинного законодавства.

15.08.2018 р. ФОП Ткачук (Онищук) Л.М. звернулась до Регіонального відділення Фонду з листом про включення орендованого майна у перелік об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу.

У відповідь на зазначений лист Регіональне відділення Фонду листом № 18-05-03546 від 10.09.2018 р. повідомило про необхідність оформлення подання заяви про включення об`єктів права державної власності до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації згідно з Порядком подання та розгляду заяв про включення об`єктів права державної та комунальної власності до відповідного переліку об`єктів великої або малої приватизації, що підлягають приватизації.

02.10.2018 р. ФОП Ткачук (Онищук) Л.М. подала до Регіонального відділення Фонду заяву згідно із зразком, встановленим Порядком.

Листом від 31.10.2018 р. ФОП Ткачук (Онищук) Л.М. звернулася до Регіонального відділення Фонду, в якому зазначила, що законом чітко визначено, що в даному випадку згода від уповноваженого органу управління державним майном на приватизацію вважається наданою згідно з пунктом 7 статті 11 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" та пунктом 6 розділу IV Порядку, оскільки термін отримання відповіді від уповноваженого органу минув.

Листом №18-06-04290 від 02.11.2018 р. Регіональне відділення Фонду повідомило про обставини виникнення права на приватизацію об`єктів державної власності шляхом викупу відповідно до статті18 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", а також повідомило, що незалежна оцінка об`єкта для приватизації проводиться після включення його до відповідного переліку, про що видається відповідний наказ Фонду.

Листом № 18-05-04308 від 05.11.2018 р. Регіональне відділення Фонду повідомило ФОП Ткачук (Онищук) Л.М. про те, що відповідно до розділу IV Порядку подання та розгляду заяв про включення об`єктів права власності до відповідного переліку об`єктів великої або малої приватизації, що підлягають приватизації, звернулося листом № 07-05-03893 від 04.10.2018 р. до уповноваженого органу управління державним майном Міністерства юстиції України про надання згоди на включення зазначеного майна до переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації. Також Регіональне відділення Фонду повідомило, що отримало відповідь від Міністерства юстиції України листом № 43579/19933-26-18/21.1.4 від 29.10.2018 р. про заперечення щодо включення зазначеного об`єкта до переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації.

У листі Міністерства юстиції України № 43579/19933-26-18/21.1.4 від 29.10.2018 р. останнє заперечує щодо включення об`єкта державної власності - будівлі "Баня за зоною", розташованого за адресою: Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Городище, вул. Рівненська, буд. 80, до переліку об`єктів малої приватизації.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.06.2020 р. у даній справі касаційну скаргу ФОП Ткачук (Онищук) Л.М. задоволено частково. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.01.2020 р. та рішення Господарського суду Рівненської області від 23.09.2019 р. у справі № 910/6319/19 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Рівненської області.

Приймаючи дану постанову, суд касаційної інстанції зазначив, що суди попередніх інстанції при вирішенні даного спору не застосували норм права, передбачених абзацами 4, 5 ч. 7 ст. 11 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", що підлягали застосуванню у спірних правовідносинах.

Водночас законодавством про приватизацію державного майна визначено особливості приватизації об`єктів державної власності, переданих в оренду, у зв`язку з цим для правильного вирішення спору у цій справі судам слід установити наявність чи відсутність умов, передбачених статтею 18 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" щодо приватизації об`єктів державної або комунальної власності, переданих в оренду.

Окрім того, судам слід установити, чи порушено право позивача, та, у разі встановлення факту такого порушення, визначити, чи саме діями/бездіяльністю Фонду державного майна України допущено таке порушення. При цьому суд повинен, з урахуванням предмета і підстав позову, з`ясувати правовий статус сторін та інших учасників справи (зокрема, відповідача і третіх осіб) і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що згідно ч. 1 ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, з врахуванням позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2020 р. у даній справі, колегія суддів зазначає наступне.

Предметом спору у справі є матеріально-правова вимога ФОП Ткачук (Онищук) Л. М. про зобов`язання Фонду державного майна України включити нежитлову будівлю "Баня за зоною", загальною площею 167,4 м2, що розташована по вул. Рівненська, буд. 80 у с. Городище Рівненського району Рівненської області, що перебуває на балансі Державної установи "Городищенська виправна колонія № 96" Міністерства юстиції України, до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації шляхом викупу та затвердити цей перелік.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна". Даний Закон регулює правові, економічні та організаційні основи приватизації державного і комунального майна та майна, що належить Автономній Республіці Крим.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин) приватизація державного або комунального майна (далі - приватизація) - платне відчуження майна, що перебуває у державній або комунальній власності, на користь фізичних та юридичних осіб, які відповідно до цього Закону можуть бути покупцями. Викуп - спосіб продажу об`єкта приватизації одному покупцю.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин) до об`єктів державної і комунальної власності, що підлягають приватизації, належать усі об`єкти права державної і комунальної власності, крім тих, приватизація яких прямо заборонена цим Законом та іншими законами України. Згідно і частиною 2 статті 4 Закону приватизації не підлягають казенні підприємства та об`єкти, необхідні для виконання державою своїх основних функцій, для забезпечення обороноздатності держави, та об`єкти права власності Українського народу, майно, що становить матеріальну основу суверенітету України, зокрема, майно органів державної влади та органів місцевого самоврядування, майно Збройних Сил України (військове майно), Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, сил цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, правоохоронних органів та органів доходів і зборів, що безпосередньо забезпечує виконання зазначеними органами встановлених законодавством завдань; майно Державної кримінально-виконавчої служби України, яке безпосередньо забезпечує виконання встановлених законодавством завдань і функцій; інші об`єкти, визначені Законом.

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" у разі якщо майно органів державної влади та органів місцевого самоврядування, майно державних підприємств, що належать до сфери управління органів державної влади та органів місцевого самоврядування, Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, сил цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної кримінально-виконавчої служби України, правоохоронних органів та органів доходів і зборів безпосередньо не забезпечує виконання зазначеними органами встановлених законодавством завдань, таке майно є об`єктами, що підлягають приватизації.

Майно, яке перебуває на балансах державних підприємств, установ, організацій, що не підлягають приватизації, та яке не входить до складу єдиних майнових комплексів, що забезпечують основні види діяльності таких підприємств або більше трьох років не використовуються у виробничій діяльності і подальше їх використання не планується, належить до об`єктів, що підлягають приватизації.

Враховуючи те, що нерухоме майно - нежитлова будівлю "Баня за зоною" загальною площею 167,4 м2, що розташована по вул. Рівненській, буд. 80, у с. Городище Рівненського району, Рівненської області, знаходиться за межами території Городищенської виправної колонії № 96, та безпосередньо не забезпечує виконання зазначеним органом встановлених законодавством завдань, тому спірне майно є об`єктом, що підлягає приватизації.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що згідно із статтею 7 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим становлять єдину систему державних органів приватизації. Державні органи приватизації здійснюють державну політику у сфері приватизації та діють на підставі Закону України "Про Фонд державного майна України", цього Закону, інших актів законодавства. Державні органи приватизації у межах своєї компетенції здійснюють такі основні повноваження: затверджують переліки об`єктів, що підлягають приватизації; класифікують об`єкти приватизації відповідно до цього Закону; приймають рішення про приватизацію об`єктів державної власності у випадках, установлених законодавством та інші.

Відповідно до частин 1-3 статті 11 Закону ініціювати приватизацію об`єктів можуть органи приватизації, уповноважені органи управління, інші суб`єкти управління об`єктами державної і комунальної власності або покупці. Перелік об`єктів великої приватизації державної власності, що підлягають приватизації, затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням Фонду державного майна України. Переліки об`єктів малої приватизації державної власності, що підлягають приватизації, затверджуються Фондом державного майна України.

Відповідно до частини 7 статті 11 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" заяви про включення об`єктів права державної власності до відповідного переліку об`єктів великої або малої приватизації, що підлягають приватизації, подаються потенційними покупцями до державних органів приватизації за місцезнаходженням об`єкта, що приватизується, у порядку, що встановлюється Фондом державного майна України.

Державні органи приватизації протягом трьох днів після надходження заяви звертаються щодо надання згоди на включення такого об`єкта до переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації, до уповноважених органів управління державним майном, крім випадків, коли орган приватизації є уповноваженим органом управління державним майном або уповноважений орган управління самостійно ініціював включення такого об`єкта до переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації.

Уповноважені органи управління державним майном надають згоду на приватизацію об`єкта державної власності або вмотивовану відмову протягом 15 днів з моменту надходження звернення від державних органів приватизації.

У разі якщо орган приватизації не одержав у встановлений строк дозвіл чи відмову від органу, уповноваженого управляти відповідним майном, згода на приватизацію вважається наданою.

Частиною 8 статті 11 Закону передбачено, що державні органи приватизації протягом 30 днів розглядають заяви та приймають рішення щодо включення до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації, і в п`ятиденний строк письмово повідомляють про це заявника, підприємство, що приватизується (балансоутримувача об`єкта), а також відповідний уповноважений орган управління.

Згідно із частиною 9 статті 11 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" відмова державними органами приватизації у включенні до переліку об`єктів, що підлягають приватизації, можлива у разі: коли підприємство, що пропонується приватизувати, перебуває у процесі ліквідації; коли законодавством установлено обмеження щодо приватизації об`єкта; вмотивованої відмови органу, уповноваженого управляти державним майном, у погодженні щодо включення до переліку об`єктів, що підлягають приватизації; невключення Кабінетом Міністрів України за поданням Фонду державного майна України до переліку об`єктів великої приватизації, що підлягають приватизації.

Порядок подання та розгляду заяв про включення об`єктів права державної власності до відповідного переліку об`єктів великої або малої приватизації, що підлягають приватизації затверджений наказом Фонду державного майна України № 675 від 22.05.2018 р., який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.06.2018 р. за № 730/32182.

Розділами IV та V Порядку № 675, що узгоджується із положеннями статті 11 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", визначено, що державні органи приватизації протягом трьох днів після надходження заяви звертаються щодо надання згоди на включення такого об`єкта до переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації, до уповноважених органів управління державним майном, крім випадків, коли орган приватизації є уповноваженим органом управління державним майном або уповноважений орган управління самостійно ініціював включення такого об`єкта до переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації.

Відповідно до пунктів 5, 6 розділу IV Порядку № 675, уповноважені органи управління державним майном надають згоду на приватизацію об`єкта державної власності або вмотивовану відмову протягом 15 днів з моменту надходження звернення від державних органів приватизації. У разі якщо орган приватизації не одержав у встановлений строк дозвіл чи відмову від органу, уповноваженого управляти відповідним майном, згода на приватизацію вважається наданою.

Пунктом 1 розділу V Порядку № 675 передбачено, що відмова державними органами приватизації у включенні об`єктів до відповідного переліку об`єктів великої або малої приватизації можлива у разі вмотивованої відмови органу, уповноваженого управляти державним майном, у погодженні щодо включення до переліку об`єктів, що підлягають приватизації.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що уповноваженим органом управління спірним майном є Міністерство юстиції України, дане майно перебуває на балансі Державної установи "Городищенська виправна колонія № 96" Міністерства юстиції України, а державним органом приватизації є Фонд державного майна України та його територіальні відділення.

Як встановлено апеляційним судом, листом № 18-05-04308 від 05.11.2018 р. Регіональне відділення Фонду повідомило ФОП Ткачук (Онищук) Л.М. про те, що відповідно до розділу IV Порядку подання та розгляду заяв про включення об`єктів права власності до відповідного переліку об`єктів великої або малої приватизації, що підлягають приватизації, звернулося листом № 07-05-03893 від 04.10.2018 р. до Міністерства юстиції України про надання згоди на включення зазначеного майна до переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації.

Також Регіональне відділення Фонду повідомило, що отримало відповідь від Міністерства юстиції України листом № 43579/19933-26-18/21.1.4 від 29.10.2018 р. про заперечення щодо включення зазначеного об`єкту до переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації. У даному листі Міністерство заперечує щодо включення об`єкта державної власності - будівлі "Баня за зоною", розташованого за адресою: Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Городище, вул. Рівненська, буд. 80, до переліку об`єктів малої приватизації.

Колегія суддів вказує, що питання щодо наслідків відмови уповноваженого органу управління державним майном із пропуском встановленого строку чітко визначені ст. 11 Закону, а саме, у разі якщо орган приватизації не одержав у встановлений строк дозвіл чи відмову від органу, уповноваженого управляти відповідним майном, згода на приватизацію вважається наданою.

Беручи до уваги те, що Міністерством юстиції України, як уповноваженим органом управління спірним майном було порушено строк розгляду звернення органу приватизації, а норма ст. 11 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" є імперативною, абсолютно-визначеною і розширеному тлумаченню не підлягає, колегія суддів приходить до висновку, що вказане є достатньою підставою вважати, що така згода була надана.

Окрім того, колегія суддів приймає до уваги те, що згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У п. 70 рішення у справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04) ЄСПЛ зазначив, що принцип "належного урядування" передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

З урахуванням наведеного, апеляційний суд зазначає, що вмотивована відмова органу, уповноваженого управляти державним майном, у погодженні щодо включення до переліку об`єктів, які підлягають приватизації, повинна містити підстави такої відмови, визначені чинним законодавством України.

Однак, як вбачається з листа Міністерства юстиції України № 43579/19933-26-18/21.1.4 від 29.10.2018 р., останнє заперечує щодо включення об`єкта державної власності - будівлі "Баня за зоною", розташованого за адресою: Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Городище, вул. Рівненська, буд. 80, до переліку об`єктів малої приватизації. При цьому в листі взагалі не міститься підстав такої відмови, визначених чинним законодавством України.

Апеляційний господарський суд також зазначає, що Закон України "Про приватизацію державного і комунального майна" був прийнятий Верховною Радою України 18.01.2018 р. та 07.03.2018 р. набув чинності.В свою чергу, відповідно до п. 1 розділу V "Прикінцеві та перехідні положення" цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Згідно з преамбулою Закону, він регулює правові, економічні та організаційні основи приватизації державного і комунального майна та майна, що належить Автономній Республіці Крим. Відповідно до ст. 4 цього Закону до об`єктів державної і комунальної власності, що підлягають приватизації, належать усі об`єкти права державної і комунальної власності, крім тих, приватизація яких прямо заборонена цим Законом та іншими законами України.

Таким чином, Закон України "Про приватизацію державного і комунального майна" поширюється на всі правовідносини, що виникають у процесі приватизації державного майна, з дня набрання ним чинності, крім випадків, передбачених пунктом 2 розділу V "Прикінцеві та перехідні положення".

З врахуванням викладене, колегія суддів вважає безпідставними посилання третіх осіб на те, що п. 2.2. договору оренди від 24.02.2010 р. №793-2010 заборонялося приватизацію орендованого майна, оскільки саме Закон України "Про приватизацію державного і комунального майна" поширюється на всі правовідносини, що виникають у процесі приватизації державного майна, з дня набрання ним чинності.

Водночас законодавством про приватизацію державного майна визначено особливості приватизації об`єктів державної власності, переданих в оренду, у зв`язку з цим для правильного вирішення даного спору суду необхідно встановити наявність чи відсутність умов, передбачених статтею 18 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" щодо приватизації об`єктів державної або комунальної власності, переданих в оренду.

Так, приватизація об`єктів державної або комунальної власності, переданих в оренду, здійснюється шляхом продажу на аукціоні або шляхом викупу, якщо виконуються умови, передбачені частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 18 даного Закону).

Орендар одержує право на викуп орендованого майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) за ціною, визначеною за результатами його незалежної оцінки, якщо виконується кожна з таких умов:

- орендарем здійснено поліпшення орендованого майна, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без заподіяння йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, визначеної суб`єктом оціночної діяльності для цілей оренди майна;

- орендар отримав письмову згоду орендодавця на здійснення невід`ємних поліпшень, які надають йому право на приватизацію майна шляхом викупу;

- невід`ємні поліпшення виконані в межах трирічного строку з дати визначення ринкової вартості майна для цілей укладання договору оренди або для цілей продовження договору оренди;

- здійснення і склад невід`ємних поліпшень, у тому числі невід`ємний характер поліпшень, підтверджені висновком будівельної експертизи, а вартість невід`ємних поліпшень, підтверджених висновком будівельної експертизи, визначена суб`єктом оціночної діяльності;

- орендар належно виконує умови договору оренди, відсутня заборгованість з орендної плати;

- договір оренди є чинним на момент приватизації.

Надання згоди орендодавця на здійснення невід`ємних поліпшень здійснюється в порядку, визначеному Фондом державного майна України або місцевою радою (ч. 2 ст. 18 даного Закону).

Частиною 3 ст. 18 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" передбачено, що орендар, який виконав умови, передбачені частиною другою цієї статті, має право на приватизацію об`єкта шляхом викупу. У разі якщо органами приватизації прийнято рішення про приватизацію на аукціоні з умовами щодо компенсації орендарю невід`ємних поліпшень, вартість таких поліпшень компенсується покупцем. Ціна продажу об`єкта приватизації зменшується на суму компенсації невід`ємних поліпшень. Якщо покупцем об`єкта приватизації стає орендар, вартість невід`ємних поліпшень зараховується йому під час остаточного розрахунку за об`єкт приватизації.

Договір оренди зберігає чинність для нового власника приватизованого майна, а в разі якщо покупцем переданого в оренду об`єкта державного майна є орендар, дія відповідного договору припиняється з дня, за яким об`єкт оренди переходить у його власність (ч. 4 ст. 18 даного Закону).

Досліджуючи обставини наявності чи відсутності умов, передбачених ч. 2 ст. 18 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" для одержання орендарем (позивачем) права на викуп орендованого майна, колегія суддів зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно звіту про оцінку, що здійснювалась для цілей оренди, станом на 31.12.2009 р. вартість орендованого майна складала 55 800 грн, тобто 25 % від ринкової вартості майна, визначеної суб`єктом оціночної діяльності для цілей оренди майна, у даному випадку становить 13 950 грн.

В свою чергу, згідно висновку АФ "Нива-Аудит" та ПП "Рівне-Інжиніринг", які мітяться в матеріалах справи, орендарем (позивачем) здійснено поліпшення орендованого майна на загальну суму 568 105, 28 грн.

Тобто з вказаного слідує, що орендарем (позивачем) здійснено поліпшення орендованого майна, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без заподіяння йому шкоди, в розмірі не менш 25 % ринкової вартості майна, визначеної суб`єктом оціночної діяльності для цілей оренди майна.

Щодо отримання орендарем (позивачем) письмової згоди орендодавця на здійснення невід`ємних поліпшень, колегія суддів зазначає, що згідно п. 2 Порядку надання орендарю згоди орендодавця державного майна на здійснення невід`ємних поліпшень орендованого державного майна, затвердженого Наказом Фонду державного майна України 03.10.2006 р. № 1523 (в редакції, чинній станом на 2010 р.), процедура надання орендарю згоди орендодавця державного майна на здійснення невід`ємних поліпшень орендованого державного майна включає такі етапи: подання заяви і пакета документів орендарем, розгляд заяви і документації орендаря, прийняття відповідного рішення.

Пунктом 3 Порядку встановлено, що для розгляду питання про надання згоди орендарю на здійснення невід`ємних поліпшень орендованого державного майна орендар подає заяву та такий пакет документів: опис передбачуваних поліпшень і кошторис витрат на їх проведення, інформацію про доцільність здійснення поліпшень орендованого майна; приписи органів пожежного нагляду, охорони праці; довідку балансоутримувача про вартість об`єкта оренди згідно з даними бухгалтерського обліку на початок поточного року.

Згідно п. 7 Порядку згода на здійснення поліпшень надається у формі листа орендодавця орендарю, у якому міститься погодження на поліпшення орендованого майна.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що після отримання згоди орендар складає графік виконання робіт і подає його орендодавцю.

Так, на виконання вимог даного Порядку, позивач подав РВ ФДМ України по Рівненській області наступні документи: заяву від 22.03.2010 р. (підтвердженням її отримання є лист РВ ФДМ України по Рівненській області № 18-04-00822 від 07.04.2010 р.); опис передбачуваних поліпшень; зведений кошторисний розрахунок вартості будівництва станом на 15.03.2010 р.; приписи органів пожежного нагляду, охорони праці; довідку балансоутримувача про вартість об`єкта оренди згідно з даними бухгалтерського обліку на початок поточного року.

Окрім того, на виконання п. 8 Порядку, позивачем подано до РВ ФДМ України по Рівненській області лист від 20.06.2010 р. та графік виконання робіт та лист від 05.03.2012 р.

В свою чергу, листом № 18-04-01223 від 26.05.2010 р. РВ ФДМ України по Рівненській області погодило кошторис будівельно-ремонтних робіт орендованого майна та надало дозвіл на їх проведення.

Додатково обставини щодо підтвердження отримання письмової згоди на здійснення невід`ємних поліпшень орендованого позивачем майна є: локальний кошторис №3-1-1 на ремонтно-будівельні роботи лазня, яким затверджено невід`ємні поліпшення орендованої нежитлової будівлі. Даний кошторис погодженого в.о начальника Регіонального відділення ФДМ України по Рівненській області 26.05.2010 року; лист Регіонального відділення ФДМ України по Рівненській області №11-06-03393 від 01.12.2015 р. щодо результатів проведеного конкурсу, яким визначено мету проведення незалежної оцінки орендованого майна: визначення ринкової вартості об`єкта та здійснених невід`ємних поліпшень.

З урахуванням викладеного, апеляційним судом не встановлено порушення позивачем вимог Порядку надання орендарю згоди орендодавця державного майна на здійснення невід`ємних поліпшень орендованого державного майна, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 03.10.2006 р. № 1523, який діяв на момент подання позивачем заяви для розгляду питання про надання згоди орендарю на здійснення невід`ємних поліпшень орендованого державного майна.

Окрім того, колегія суддів приймає до уваги те, що відповідно до діючого на час отримання згоди законодавства - письмова згода наймодавця могла бути в різних формах, в тому числі - шляхом видачі окремого листа, узгодження кошторису вартості поліпшень, що було передбачено також ч. 3 ст. 773 ЦК України.

В свою чергу, пунктом 8 Порядку (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин), згода на здійснення поліпшень надавалась з урахуванням умов договору оренди у формі листа орендодавця орендарю, у якому містилися погодження на поліпшення орендованого майна.

Відтак, на звернення орендаря (позивача), у відповідності до п. 6.1. договору оренди, орендодавцем було надано дозвіл на здійснення реконструкції, технічного переоснащення орендованого майна, погодження кошторису ремонтно-будівельних робіт і наданий дозвіл на їх проведення, погоджено локальний кошторис невід`ємних поліпшень орендованого майна та затверджений за погодженням з орендодавцем зведений кошторисний розрахунок вартості будівництва саме шляхом видачі окремого листа.

Окрім того, колегія суддів приймає до уваги, що відповідно до п. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Наведеною нормою ГПК України встановлені преюдиційні обставини, тобто ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили. Зазначені преюдиційні обставини є підставами для звільнення від доказування.

Звільнення від доказування з підстав встановлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене п. 4 ст. 75 ГПК слід розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Тобто, за змістом п. 4 ст. 75 ГПК учасники справи звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені.

Матеріалами справи підтверджується, що у рішенні Господарського суду від 13.02.2019 р. у справі № 918/845/17 зазначено про те, що ФОП Онищук Л.М. здійснила невід`ємні поліпшення орендованого майна за рахунок власних коштів, на що було надано дозвіл орендодавця -Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області.

Відтак, факт здійснення позивачем невід`ємних поліпшень орендованого майна за рахунок власних коштів та надання дозволу орендодавця на вчинення вказаних дій встановлений судовим рішенням у справі № 918/845/17, яке набрало законної сили, що в силу ст. 75 ГПК України не потребує повторному доведенню.

Доводи відповідача про те, що позивач не зверталася для отримання згоди на здійснення невід`ємних поліпшень, які надають йому право на приватизацію майна шляхом викупу суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. В заяві від 22.03.2010 р. чітко вказано про надання погодження за рахунок власних коштів здійснити реконструкцію, технічне переоснащення та поліпшення орендованого майна.

Окрім того, колегія суддів приймає до уваги те, що ні Порядком, який затверджений наказом Фонду державного майна України від 03.10.2006 р. № 1523, ні умовами договору оренди від 24.02.2010 р. №793-2010 конкретно не було визначено, яке саме у листі має бути формулювання згоди на здійснення поліпшень.

В свою чергу, ч. 6 ст. 283 ГК України передбачено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Так, ч. 2 ст. 4 ЦК України було обумовлено імперативні норми, згідно яких, згода наймодавця могла бути видана в різних формах, в тому числі - шляхом видачі окремого документу (листа, повідомлення) - ст. 773 ЦК України, а також узгодження кошторису вартості поліпшень - ст. 778 ЦК України, що не суперечило Порядку.

Вказані обставини, які встановлені судом при розгляді даної судової справи та при розгляді судом справи № 918/845/17 в сукупності свідчать про належне виконання позивачем умов, визначених п. 1, 2 ч. 2 ст. 18 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна".

Щодо дотримання позивачем умов, передбачених п. п. 3, 4 ч. 2 ст. 18 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", колегія суддів приймає до уваги те, що позивачем 23.06.2015 р. та 04.12.2016 р. було надано орендодавцю оформлену належним чином документацію - завірені копії актів приймання виконаних робіт, підписані замовником і виконавцями, копії квитанцій про оплату, копії кошторисної документації та один екземпляр примірника звіту Аудиторської фірми "Нива-Аудит" від 10.09.2015 р. із зазначенням виконаних за погодженням орендодавця поліпшень орендованого майна та періодів освоєння робіт і оплат, що були здійснені протягом 2010-2013 років.

В свою чергу, 17.05.2018 р. позивачем було замовлено в ПП "Рівне-Інжиніринг" будівельну експертизу орендованої будівлі для визначення фактичного здійснення і складу невід`ємних поліпшень та їх контрольних обмірів. Також 22.05.2018 р. позивач звернулася до Аудиторської фірми "Нива-Аудит" для підтвердження вартості фактично профінансованих витрат, що були понесені при здійсненні поліпшень орендованого майна, про що зазначається у будівельній експертизі.

Згідно висновку будівельної експертизи від 17.05.2018 р. з обстеження будівлі, ПП "Рівне-Інжиніринг" шляхом спільного обстеження невід`ємних поліпшень орендованої спірної будівлі встановлено: ремонтно-будівельні роботи виконані відповідно до представлених документів, дійсно носять характер невід`ємних поліпшень та виконані відповідно до вимог державних будівельних норм, стандартів і правил.

Згідно звітів незалежного аудитора Аудиторської фірми "Нива-Аудит" від 10.09.2015 р. та 08.06.2018 р. позивачем за рахунок власних коштів було профінансовано витрати на загальну суму 568 105, 28 грн.

З врахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що доказами у справі підтверджується виконання позивачем невід`ємних поліпшень в межах трирічного строку з дати визначення ринкової вартості майна, здійсненні і склад невід`ємних поліпшень, у тому числі невід`ємний характер поліпшень, підтверджені висновком будівельної експертизи, а вартість невід`ємних поліпшень, підтверджених висновком будівельної експертизи, визначена суб`єктом оціночної діяльності, що свідчить належне виконання позивачем умов, визначених п. 3 ч. 2 ст. 18 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна".

Колегія суддів приймає до уваги, що будь - яких заперечень від орендодавця з приводу наданої орендарем документації не надходило, в матеріалах справи відсутні такі докази.

Також матеріалами справи стверджується дотримання позивачем (наявність умов), передбачених п. п. 5, 6 ч. 2 ст. 18 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", оскільки орендарем належно виконувалися умови договору оренди, відсутня заборгованість з орендної плати, а договір оренди є чинним на момент приватизації.

Так, обставини того, що у процесі виконання укладеного договору оренди державного майна ФОП Онищук Л.М. регулярно сплачувалася орендна плата, а також, що після укладення договору оренди, орендодавцем здійнювалися перевірки щодо використання державного майна та виконання умов договору оренди, що стверджується довідками, складеними за результатами перевірок від 28.09.2010 р. та 27.09.2011 р., актами обстеження та перевірки використання державного майна і виконання умов договору оренди (№ 793-2010 від 24.02.2010 р.) від 06.03.2012 р., від 12.09.2012 р., від 20.08.2013 р., встановлені судовим рішенням у справі № 918/845/17, яке набрало законної сили, що в силу ст. 75 ГПК України не потребує повторному доведенню.

Також колегія суддів вказує, що факт належного виконання умов договору оренди свідчать чисельні перевірки орендодавцем та іншими організаціями, а саме: Державним Департаментом України з питань виконання покарань щодо правомірності укладення даного Договору оренди надсилалися запити до Міністерства Юстиції України та Фонду Державного майна України (згідно отриманого повідомлення, вих. №7/2-2735/Пд від 27.05.2010 р.); Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Рівненській області (вих. № 01-20/824 від 19.04.2012 р.); прокуратурою Рівненського району (вих. № 57-3618 від 14.08.2012 р.); Державною фінансовою інспекцією в Рівненській області (вих. № 17-08-17/3661 від 12.07.2016 р.); звіт обстеження та перевірки 19.04.2018 р. на підставі наказу № 39 від 18.01.2018 р. РВ ФДМ України по Рівненській області та звіт обстеження та перевірки використання державного майна і виконання умов договору оренди № 793 від 4.02.2010 р. станом на 07.05.2019 р.; перевірки здійснені прокуратурою Рівненського району у березні та липні 2018 р.

З огляду на викладене, колегією суддів апеляційного суду, з встановлених вище обставин справи та доказів у ній, встановлено виконання позивачем усіх умови, передбачених ч. 2 ст. 18 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", що надає позивачу право на приватизацію об`єкта оренди шляхом викупу.

Щодо порушення права (інтересу) позивача, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За приписами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Тобто до господарського суду вправі звернутися особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, має бути визначено, які саме права позивача порушено відповідачем та якими законодавчими актами передбачено право позивача на звернення із заявленим позовом.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Визначаючи предмет позову, як спосіб захисту права чи інтересу, важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 Цивільного кодексу України, за приписами якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо.

Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматися від їх вчинення, з необхідністю врахування наявності правового механізму, за яким відбуватиметься поновлення порушеного права позивача у випадку задоволення його позовних вимог.

Вирішуючи спір, суд має перевірити наявність в особи, яка звертається з позовом, порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано цей позов, з`ясувати, у чому полягає порушення цих прав та інтересів. При цьому відсутність факту порушення права особи є підставою для відмови в позові, оскільки саме порушене (оспорюване) право та інтерес підлягають захисту.

Колегія суддів вказує, що предметом позову у цій справі є матеріально-правова вимога ФОП Ткачук (Онищук) Л.М. про зобов`язання Фонду державного майна України включити нежитлову будівлю "Баня за зоною", загальною площею 167,4 м2, що розташована по вул. Рівненська, буд. 80 у с. Городище Рівненського району Рівненської області, що перебуває на балансі Державної установи "Городищенська виправна колонія № 96" Міністерства юстиції України, до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації шляхом викупу та затвердити цей перелік.

Підставою позову є відмова уповноважених органів держави включити об`єкт державної власності - будівлю "Баня за зоною", розташовану за адресою: Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Городище, вул. Рівненська, буд. 80, до переліку об`єктів малої приватизації.

З врахуванням того, що позивач одержав право на викуп спірного орендованого майна, виконавши умови, визначені ч. 2 ст. 18 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" та беручи до уваги те, що вказане майно органом приватизації не було включено до переліку об`єктів малої приватизації та даний перелік не було затверджено (наказу про приватизацію об`єкту не прийнято), що свідчить про порушення прав та інтересів позивача у справі.

Щодо правового статусу сторін та інших учасників справи (відповідача і третіх осіб), колегія суддів вказує наступне.

Відповідно до ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про Фонд державного майна України" Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності. У тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належить до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Частиною 1 ст. 6 Закону України "Про Фонд державного майна України" передбачено, що Фонд державного майна України здійснює свої повноваження безпосередньо і через регіональні відділення в Автономній республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі та представництва у районах та містах, створених Фондом державного майна України, у разі необхідності.

До основних завдань Фонду державного майна України статтею 4 вказаного Закону віднесено реалізацію державної політики у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності; управління об`єктами державної власності.

Згідно ст. 7 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим становлять єдину систему державних органів приватизації. Державні органи приватизації у межах своєї компетенції здійснюють такі основні повноваження: затверджують переліки об`єктів, що підлягають приватизації.

Порядок приватизації державного і комунального майна передбачає: формування та затвердження переліків об`єктів, що підлягають приватизації (ст. 10 Закону).

Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" переліки об`єктів малої приватизації державної власності, що підлягають приватизації, затверджуються Фондом державного майна України.

Державні органи приватизації щороку до 15 січня поточного року забезпечують оприлюднення переліків об`єктів, що підлягають приватизації на відповідний рік, в офіційних друкованих виданнях державних органів приватизації, на офіційному веб-сайті Фонду державного майна України. Якщо протягом року у передбаченому цією статтею порядку приймаються рішення про включення додаткових об`єктів права державної власності до переліків об`єктів, що підлягають приватизації, Фонд державного майна України має включити такі об`єкти до відповідного переліку та оприлюднити відповідний змінений перелік об`єктів, що підлягають приватизації, в офіційних друкованих виданнях державних органів приватизації, на офіційному веб-сайті Фонду державного майна України (ч. 10 ст. 10 Закону).

Враховуючи викладене, колегія суддів вказує, що Фонд державного майна України наділений повноваженнями приймати рішення про подальше використання державного майна як у сфері приватизації державного майна так і у сфері оренди державного майна. Слід зазначити, що саме Фонд державного майна України є державним органом приватизації, який згідно вищезазначеного, затверджує перелік об`єктів малої приватизації державної власності, що підлягають приватизації, та приймає рішення про приватизацію об`єкта, який включено до переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації, шляхом видання наказу.

Колегія суддів приймає до уваги, що саме Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва здійснюють державну політику в сфері приватизації та становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні.

Як встановлено судом, листом №18-06-04290 від 02.11.2018 р. Регіональне відділення Фонду повідомило позивача про обставини виникнення права на приватизацію об`єктів державної власності шляхом викупу відповідно до статті 18 Закону, а також повідомило, що незалежна оцінка об`єкта для приватизації проводиться після включення його до відповідного переліку, про що видається відповідний наказ Фондом державного майна України.

Пунктом 9 розділу IV Порядку № 675 встановлено, що державний орган приватизації, який прийняв рішення про включення об`єкта до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації, не пізніше наступного дня інформує Фонд про прийняте рішення.

У своїх поясненнях суду від 11.07.2019 р. вих. № 10-07-087 (т. 1, а. с. 123-125), Регіональне відділення зазначило, що 04.10.2018 р. № 01-05-03902 Регіональне відділення надіслало пакет документів для включення об`єктів права державної власності до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації Управлінню формування переліків об`єктів приватизації Фонду державного майна України.

Тобто в межах своїх повноважень третя особа - Регіональне відділення Фонду державного майна України вчинило усі необхідні дії для включення спірного майна до відповідного переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації шляхом викупу.

В свою чергу, пунктом 10 Порядку передбачено, що Фонд за поданням державних органів приватизації, які прийняли рішення про включення об`єкта до переліку об`єктів малої приватизації, у разі відсутності підстав для відмови затверджує переліки об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації.

Пунктом п. 11 Порядку передбачено, що об`єкт вважається включеним до переліку об`єктів малої приватизації з дати затвердження такого переліку Фондом.

Враховуючи те, що уповноваженим органом управління спірним майном - Міністерством юстиції України було порушено строк розгляду звернення органу приватизації щодо дозволу чи відмови у приватизації об`єкта державної власності, що в силу ст. 11 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" є достатньою підставою вважати, що така згода була надана, тому колегія суддів вказує, що подальша бездіяльність Фонду державного майна України, до повноважень якого входить затверджувати перелік об`єктів малої приватизації державної власності та видавати наказ про приватизацію об`єктів, свідчить про обґрунтованість заявлених позивачем вимог саме до Фонду державного майна України та правильність правового статусу сторін у справі.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення даного позову та зобов`язання Фонду державного майна України включити нежитлову будівлю "Баня за зоною", загальною площею 167,4 м2, що розташована по вул. Рівненська, буд. 80 у с. Городище Рівненського району Рівненської області, яка перебуває на балансі Державної установи "Городищенська виправна колонія №96" Міністерства юстиції України до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації шляхом викупу та затвердити цей перелік.

Щодо доводів скаржника про дискреційні повноваження відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:

1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо;

2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;

3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;

4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Апеляційний суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість, у даній справі, скаржник помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Щодо доводів скаржника про те, що рішення судом першої інстанції було прийнято з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), колегія суддів вказує наступне.

На момент звернення позивача до суду з даним позовом, ч. 5 ст. 30 ГПК України мала наступну редакцію: "Спори, у яких відповідачем є Кабінет Міністрів України, міністерство чи інший центральний орган виконавчої влади, Національний банк України, Рахункова палата, Верховна Рада Автономної Республіки Крим або Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, а також справи, матеріали яких містять державну таємницю, розглядаються місцевим господарським судом, юрисдикція якого поширюється на місто Київ".

В той же час, ч. 3 ст. 30 ГПК України визначає, що спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Колегія суддів вказує, що Господарським судом міста Києва в ухвалі від 20.05.2019 р. у даній справі надавалася оцінка територіальної підсудності даної справи та суд вказав, що оскільки даний спір стосується права позивача на придбання державного майна в процесі приватизації, тому застосовується правило виключної підсудності, внаслідок чого позовна заява була передана до Господарського суду Рівненської області за виключною підсудністю. Вказана ухвала не скасована у встановленому порядку та набрала законної сили.

Колегія суддів в аспектів доводів скаржника зазначає, що відповідно до приписів частини першої статті 9 Конституції України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика Європейського суду з прав людини, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії. Так, у справі "Sunday Times v. United Kingdom" ЄСПЛ суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права, як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та засади моральності суспільства.

Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі "Дія 97 проти України" від 21.10.2010).

Крім того, Суд нагадує про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються (рішення ЄСПЛ у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997).

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для суб`єктів господарювання в Україні.

До правил, які визначають сталість правозастосування, відноситься і судова практика. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною порадою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія. Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, а й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (справа "Steel and others v. The United Kingdom"). Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні (наведена правова позиція викладена в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 по справі №910/4647/18).

Право на справедливий розгляд судом, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (res judicata), який серед іншого вимагає того, щоб коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилося під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру. Така процедура сама по собі не суперечить принципу юридичної визначеності в тій мірі, в якій вона використовується для виправлення помилок правосуддя (Рішення ЄСПЛ 09.06.2011 у справі "Желтяков проти України").

Колегія суддів апеляційного суду вказує, що Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, направляючи дану справу на новий розгляд, у постанові від 04.06.2020 р. не вказував на порушення правил територіальної юрисдикції (підсудності) у даній справі.

Апеляційний господарський суд вказує, що повторне направлення вказаної справи до Господарського суду міста Києва свідчитиме про наявність спору між судами щодо підсудності даної справи, що відповідно до ч. 6 ст. 31 ГПК України не допускається.

При цьому, суд приймає до уваги те, що кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальної заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу. Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, передбаченого ГПК України.

Тобто повторне направлення вказаної справи до Господарського суду міста Києва, в даному випадку, свідчитиме про обмеження позивача у доступі до правосуддя.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає до уваги доводи скаржника в частині порушення судом правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що в рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007 р., аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов`язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін.

ЄСПЛ у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. ЄСПЛ зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення ЄСПЛ у справі "Трофимчук проти України").

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції належно виконав свій обов`язок щодо мотивації прийнятого ним рішення у даній справі та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Рівненської області від 28.09.2020 р. у справі № 910/6319/19 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Фонду державного майна України - без задоволення.

Судові витрати покладаються на скаржника згідно ст. ст. 129, 282 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фонду державного майна України на рішення Господарського суду Рівненської області від 28.09.2020 р. у справі № 910/6319/19 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений 11 лютого 2021 року

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Гудак А.В.