ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2021 р. Справа№ 911/2065/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Скрипки І.М.

Тищенко А.І.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши апеляційні скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Комунального підприємства «Виробниче управління житлово-комунального господарства-1»

на рішення Господарського суду Київської області від 02.10.2020 у справі №911/2065/20 (суддя Конюх О. В.)

за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Комунального підприємства «Виробниче управління житлово-комунального господарства-1»

про стягнення 85 165,05 грн

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Комунального підприємства «Виробниче управління житлово-комунального господарства-1», у якому просить стягнути з відповідача 85 165,05 грн. заборгованості за договором постачання природного газу №2171/1718-БО-17 від 20.09.2017 з яких: 49 131,80 грн. пені, 12 423,55 грн. 3% річних, 23 609,70 грн. інфляційних втрат та просить суд покласти на відповідача відшкодування судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.09.2017 року між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» та КП «ВУЖКГ-1» укладено договір №2171/1718-БО-17 постачання природного газу. На виконання умов договору, позивач у період з жовтня 2017 року по березень 2018 року передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 1 199 278,70 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, однак оплату за переданий газ відповідач здійснив несвоєчасно, у зв`язку з чим позивачем нараховано відповідачу пеню у сумі 49 131,80 грн., 3% річних у сумі 12 423,55 грн. та 23 609,70 грн. інфляційних втрат за прострочення виконання грошових зобов`язань.

Рішенням Господарського суду Київської області від 02.10.2020 позов Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства «Виробниче управління житлово-комунального господарства-1» на користь Акціонерного товариства «Національна Акціонерна компанія «Нафтогаз України» 14 739,54 грн пені; 12 423,55 грн 3% річних; 23 609,70 грн інфляційних втрат; 2 102,00 грн судового збору; у задоволенні решти вимог відмовлено.

Суд, дослідивши обставини та надані на їх підтвердження докази, перевіривши розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат, а також не виходячи при цьому за межі заявленого позивачем періоду, встановив, що належні до стягнення з відповідача суми штрафних санкцій є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд частково задовольнив клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій в порядку ст. 233 ГК України 99%, зважаючи на ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним Договором, користуючись правом, наданим суду ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України та враховуючи майновий стан підприємства відповідача.

Задовольняючи частково клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, суд врахував те, що відповідач є комунальним підприємством, створеним для надання житлово-комунальних послуг населенню, бюджетним установам, іншим споживачам незалежно від форм власності; також відповідач не є кінцевим споживачем одержаного природного газу, а отже надходження коштів на рахунок відповідача та можливість погашення заборгованості за природний газ в цілому залежить від сплати кінцевими споживачами на користь відповідача відповідних платежів. Разом з тим, суд зазначив, що оплата поставленого позивачем газу на підставі укладеного між сторонами договору здійснювалась в порядку та на умовах визначених постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217, тому суд дійшов висновку, що відповідач позбавлений можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків, оскільки державою визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ.

Відтак, суд дійшов висновку щодо необхідності зменшення розміру пені, що підлягає до стягнення з відповідача, на 70% від заявленої позивачем суми, а саме до 14 739,54 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» подало до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 02.10.2020 у справі № 911/2065/20 в частині відмови у стягненні пені на суму 34 392,26 грн. та ухвалити нове рішення, яким позов в частині стягненні пені на суму 34 392,26 грн. задовольнити.

Скаржник не погоджується з оскаржуваним рішення та вважає, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема ст.. 73,74,77 ГПК України, без дослідження усіх істотних обставин справи та підлягає скасуванню в оскаржуваній частині.

Апеляційна скарга Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» мотивована наступним:

- скаржник наполягає, що боржник належним чином не виконував свої зобов`язання щодо сплати суми основного боргу протягом тривалого терміну, а тому зменшення пені на 70 % було незаконним та необґрунтованим;

- звертається на увага на те, що відповідач не обмежений у способах та шляхах виконання своїх зобов`язань, крім того, апелянт посилається на значну заборгованість перед позивачем з боку споживачів;

- щодо порушення норм процесуального права апелянт стверджує, що судом першої інстанції не було враховано аргументів позивача, що на думку позивача, призвело до прийняття неправомірного рішення, отже, за твердження позивача, суд зменшуючи розмір пені не врахував інтереси позивача.

29.10.2020 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Північного апеляційного господарського суду та відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Тищенко А. І., Скрипка І. М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2020 у справі №911/2065/20 поновлено Акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 02.10.2020 у справі № 911/2065/20 та відкрито апеляційне провадження у даній справі.

Учасникам справи повідомлено про право подати відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив, заяви, клопотання, заперечення та встановлено строки на їх подання.

Розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Київської області від 02.10.2020 у справі № 911/2065/20 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Разом з тим, не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Комунальне підприємство «Виробниче управління житлово-комунального господарства-1» подало до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 02.10.2020 у справі № 911/2065/20 та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір нарахованих штрафних санкцій на 99 відсотків.

Апеляційна скарга Комунального підприємства «Виробниче управління житлово-комунального господарства-1» мотивована наступним:

- скаржник посилається на законопроект №3508 про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення, та вказує, що оскільки на даний момент закон про заборону стягнення штрафних санкцій не прийнятий, тому до відносин не можна застосовувати статті 551 ЦК України, ст. 233 ГК України;

- відповідач просить врахувати його добросовісну поведінку та зменшити розмір штрафний санкцій на 99 %.

29.10.2020 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Північного апеляційного господарського суду та відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Тищенко А. І., Скрипка І. М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2020 року апеляційну скаргу Комунального підприємства «Виробниче управління житлово-комунального господарства-1» на рішення Господарського суду Київської області від 02.10.2020 у справі №911/2065/20 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

03.12.2020 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від апелянта надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 у справі №911/2065/20 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Виробниче управління житлово-комунального господарства-1» на рішення Господарського суду Київської області від 02.10.2020 у справі №910/2065/20, розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Учасникам справи повідомлено про право подати відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив, заяви, клопотання, заперечення та встановлено строки на їх подання.

Об`єднано апеляційні скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія »Нафтогаз України» та Комунального підприємства «Виробниче управління житлово-комунального господарства-1» на рішення Господарського суду Київської області від 02.10.2020 у справі №911/2065/20 в одне апеляційне провадження.

29.12.2020 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія »Нафтогаз України» надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому він заперечує проти доводів апеляційної скарги Комунального підприємства «Виробниче управління житлово-комунального господарства-1», вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Так, згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 20.09.2017 між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (постачальник) та КП «ВУЖКГ-1» (споживач) укладено договір №2171/1718-БО-17 постачання природного газу, відповідно до умов якого:

- постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017 - 2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору (п. 1.1 договору);

- природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями (п. 1.2 договору);

- постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2017 року по 31 березня 2018 року (включно) природний газ орієнтованим обсягом до 300,0 тис. куб. метрів (триста тисяч куб. метрів) у тому числі за місяцями (тис. куб. м.): жовтень 25 тис. куб.м., листопад 35 тис. куб.м., грудень 60 тис. куб.м., IV кв. 2017 р. 120 тис. куб.м., січень 70 тис. куб.м., лютий 60 тис. куб.м., березень 50 тис. куб.м., I кв. 2018 р 180 тис. куб.м. (п. 2.1 договору);

- приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу (п. 3.7 договору);

- споживач зобов`язується подати не пізніше 7 числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, постачальнику, зокрема: підписані споживачем два примірники акта приймання - передачі природного газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного природного газу згідно з цим договором у розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість (п. 3.8 договору);

- ціна за 1000 куб. м. газу на дату укладення договору становить 7 907,20 гривень, крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 9 488,64 грн. (дев`ять тисяч чотириста вісімдесят вісім грн. 64 коп.) (п. 5.2 договору);

- оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1 договору);

- у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується оплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (п. 8.2 договору);

- договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного природного газу з 01 жовтня 2017 р. до 31 березня 2018 р. (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 12.1 договору).

11.01.2018 між ПАТ «НАК «Нафтогаз» та КП «ВУЖКГ-1» укладено додаткову угоду №1 до договору постачання природного газу №2171/1718-БО-17 від 20.09.2017, відповідно до умов якої сторони погодили внести зміни, зокрема в пункт 8.2

«У разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується оплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення».

За змістом ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з правочинів.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу природний газ на загальну суму 482 343,17 грн, на підтвердження чого до матеріалів справи подано копії підписаних та скріплених печатками обох сторін актів приймання-передачі природного газу, а саме:

- акт приймання-передачі природного газу від 31.10.2017 на суму 38 058,94 грн.;

- акт приймання-передачі природного газу від 30.11.2017 на суму 186 005,81 грн.;

- акт приймання-передачі природного газу від 31.12.2017 на суму 239 711,51 грн.;

- акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2018 на суму 227 490,14 грн.;

- акт приймання-передачі природного газу від 28.02.2018 на суму 239 986,68 грн.;

- акт приймання-передачі природного газу від 31.03.2018 на суму 268 025,62 грн..

Надані акти приймання-передачі природного газу в порядку пунктів 3.7, 6.1 договору є підставою для остаточних розрахунків між сторонами до 25 числа включно наступного місяця за місяцем поставки.

Відповідно п. 8.1, п. 8.2 договору №2171/1718-БО-17 від 20.09.2017остаточний розрахунок по кожному з актів мав бути здійснений не пізніше 25 числа наступного місяця, а у випадку прострочення оплати у продавця було наявне право на нарахування пені процентів річних та інфляційних втрат.

При цьому, до матеріалів справи залучено довідку по операціях за договором №2171/1718-БО-17 від 20.09.2017, а також копії банківських виписок, з яких вбачається, що відповідач здійснив розрахунок:

за зобов`язаннями жовтня 2017 остаточно 23.11.2017 (останній день строку 27.11.2017, в порядку частини 5 ст. 254 ЦК України, оскільки 25.11.2017 припадає на вихідний);

за зобов`язаннями листопада 2017 остаточно 28.11.2017 (останній день строку 25.12.2017);

за зобов`язаннями грудня 2017 остаточно 14.12.2017 (останній день строку 25.01.2018);

за зобов`язаннями січня 2018 остаточно 18.10.2018 (останній день строку 26.02.2018 в порядку частини 5 ст. 254 ЦК України, оскільки 25.02.2018 припадає на вихідний);

за зобов`язаннями лютого 2018 остаточно 27.11.2018 (останній день строку 26.03.2018 в порядку частини 5 ст. 254 ЦК України, оскільки 25.03.2018 припадає на вихідний);

за зобов`язаннями березня 2018 остаточно 28.12.2018 (останній день строку 25.04.2018).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції зауважив, що оплата за зобов`язаннями жовтня-грудня 2017 відповідачем не прострочена.

У свою чергу позивач нарахував та просив у позовній заяві суд стягнути з відповідача пеню, 3% річних та інфляційні втрати:

за зобов`язаннями січня 2018 року: 10 061,78 грн. пені за період з 27.02.2018 по 26.08.2018, 2 474,27 грн. 3% річних за період з 27.02.2018 по 18.10.2018 та 4 180,21 грн. інфляційних втрат за період березень - вересень 2018;

за зобов`язаннями лютого 2018 року: 18 509,88 грн. пені за період з 27.03.2018 по 26.09.2018, 4 711,85 грн. 3% річних за період з 27.03.2018 по 26.11.2018 та 8 781,81 грн. інфляційних втрат за період квітень 2018 - жовтень 2018;

за зобов`язаннями березня 2018 року: 20 560,14 грн. пені за період з 26.04.2018 по 25.10.2018, 5 237,43 грн. 3% річних за період з 26.04.2018 по 27.12.2018 та 10 647,51 грн. інфляційних втрат за період травень - листопад 2018.

Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 1 додаткової угоди №1 визначено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується оплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій неустойка, штраф, пеня.

При цьому порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Зазначене кореспондується з положеннями ст. 549 ЦК України, відповідно до яких неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, при цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Також судом враховано, що ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», обмежують максимальний розмір пені подвійною обліковою ставкою НБУ. У наведених нормах закону прямо вказано про те, що розмір пені не може перевищувати подвійну облікову ставку НБУ, а відповідно до абзацу другого частини 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це.

Умовами додаткової угоди №1 від 11.01.2018 передбачено інший розмір пені за порушення грошового зобов`язання, а саме 15,3% річних, що є меншим від подвійної облікової ставки НБУ у відповідний період, відтак, позивачем вірно нараховано пеню виходячи із договірної ставки 15,3%.

Отже, здійснивши перевірку розрахунку пені, не виходячи за межі заявленого позивачем періоду нарахування, суд першої інстанції встановив, що розрахунок пені здійснено арифметично правильно, відповідно до умов договору та вимог закону, відтак, належна до стягнення з відповідача пеня становить 49 131,80 грн.

За змістом частини 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК, відтак, обмеження нарахування шістьма місяцями відповідно до ст. 232 ГК України до 3% річних та інфляційних втрат не застосовується.

Суд звернув увагу учасників справи на те, що індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Отже, здійснивши перевірку розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, не виходячи при цьому за межі заявленого позивачем періоду, суд першої інстанції встановив, що належні до стягнення з відповідача 3% річних, становлять 12423,55 грн, інфляційні втрати становлять 23609,70 грн, з чим також погоджується колегія суддів.

Проти вищеописаних висновків суду на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення сторони не заперечують.

Апеляційний господарський суд, дослідивши наведені обставини та доводи апеляційних скарг, наголошує, що скаржники не погоджуються з оскаржуваним рішенням суду в частині зменшення розміру штрафних санкцій, а саме - пені, на 70 %, зокрема:

- Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» просить позов в частині стягненні пені на суму 34 392,26 грн задовольнити;

- у свою чергу, Комунальне підприємство «Виробниче управління житлово-комунального господарства-1» просить врахувати його добросовісну поведінку та зменшити розмір штрафний санкцій на 99 %.

Таким чином, детальному дослідженню підлягає питання зменшення стягнення штрафних санкцій.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

Згідно з частиною 2 статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (ч. 3 ст. 216 Господарського кодексу України).

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Передбачена статті 625 Цивільного кодексу України сплата суми боргу за грошовим зобов`язанням з урахуванням трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи було передбачено договором відповідне нарахування.

Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (ст. ст. 612, 625 Цивільного кодексу України).

При цьому, обсяг такої відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного суду України в постанові від 18.03.2020 по справі № 902/417/18.

Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За таких обставин, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери кредитора. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Позивачем нараховані відповідачу 3% річних та інфляційні, які суд першої інстанції дійшов висновку задовольнити, з огляду на те, що у даному випадку вказані суми з одного боку компенсують втрати кредитора від прострочення грошового зобов`язання, з іншого боку не носять ознак каральної санкції, надмірного тягаря для боржника.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Зазначена норма кореспондується з положеннями ст. 233 Господарського кодексу України, відповідно до якої у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

При цьому, ні у зазначених нормах, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що вони не є імперативними, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. При цьому, суд має врахувати, що наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 № 7-рп/2013).

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18.

Зменшення суми пені є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 910/2158/17.

Вирішуючи питання щодо можливості зменшення за клопотанням відповідача суми пені, що заявлена до стягнення позивачем, суд виходить із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності.

Суд звернув увагу, що наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Зменшуючи розмір пені суд першої інстанції виходив з наступного:

- відповідно до Статуту, відповідач є комунальним підприємством, створеним для надання житлово-комунальних послуг населенню, бюджетним установам, іншим споживачам незалежно від форм власності;

- відповідач не є кінцевим споживачем одержаного природного газу, а отже надходження коштів на рахунок відповідача та можливість погашення заборгованості за природний газ в цілому залежить від сплати кінцевими споживачами на користь відповідача відповідних платежів;

- розрахунки за поставлений природний газ частково здійснювалися з використанням рахунку зі спеціальним режимом використання;

- нормативи перерахування грошових коштів з цього рахунку визначалися не відповідачем, а НКРЕКП відповідно до Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу на якого покладено спеціальні обов`язки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217, що вбачається з призначення платежів наявних у матеріалах справи банківських виписок.

В межах дослідження цього питання судом враховано норми Закону України «Про ринок природного газу», Закону України «Про теплопостачання», Постанову Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217 затверджено «Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки», взято до уваги правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 908/2648/18, від 18.03.2020 у справі № 908/2304/18.

З огляду на зазначене, суд встановив, що державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що, по суті, усуває теплопостачальну організацію від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки постачальника природного газу (постачальник із спеціальними обов`язками) за визначеними нормативами.

Колегія суддів вважає обґрунтований висновок суду про те, що з урахуванням того, що оплата поставленого позивачем газу на підставі укладеного між сторонами договору здійснювалась в порядку та на умовах визначених постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217, суд дійшов висновку, що відповідач позбавлений можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків, оскільки державою визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що, по суті, усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами.

Тобто, відповідач не може керуватися загальними принципами здійснення господарської діяльності на власний розсуд за наявності покладених на нього зобов`язань з безперебійного забезпечення споживачів теплопостачанням, оскільки повинен діяти виключно в межах норм чинного законодавства, що регулює енергетичну галузь.

Крім вищенаведених обставин, судова колегія в процесі перевірки доводів позивача звертає увагу на наступне.

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру штрафу, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (частина шоста статті 3 Цивільного кодексу України).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду «Щодо підстав для зменшення розміру штрафних санкцій» (пункт 13 постанови Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 924/709/17) за змістом наведених вище норм зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

В силу приписів частини 1 статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Колегією суддів перевірено, що такі критерії були враховані судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення, оскільки:

- сторонами не заперечується, а матеріалами справи підтверджується, що боржник систематично виконував свої обов`язки щодо сплати зокрема в період жовтня-грудня 2017, а от в період січень-березень 2018 була допущена прострочка оплати за зобов`язаннями;

- враховано майновий стан сторін, оскільки позивачем при зверненні не наведено доводів щодо понесення збитків у зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідача, а стосовно майнового стану відповідача слід вказати, що відповідач позбавлений можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків, оскільки державою визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, водночас як ним на підтвердженння майнового становища долучено докази (оборотно- сальдові відомості та фінансову звітність).

Щодо доводів Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» суд зазначає наступне.

Аргументи щодо того, що боржник належним чином не виконував свої зобов`язання щодо сплати суми основного боргу протягом тривалого терміну, а тому зменшення пені на 70 % було незаконним та необґрунтованим судом відхиляються з урахуванням вищезазначеного.

Судом враховано твердження щодо значної заборгованості перед позивачем з боку споживачів, однак варто звернути увагу, що доводів на підтвердження вказаного, а також на доведення понесення збитків у зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідача суду позивачем не надано.

Крім того, апеляційний господарський суд не вбачає порушень судом норм процесуального права в контексті посилання позивача на неврахування його інтересів, що на думку позивача, призвело до прийняття неправомірного рішення, оскільки судом досліджувались обставини справи у їх сукупності, а дослідження усіх обставин справи в їх сукупності є обов`язком суду, і такі дії спрямовані виключно для досягнення завдань господарського судочинства, обумовлених ст. 2 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо тверджень Комунального підприємства «Виробниче управління житлово-комунального господарства-1» колегія суддів вважає за необхідне вказати таке.

Доводи скаржника на законопроект №3508 про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення колегією суддів перевірено.

Однак судова колегія такі аргументи відповідача відхиляє, оскільки станом на прийняття судового рішення у даній справі, а також станом на момент перегляду оскаржуваного рішення в суді апеляційної інстанції такий документ не є нормативно - правовим актом, яким можливо керуватись при вирішенні даного спору.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення клопотання відповідача та зменшення штрафних санкцій на 70 %, а тому заперечення відповідача у цій частині щодо зменшення розміру пені на 99 % також відхиляються.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним Договором, користуючись правом, наданим суду ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України та враховуючи майновий стан підприємства відповідача, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності зменшення розміру пені, що підлягає до стягнення з відповідача, на 70% від заявленої позивачем суми, а саме до 14 739,54 грн.

За таких обставин, обґрунтованим є висновок щодо часткового задоволення позову Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна» та стягнення з Комунального підприємства «Виробниче управління житлово-комунального господарства-1» 50 772,79 грн, у тому числі: 30 % від заявленої пені у сумі 14739,54 грн, 3 % річних у сумі 12 423,55 грн, інфляційні втрати у сумі 23609,70 грн.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши вищенаведені обставини, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення Господарського суду Київської області від 02.10.2020 у справі №911/2065/20.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 02.10.2020 у справі №911/2065/20 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційні скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія »Нафтогаз України» та Комунального підприємства «Виробниче управління житлово-комунального господарства-1» на рішення Господарського суду Київської області від 02.10.2020 у справі №911/2065/20 є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Судові витрати за розгляд апеляційних скарг у зв`язку з відмовою в їх задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянтів.

Керуючись ст.ст. 86, 123, 126, 129, 269, 270, 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія »Нафтогаз України» та Комунального підприємства «Виробниче управління житлово-комунального господарства-1» - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 02.10.2020 у справі №911/2065/20 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційних скарг залишити за скаржниками.

4. Матеріали справи № 911/2065/20 повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді І.М. Скрипка

А.І. Тищенко