РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.01.2021Справа № 910/7430/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В., за участі секретаря судового засідання Радецької Ю.О., розглянувши матеріали справи

За позовом Державного підприємства «Науково - виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод»

до Державного підприємства «Державне Київське конструкторське бюро «Луч»

третя особа Міністерство оборони України

про зобов`язання вчинити дії,

за участі представників:

від позивача - Луценко В.А. (уповноважений представник);

Сенченко Ю.М. (уповноважений представник);

від відповідача - Працюк В.Л. (уповноважений представник);

Ярусевич Є.Ю. (уповноважений представник);

від третьої особи - Ковальчук І.В. (уповноважений представник).

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «НВО «Павлоградський хімічний завод» звернулось до суду з позовом до Державного підприємства «Державне Київське конструкторське бюро «Луч» про врегулювання розбіжностей по договору шляхом погодження додатків до додаткової угоди №5 по договору №В3887.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що між сторонами було укладено договір №В3887 від 11.01.2019 на постачання продукції військового призначення, за умовами якого позивач (Виконавець) зобов`язався виготовити, поставити відповідачу (Замовник) продукцію, зазначену в специфікації продукції, а Замовник - прийняти та оплатити таку продукцію.

Вказує, що відповідач, шляхом погодження з протоколом розбіжностей направленої в ході виконання договору йому на розгляд та узгодження додаткової угоди №5 з додатками, неправомірно та в односторонньому порядку змінив договірну вартість за одиницю товару в 2 партії встановивши зазначену вартість на рівні 2298993,84 грн замість 2420566,02 грн.

Оскільки вказані розбіжності для позивача є неприйнятними, позивач звернувся до суду та просить врегулювати розбіжності, які залишилися неврегульованими згідно протоколу №1 розбіжностей до додаткової угоди №5 до договору № В3887 від 11.01.2019 та зобов`язати відповідача погодити викладені з боку позивача додатки до додаткової угоди №5, а саме Додаток №2Б Протокол погодження орієнтовної ціни на виготовлення, постачання та випробування виробів ДР-624 за партією №1; Додаток №1Б «Специфікація №2 на виготовлення та постачання виробів ДР-624»; Додаток №2Б Протокол погодження орієнтовної ціни на виготовлення та постачання виробів ДР-624 за партією №2; Додаток №4Б Календарний план на виготовлення та постачання виробів ДР-624 за партією №2.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на безпідставність позовних вимог. Вказав, що між сторонами було укладено зазначений договір №В3887, заснований на державному оборонному замовленні, державним замовником по якому виступає Міністерство Оборони України. У відповідності до положень вказаного договору Генеральним замовником узгоджено договірну ціну одного виробу в розмірі 2298993,84 грн на всі вироби у кількості 105 одиниць, відповідачем не перерозподілялось показників кількості виготовлення виробу ДР-624 за партією 2, а вироби у кількості і у строки відповідно до умов договору поставлені Генеральному замовнику. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову.

Третя особа - Міністерство оборони України проти позову заперечувало, вказуючи на те, що вказаний Договір було повністю виконано, поставлено продукцію у кількості 105 одиниць. На підставі висновку 227 ВП МОУ №634 від 12.12.2019 та висновку 634 ГВП МОУ від 13.12.2019 Міністерством оборони України затверджено договірну ціну на перші 53 одиниці виробів та узгоджено договірну ціну одного виробу у розмірі 2298993,84 грн. За рішенням Генерального замовника договірну ціну було розповсюджено на всі вироби у кількості 105 одиниць.

В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги, вказували на те, що необхідність укладання додаткової угоди №5 з додатками була пов`язана зі зміною обсягів та термінів постачання продукції за партією №1, оскільки поставка виробів була здійснена 26.11.2019 і кількість виробів у першій партії становила 53 шт. замість 60, у зв`язку з чим виникла необхідність у коригування обсягів виробництва та постачання виробів за партією №2 в кількості 52 шт замість 45. Також вказав, що у зв`язку з непогодженням спірних додатків, позивач не може отримати від відповідача оплату за поставлену продукцію, оскільки між сторонами не узгоджено вартість та кількість продукції у кожній партії.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, вказуючи на те, що між сторонами погоджено всі умови договору, договір є виконаним, і позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушених прав.

Представник третьої особи проти позову заперечував з підстав викладених у поданих поясненнях.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11.01.2019 між ДП «Державне Київське конструкторське бюро «Луч» (Замовник) та ДП «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» (Виконавець) укладено договір №В3887 на спорядження та постачання продукції військового призначення, за умовами якого Виконавець зобов`язався виготовити та поставити Замовнику з дотриманням вимог законодавства продукцію, зазначену в специфікації згідно з додатком 1, а Замовник - прийняти її через 227 ВП МОУ та оплатити таку продукцію. Підставою для укладення Договору є Державний контракт (Державне оборонне замовлення), укладений між Замовником та Головним замовником (Міністерство оборони України).

Пунктами 2.1, 2.2 Договору визначено, що орієнтована вартість продукції на момент укладення договору становить 145233961,20 грн з ПДВ. Орієнтована вартість продукції на момент укладення договору встановлена сторонами на підставі розрахунково-калькуляційних матеріалів (РКМ) з визначення орієнтовної ціни одиниці продукції Виконавцем і зафіксована у Протоколі погодження орієнтовної ціни на поставку продукції (Додаток 2). Орієнтовна ціна одиниці продукції є базовою для визначення вартості продукції на момент укладення договору та досягнення домовленостей про договірну ціну.

Пунктами 2.5 - 2.7 Договору передбачено, що перегляд орієнтовної ціни кожного комплекту партії продукції здійснюється не пізніше, ніж за 30 календарних днів до закінчення терміну поставки продукції на підставі письмового звернення однієї із сторін. Перегляд здійснюється відповідно до спільного рішення, яке затверджується сторонами. Перегляд орієнтовної ціни, визначеної Договором не допускається, якщо вироби, які є предметом договору, виготовлені та прийняті 227 ВП МОУ, що підтверджується посвідченням.

Пунктом 2.19 Договору сторони погодили, що розрахунково-калькуляційні матеріали щодо орієнтовної (договірної) ціни підлягають узгодженню Замовником з Генеральним замовником, у складі орієнтовної (договірної) ціни продукції Замовника за Державним контрактом з Генеральним замовником у наступні терміни: щодо рівня орієнтовної ціни до дати підписання договору та/або до дати затвердження спільного рішення про зміну умов договору; щодо рівня договірної ціни - у термін згідно п.п. 2.14 Договору.

Вказаний договір підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками.

Крім того, сторонами у відповідності до положень Договору складено та підписано Додатки до вказаного договору, зокрема Специфікацію №1, Протокол погодження орієнтовної ціни на спорядження 60 та постачання 54 виробів, Календарний план на спорядження 60 та постачання 54 виробів з протоколом №1 розбіжностей, Протокол погодження орієнтовної ціни на виготовлення, постачання та випробовування виробів, Календарний план на виготовлення, постачання та випробовування виробів. Також сторонами було укладено додаткові угоди до вказаного договору з додатками.

Як встановлено судом, 10.12.2019 позивач звернувся до відповідача з листом №9/0833/8 про узгодження та підписання додаткової угоди №5 до Договору у зв`язку зі зміною термінів та обсягів постачання продукції за партією №1, яка була здійснена 26.11.2019 та як наслідок необхідністю коригування обсягів виготовлення та постачання продукції за партією №2, без зміни загального обсягу постачання продукції в кількості 105 штук. Разом з листом позивачем направлено відповідачу Додаткову угоду №5 з додатками, в тому числі спірними, зокрема Додатком №2Б Протокол погодження орієнтовної ціни на виготовлення, постачання та випробування виробів ДР-624 за партією №1; Додатком №1Б «Специфікація №2 на виготовлення та постачання виробів ДР-624»; Додатком №2Б Протокол погодження орієнтовної ціни на виготовлення та постачання виробів ДР-624 за партією №2; Додатком №4Б Календарний план на виготовлення та постачання виробів ДР-624 за партією №2.

Листом №01-127дск від 24.04.2020 відповідач повернув погоджені з Протоколом розбіжностей Додаткову угоду №5 з додатками, зокрема погодженими відповідачем власними редакціями додатків, а саме Протоколом погодження договірної ціни на виготовлення, постачання та випробовування виробів за партією 1 (53 шт) та партією 2 (8шт), Календарним планом на виготовлення, постачання та випробовування виробів за партією№1, Специфікацією №2 на виготовлення та постачання виробів, Протоколом погодження договірної ціни на виготовлення та постачання виробів за партією №2 та Календарним планом на виготовлення та постачання виробів за партією №2.

Позивач, листом від 12.05.2020 №05/44 повідомив відповідача про незгоду із запропонованим протоколом розбіжностей, зокрема щодо кількості виробів у кожній партії та їх договірної ціни.

Спір між сторонами виник у зв`язку з незгодою позивача з розподілом показників кількості виготовлення виробів за партіями та визначенням договірної вартості виробів.

При цьому, як зазначив представник позивача відновлення порушених прав позивача полягає у подальшому встановленні в судовому порядку договірної ціни на одиницю поставленої продукції, виходячи з встановленої в межах даної справи орієнтовної вартості на вироби та їх розподілу по партіям, з наступним стягненням заборгованості за поставлену продукцію.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати цьому замовленню.

Відповідно до положень норм ст.180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Статтею 188 ГК України встановлено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Як встановлено судом, між сторонами, у відповідності до вимог норм законодавства було укладено спірний Договір, заснований на державному замовленні. При цьому сторонами при укладенні зазначеного Договору було погоджено всі істотні умови та затверджено додатки до договору, в тому числі орієнтовну ціну, специфікацію продукції та календарний план виготовлення та постачання продукції.

Крім того, згідно наявних в матеріалах справи видаткових накладних №КБ000000050 від 15.04.2020, №КБ000000030, від 25.03.2020, №КБ000000011 від 11.02.2020 та №КБ000000175 від 13.12.2019 та пояснень представників усіх учасників справи, на виконання вказаного Договору позивачем було поставлено продукції відповідачу у повному обсязі. Спори між сторонами щодо кількості та якості поставленої продукції відсутні.

Крім того, на виконання умов договору, Замовником отриману продукцію частково оплачено у порядку, визначеному Договором.

Враховуючи викладене, зокрема те, що сторони при підписанні Договору погодили всі його умови, які мають відповідати державному замовленню, зокрема визначили орієнтовну ціну на одиницю товару, специфікації та календарні плани поставки продукції, а також те, що вся продукція за договором вже фактично поставлена, відсутні підстави для зобов`язання відповідача повторно погоджувати орієнтовну ціну на продукцію, її специфікацію та календарний план її виготовлення після здійсненої поставки. Крім того, перегляд орієнтовної ціни після поставки продукції прямо заборонений умовами укладеного між сторонами Договору (п.2.7).

За змістом положень ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими, а тому обов`язком позивача відповідно до ст. 73, 74, 76, 77 ГПК України є доведення в установленому законом порядку наявності факту порушення його прав та інтересів відповідачами в справі.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект, тобто він повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В абзаці 10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначено про те, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

За змістом ст.16 Цивільного кодексу України, захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється шляхом: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміні правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. При цьому, зазначеною нормою визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Верховний Суд України у Аналізі практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України вказав наступне.

Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 Цивільного кодексу України).

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст.16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Абзацом 1 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, визначено способи захисту порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. (абз.2 ч.2 ст.16 ЦК України).

До інших способів судового захисту цивільних прав чи інтересів можна віднести способи, які не охоплюються переліком їх у ст.16 ЦК України, що визначені окремими законами та договорами або застосування яких випливає із загальних положень про судовий захист.

Як вбачається з пояснень представника позивача та змісту поданих позивачем заяв по суті справи позивач фактично не погоджується з встановленою відповідачем та погодженою третьою особою договірною вартістю продукції, та має на меті подальше стягнення заборгованості за поставлену продукцію.

При цьому, заявлені позивачем вимоги щодо зобов`язання відповідача погодити викладені з боку позивача додатки до додаткової угоди №5, а саме Додаток №2Б Протокол погодження орієнтовної ціни на виготовлення, постачання та випробування виробів ДР-624 за партією №1; Додаток №1Б «Специфікація №2 на виготовлення та постачання виробів ДР-624»; Додаток №2Б Протокол погодження орієнтовної ціни на виготовлення та постачання виробів ДР-624 за партією №2; Додаток №4Б Календарний план на виготовлення та постачання виробів ДР-624 за партією №2про визнання недійсним акту приймання-передачі електричних мереж технологічного користування від 29.10.2017 є неефективним способом захисту у розумінні наведених приписів та не призводить до відновлення прав позивача у обраний ним спосіб, оскільки задоволення таких позовних вимог буде суперечити положенням укладеного між сторонами Договору, змінювати вже погоджені його умови і не призведе до захисту порушених прав позивача на отримання оплати за поставлену продукцію за ціною, зазначеною позивачем.

Разом з тим, у випадку наявності спору щодо розрахунків за поставлену продукцію, зокрема щодо її вартості, позивач не позбавлений можливості звернутись до суду з відповідними позовними вимогами.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Всі інші доводи і заперечення учасників справи судом розглянуті, проте відхилені, оскільки не впливають на вирішення спору.

Разом з тим, з урахуванням положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати на сплату судового збору покладаються на позивача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, ст.ст.232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 11.02.2021.

Суддя Маринченко Я.В.