Справа № 909/836/20
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.02.2021 м. Івано-Франківськ
Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Ткаченко І. В., при секретарі судового засідання Сегін І. В., розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу № 909/836/20 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Газсервістрейд" про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "ОЛЬТАР" 305 251 грн 96 коп. заборгованості за договором безвідсоткової позики на зворотній основі.

ТОВ "Газсервістрейд" звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області із позовом про стягнення з ТОВ "ОЛЬТАР" заборгованості за договором від 12 грудня 2018 р. № 1212-О безвідсоткової позики на зворотній основі в розмірі 365 251 грн 96 коп., з яких 320 000 грн - основний борг, 11 715 грн 85 коп. - пеня, 16 577 грн 05 коп. - 3 % річних та 16 959 грн 06 коп. - інфляційні втрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення своїх договірних зобов`язань відповідач не повернув у встановлений у договорі строк надану позивачем поворотну фінансову допомогу.

05 жовтня 2020 р., суд відкрив провадження у справі № 909/836/20 за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 12 листопада 2020 р.

12 листопада 2020 р., підготовче провадження у справі суд закрив, а розгляд справи по суті призначив на 26 листопада 2020 р.

Однак, в призначений день судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Ткаченко І. В. на самоізоляції під час карантину.

01 грудня 2021 р., суд призначив розгляд справи по суті на 17 грудня 2020 р., однак в цей день судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням секретаря судового засідання Сегін І. В. на самоізоляції під час карантину.

21 січня 2021 р., суд призначив розгляд справи по суті на 09 лютого 2021 р.

09 лютого 2021 р., від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач зазначив, що відповідачем протягом 2020 року проведено оплати на погашення суми основного боргу, а саме: 15 квітня 2020 р., 30 вересня 2020 р., 09 жовтня 2020 р., 03 листопада 2020 р., 11 листопада 2020 р. та 08 грудня 2020 р. по 10 000 грн, у зв`язку з чим просить суд зменшити розмір позовних вимог і, відповідно, стягнути з відповідача на користь позивача 260 000 грн основного боргу, 11 715 грн 85 коп. пені, 16 577 грн 05 коп. 3 % річних та 16 959 грн 06 коп. інфляційних втрат. Також позивач направив до суду заяву про розгляд справи без участі його представника.

Представники сторін в судове засідання не з`явилися.

В ухвалі про відкриття провадження у цій справі суд встановив відповідачу для подання відзиву на позов п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідно до даних рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, копію згаданої ухвали суду відповідач отримав 12 жовтня 2020 р., відтак п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву розпочався 13 жовтня 2020 р. та закінчився - 27 жовтня 2020 р.

Відповідач у встановлений судом строк відзиву на позов не подав.

Згідно з ч. 1 ст. 118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Статтею 178 ГПК України передбачене право відповідача подати суду відзив на позовну заяву. Разом з тим, як визначено в ч. 3 цієї статті, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

При розгляді даної справи суд також керується положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 р. про те, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, що кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1989 р. у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд

в с т а н о в и в:

12 грудня 2018 р., ТОВ "Газсервістрейд" (позикодавець) та ТОВ "ОЛЬТАР" (позичальник) уклали договір безвідсоткової позики на зворотній основі від 12 грудня 2018 р. № 1212-О (Договір), відповідно до п. 1.1 якого позикодавець передає позичальнику у власність визначену цим договором грошову суму, а позичальник зобов`язується повернути надану суму у визначений цим договором строк.

Згідно з пунктами 2.1, 2.2 Договору, загальна сума поворотної фінансової допомоги становить 320 000 грн. Поворотна фінансова допомога надається позичальнику на безвідсотковій основі.

Як зазначено у п. 3.1 Договору, позикодавець надає поворотну фінансову допомогу шляхом перерахування коштів в безготівковій формі на поточний рахунок позичальника в розмірі 320 000 грн до 12 грудня 2018 р.

В п. 4.1 Договору визначено, що вся сума поворотної фінансової допомоги повинна бути перерахована на рахунок позикодавця не пізніше 31 грудня 2018 р.

За змістом п. 6.2 Договору, за прострочення суми поворотної фінансової допомоги позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до п. 7.4 Договору, він зберігає свою юридичну силу з моменту підписання до повного виконання сторонами зобов`язань по ньому.

Згідно з даними наявного у матеріалах справи платіжного доручення від 12 грудня 2018 р. № 1282, на виконання умов договору від 12 грудня 2018 р. № 1212-О, позикодавець перерахував на рахунок позичальника кошти в розмірі 320 000 грн., які позичальник у встановлений договором строк, не повернув.

Отже, предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором безвідсоткової позики на зворотній основі.

За змістом положень ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Як визначено у ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як визначено в ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Із наявних в матеріалах справи документів вбачається, що належним чином виконавши свої договірні зобов`язання позивач перерахував на рахунок відповідача кошти в розмірі 320 000 грн, однак, відповідач частково повернув надані йому кошти в сумі 60 000 грн, відтак, вимога позивача про стягнення з відповідача 260 000 грн основного боргу підлягає задоволенню.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За порушенням договірних зобов`язань, на підставі п. 6.2 Договору, позивач нарахував відповідачу 11 715 грн 85 коп. пені, 16 577 грн 05 коп. 3 % річних та 16 959 грн 06 коп. інфляційних втрат.

Суд самостійно розрахував 3 % річних та інфляційні втрати, не виходячи при цьому за межі визначених у позовній заяві періодів, та встановив, що при розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат позивачем не враховано проведену, 15 квітня 2020 р., відповідачем оплату в розмірі 10 000 грн. Відтак, розрахунок інфляційних втрат за відповідні періоди є більшим, ніж визначив позивач, однак, враховуючи межі позовних вимог, задоволенню підлягають інфляційні втрати у заявленому у позові розмірі. Натомість, вимога позивача про стягнення з відповідача 16 577 грн 05 коп. 3 % річних підлягає задоволенню частково в сумі 16 445 грн 90 коп., з яких: 12 380 грн 33 коп. 3 % річних за період з 01 січня 2019 р. по 15 квітня 2020 р. на суму заборгованості в розмірі 320 000 грн та 4 065 грн 57 коп. 3 % річних за період з 16 квітня 2020 р. по 22 вересня 2020 р. на суму заборгованості в розмірі 310 000 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення 11 715 грн 85 коп. пені, яку ним нараховано за період з 22 березня 2020 р. по 22 вересня 2020 р. суд зазначає таке.

В ст. 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Отже, ч. 6 ст. 232 ГК України передбачено період часу, за який нараховується пеня, і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. При цьому, умова договору про сплату пені за кожний день прострочення платежу не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений ч. 6 ст.232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Такого змісту правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 червня 2019 р. у справі № 910/23911/16 та від 22 серпня 2019 р. у справі № 914/508/17.

Господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості.

Дана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 28 січня 2019 р. у справі № 922/3782/17, від 14 лютого 2019 р. у справі № 922/1019/18, від 22 січня 2019 р. у справі № 905/305/18.

Враховуючи наведене, а також те, що позивачем, всупереч вимогам ч. 6 ст. 232 ГК України, нараховано пеню за період з 22 березня 2020 р. по 22 вересня 2020 р., а не з 01 січня 2019 р. по 01 липня 2019 р. (шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано) і суд, для визначення суми пені, не може вийти за межі визначеного позивачем періоду, в задоволенні позовних вимог про стягнення пені слід відмовити.

Судові витрати сторін у цій справі складаються із сплаченого ТОВ "Газсервістрейд" судового збору за подання позову у розмірі 5 478 грн 78 коп. та витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення учасником справи судових витрат на професійну правничу допомогу суду має бути надано належні фінансові документи, що свідчать про перерахування цією особою коштів адвокату за надані послуги на підставі договору про надання правової допомоги.

Правова позиція наведеного змісту міститься у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 р. у справі № 19/64/2012/5003, від 19 лютого 2019 р. у справі № 917/1071/18.

При цьому, за змістом згаданих рішень Верховного Суду, такими документами можуть бути, зокрема, квитанції про оплату послуг адвоката, видаткові касові ордери, платіжні доручення про передачу коштів адвокату, виписки з рахунків тощо.

Понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у цій справі в розмірі 3 000 грн підтверджується наявними у матеріалах справи ордером серії ІФ № 098387 від 22 вересня 2020 р. та копією квитанції № 098387 від 22 вересня 2020 р. про сплату зазначеної суми.

Судові витрати, відповідно до п. 2 ч. 1 та п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України, слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Відтак позивач не позбавлений права звернутися до суду з клопотанням про повернення сплаченого судового збору в розмірі 900 грн.

Керуючись статтями 129, 237, 238, 240, 241 ГПК України, суд

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково;

з товариства з обмеженою відповідальністю "ОЛЬТАР" (76026, м. Івано-Франківськ, вул. Сухомлинського, буд. 4, корпус, 4; ідентифікаційний код 38712523) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Газсервістрейд" (77001, Івано-Франківська обл., м. Рогатин, вул. Галицька, 119; ідентифікаційний код 39890232) стягнути 260 000 (двісті шістдесят тисяч) грн основного боргу, 16 445 (шістнадцять тисяч чотириста сорок п`ять) грн 90 коп. 3 % річних, 16 959 (шістнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) грн 06 коп. інфляційних втрат, 4 401 (чотири тисячі чотириста одну) грн 07 коп. судового збору та 2 883 (дві тисячі вісімсот вісімдесят три) грн 57 коп. витрат на професійну правничу допомогу;

в частині позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю "Газсервістрейд" про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "ОЛЬТАР" 11 715 грн 85 коп. пені та 131 грн 15 коп. 3 % річних - відмовити;

судовий збір в частині 177 грн 71 коп. та 116 грн 43 коп. витрат на професійну правничу допомогу - залишити за позивачем.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя І. В. Ткаченко

Повний текст рішення складено 12 лютого 2021 р.