ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року Справа № 915/634/20

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області,

головуючий суддя Давченко Т.М.

за участі секретаря Коновалової Є.С.

та представника відповідача-1 Шаткова В.П.;

від відповідача-2 представник не з?явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 915/634/20

за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1,

вул. Нікольська, 73, м. Миколаїв, 54003;

вул. Спаська, 28, м. Миколаїв, 54030;

в інтересах держави

в особі Південного офісу Держаудитслужби,

вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012;

від імені якого виступає Управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області,

вул. Спаська, 42 А, м. Миколаїв, 54001;

до відповідачів:

1) Управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації,

вул. Велика Морська, 42, м. Миколаїв, 54030;

2) Акціонерного товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України",

вул. Богдана Хмельницького, 6, м. Київ, 01601;

про зобов?язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Заступником керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби, від імені якого виступає управління Південного офісу Держаудитслужби у Миколаївській області (далі ? управління Держаудитслужби), пред?явлено позов до Управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації (далі ? Управління) та акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі ? АТ "НАК "Нафтогаз України) з такими вимогами:

"1. Визнати недійсним договір № 907 від 10.10.2011 в частині предмету договору, а саме щодо зобов?язання Замовника "повернути грошові кошти, отримані від Нафтогазу на добудову Об?єкту" (пункт 1.1 договору), а також в частині обов?язку Замовника "протягом бюджетного року наступного після закінчення фінансування Нафтогазом добудови Об?єкта повернути Нафтогазу, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Нафтогазу, суму грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову Об?єкта (підпункт 2.3.15 пункту 2.3 договору).

2. Визнати недійсним договір № 908 від 10.10.2011 в частині предмету договору, а саме щодо зобов?язання Замовника "повернути грошові кошти, отримані від Нафтогазу на добудову Об?єкту" (пункт 1.1 договору), а також в частині обов?язку Замовника "протягом бюджетного року наступного після закінчення фінансування Нафтогазом добудови Об?єкта повернути Нафтогазу, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Нафтогазу, суму грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову Об?єкта (підпункт 2.3.13 пункту 2.3 договору).

3. Визнати недійсним договір № 1 від 16.01.2012 в частині предмету договору, а саме щодо зобов?язання Замовника "повернути грошові кошти, отримані від Нафтогазу на добудову Об?єкту" (пункт 1.1 договору), а також в частині обов?язку Замовника "протягом бюджетного року наступного після закінчення фінансування Нафтогазом добудови Об?єкта повернути Нафтогазу, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Нафтогазу, суму грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову Об?єкта (підпункт 2.3.13 пункту 2.3 договору).

4. Визнати недійсним договір № 3 від 16.01.2012 в частині предмету договору, а саме щодо зобов?язання Замовника "повернути грошові кошти, отримані від Нафтогазу на добудову Об?єкту" (пункт 1.1 договору), а також в частині обов?язку Замовника "протягом бюджетного року наступного після закінчення фінансування Нафтогазом добудови Об?єкта повернути Нафтогазу, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Нафтогазу, суму грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову Об?єкта (підпункт 2.3.13 пункту 2.3 договору).

5. Визнати недійсним договір № 4 від 16.01.2012 в частині предмету договору, а саме щодо зобов?язання Замовника "повернути грошові кошти, отримані від Нафтогазу на добудову Об?єкту" (пункт 1.1 договору), а також в частині обов?язку Замовника "протягом бюджетного року наступного після закінчення фінансування Нафтогазом добудови Об?єкта повернути Нафтогазу, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Нафтогазу, суму грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову Об?єкта (підпункт 2.3.13 пункту 2.3 договору).

6. Визнати недійсним договір № 5 від 16.01.2012 в частині предмету , договору, а саме щодо зобов?язання Замовника "повернути грошові кошти, отримані від Нафтогазу на добудову Об?єкту" (пункт 1.1 договору), а також в частині обов?язку Замовника "протягом бюджетного року наступного після закінчення фінансування Нафтогазом добудови Об?єкта повернути Нафтогазу, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Нафтогазу, суму грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову Об?єкта (підпункт 2.3.15 пункту 2.3 договору).

7. Визнати недійсним договір № 7 від 16.01.2012 в частині предмету договору, а саме щодо зобов?язання Замовника "повернути грошові кошти, отримані від Нафтогазу на добудову Об?єкту" (пункт 1.1 договору), а також в і частині обов?язку Замовника "протягом бюджетного року наступного після закінчення фінансування Нафтогазом добудови Об?єкта повернути Нафтогазу, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Нафтогазу, суму грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову Об?єкта (підпункт 2.3.13 пункту 2.3 договору).

8. Визнати недійсним договір № 9 від 16.01.2012 в частині предмету договору, а саме щодо зобов?язання Замовника "повернути грошові кошти, отримані від Нафтогазу на добудову Об?єкту" (пункт 1.1 договору), а також в частині обов?язку Замовника "протягом бюджетного року наступного після закінчення фінансування Нафтогазом добудови Об?єкта повернути Нафтогазу, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Нафтогазу, суму грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову Об?єкта (підпункт 2.3.13 пункту 2.3 договору).

9. Стягнути з відповідачів на користь прокуратури Миколаївської і області (р/р UA0000340, , Банк ДКСУ м. Києва, МФО 820172) сплачений судовий збір за подачу позову. "

Позов мотивовано тим, що Управлінням на підставі укладених між ним та АТ "НАК "Нафтогаз України" указаних вище договорів щодо добудови об?єктів газопостачання взято бюджетні зобов?язання у загальній сумі 108271763 грн. 22 коп. без відповідних бюджетних асигнувань, що є порушенням ч. 1 ст. 48 Бюджетного кодексу (БК) України, у зв?язку з чим ці зобов?язання згідно з ч. 3 ст. 48 БК України є недійсними і за ними не виникають бюджетні зобов?язання і не утворюється бюджетна заборгованість.

За твердженнями прокурора, внаслідок указаних вище незаконних дій створено умови для відшкодування АТ "НАК "Нафтогаз України" за рахунок державних коштів не тільки витрат на добудову газопроводу, а й коштів, стягнутих судом за порушення відповідних зобов?язань, чим порушено інтереси держави.

Управління у відзиві від 28.05.2020 № 202/01-18/01 визнало позовні вимоги прокурора у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

АТ "НАК "Нафтогаз України" у відзиві від 10.07.2020 № 50/07-391 позов не визнало, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, так як, зокрема, прокурор, звертаючись з позовом, невірно визначив суб?єктний склад учасників справи, а в наявних обґрунтуваннях відсутній причинно-наслідковий зв?язок між діями відповідачів та можливими негативними наслідками позивачів.

Так, відповідач-2 указує, що і органи прокуратури і органи Держаудитслужби мають право звертатися до суду в інтересах держави; виходячи з обставин, які описані в позові та доданих до нього матеріалах, Держаудитслужба повідомила прокурора не про порушення інтересів безпосередньо Держаудитслужби, а про виявлений можливий факт порушення інтересів держави внаслідок можливих неправомірних дій Управління. Таким чином, не зважаючи на бездіяльність органів Держаудитслужби при виконанні власних повноважень у прокурора не було підстав звертатись до суду в інтересах безпосередньо служби, оскільки аналогічними повноваженнями наділені й органи Держаудитслужби.

АТ "НАК "Нафтогаз України" також зазначає, що ні позивач-1, ні позивач-2 не є сторонами оскаржуваних договорів та, внаслідок укладення спірних договорів інтереси безпосередньо Держаудитслужби не порушені. Прокурор, звертаючись в інтересах держави до суду, мав визначити державний орган, інтереси якого порушені внаслідок добудови газопроводів за кошти відповідача-2 та подальшої їх передачі до державної власності.

Відповідач-2 зазначив, що не вбачає у вказаних в позовній заяві формулюваннях належних доводів на підтвердження порушення інтересів держави та чіткого обґрунтування необхідності їх захисту прокуратурою. Так, АТ "НАК "Нафтогаз України" указує, що внаслідок укладення спірних правочинів інтереси держави не постраждали; оскільки АТ "НАК "Нафтогаз України" профінансував об?єкти у повному обсязі за рахунок власних коштів, то відповідач-1 зобов?язаний був виконати умови п. 2.3.13 та п. 2.3.15 договорів і повернути на рахунок АТ "НАК "Нафтогаз України" грошові кошти, отримані на добудову об?єктів у строк, визначений спірними договорами. При цьому умовами договорів не передбачено, що відповідач-1 зобов?язаний повернути відповідачу-2 його грошові кошти виключно саме за рахунок бюджету.

Відсутність у відповідача-1 необхідних коштів або взяття ним зобов?язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених Бюджетним Кодексом чи законом про Державний бюджет України, не звільняє цього суб?єкта від обов?язку виконати зобов?язання за договором, яке не припинилося відповідно до приписів гл. 50 ЦК України.

Відповідач-2 також виклав позицію про те, що дії посадових осіб не у межах передбачених законом повноважень не можуть бути підставою для звернення до суду з вимогою про визнання частково недійсним правочину за процедурою, яку визначив прокурор, в порядку ГПК України.

Прокурор у відповіді від 29.07.2020 № 05/1-349вих-20 на відзив АТ "НАК "Нафтогаз України" зазначив, що вважає викладені у відзиві твердження відповідача-2 безпідставними та наполягав на доводах, викладений у позовній заяві.

Так, зокрема, прокурор зазначив, що органом, уповноваженим на захист інтересів держави у даному випадку, у тому числі шляхом звернення до суду з позовними вимогами про визнання недійсними оспорюваних пунктів договору, є управління Південного офісу Держаудитслужби у Миколаївській області, з листа котрого від 06.02.2020 № 15-14-25-17/335-2020 вбачається, що порушення при укладенні спірних договорів встановлені в ході ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Управління, проведеної у листопаді 2019 року. При цьому управлінням Держаудитслужби не вжито заходів на усунення виявлених порушень, що свідчить про невиконання указаним органом своїх повноважень по захисту інтересів держави та є підставою для представництва прокуратурою інтересів держави в суді.

Визначення складу відповідачів прокурор пояснив тим, що згідно п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2011 № 1 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що до участі у справі як відповідачі залучаються усі учасники оспорюваного договору.

Прокурор також указав, що будівництво газопроводів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, Управління в даному випадку є лише учасником договору, зобов?язаним вчинити певні дії для отримання результату робіт та його подальшої передачі державі у власність, у зв?язку із чим відсутні підстави вважати, що між відповідачами виникли виключно господарські, а не бюджетні відносини.

АТ "НАК "Нафтогаз України" у поясненнях від 04.09.2020 № 50/07-490 наполягало на твердженнях, викладених у відзиві відповідача-2, а також зазначило, зокрема, що вважає умови оскаржуваних договорів такими, що підлягають виконанню сторонами цих договорів; Управління не виконало свої зобов?язання щодо повернення відповідачу-2 раніше наданих грошових коштів та ухиляється від виконання цих зобов?язань.

Відповідач-2 звернув увагу на те, що Управління є структурним підрозділом Миколаївської ОДА та підпорядкований голові Миколаївської ОДА; відповідно до п. 13 Положення про Управління останнє фінансується за рахунок власних надходжень, зокрема надходжень від плати за послуги, що надаються бюджетними установами згідно з їх основною діяльністю. Отже, у відповідача-1 відсутні підстави стверджувати, що його зобов?язання за спірними договорами неможливо виконати без відповідних надходжень грошових коштів з державного бюджету.

На думку АТ "НАК "Нафтогаз України" , між сторонами у справі виникли не бюджетні, а майнові відносини, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, які регулюються актами цивільного законодавства України. Тому застосування бюджетного законодавства до відносин юридично рівних учасників є неприпустимим.

Ухвалою від 12.05.2020 відкрито провадження в даній справі та вирішено розглядати її за правилами загального позовного провадження, а також вирішено розглянути справу у розумний строк, тривалість якого обумовлюється запровадженням в Україні карантину через спалах у світі коронавірусу "COVID-19" та введенням Урядом України протиепідемічних заходів.

З огляду на впровадження постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (в редакції постанови від 04.05.2020 № 343) (далі ? постанова № 211) на період з 12.03-22.05.2020 на всій території України карантину, а також на запровадження з 16.03.2020 на території адміністративної будівлі Миколаївської обласної ради, в якій розташований Господарський суд Миколаївської області, обмежувальних та профілактичних заходів (згідно розпорядження від 13.03.2020 № 35-р голови Миколаївської обласної ради "Про заходи щодо недопущення поширення випадків захворювань, спричинених новим коронавірусом"), ? з 16.03.2020 доступ громадян та учасників судового процесу до Господарського суду Миколаївської області було обмежено.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 № 343 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" внесено зміни до постанови № 211, зокрема, продовжено карантин до 22.05.2020 із послабленням частини карантинних обмежень.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" з 22.05.2020 до 22.06.2020 продовжено на всій території України дію карантину, встановленого постановою № 211, а також вирішено про послаблення протиепідемічних заходів на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією.

Ураховуючи викладені обставини, зокрема, послаблення з 11.05.2020 карантинних заходів та подальше відновлення доступу громадян до приміщення Господарського суду Миколаївської області; беручи до уваги тривалість знаходження справи у провадженні суду, ухвалою від 22.06.2020 призначено підготовче зсідання в даній справі на 13.07.2020.

Ухвалою від 13.07.2020, занесеною до протоколу судового засідання, продовжено строк проведення підготовчого провадження в даній справі та відкладено підготовче засідання на 07.09.2020.

Ухвалою від 07.09.2020 підготовче засідання відкладено на 07.10.2020.

Ухвалою від 07.10.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті на 12.11.2020, а також відмовлено в задоволенні клопотання АТ "НАК "Нафтогаз України" від 04.09.2020 № 50/07-491 про залишення позову в даній справі без розгляду.

У судовому засіданні в даній справі 12.11.2020 оголошувалася перерва до 09.12.2020, а 09.12.2020 ? до 12.01.2021, проте в указану дату засідання не відбулося у зв?язку з перебуванням головуючого в даній справі судді у відпустці.

Ухвалою від 18.01.2021 призначено судове засідання на 09.02.2021.

Від відповідача-2, належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи, представник у засідання не з?явився.

Вислухавши пояснення прокурора та представника відповідача-1, які наполягали на доводах, наведених у поданих ними документах по суті справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 №1001-р "Про добудову підвідних газопроводів", із змінами та доповненнями, внесеними розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.09.2010 №1881-р, погоджено пропозицію Міністерства палива та енергетики України та Компанії щодо фінансування останньою робіт з добудови підвідних газопроводів та визначено, що для забезпечення добудови газопроводів НАК "Нафтогаз України" укладає відповідні договори із замовниками їх будівництва на загальну суму фінансування, визначену фінансовим планом Компанії, а замовник будівництва газопроводів здійснює за державні кошти закупівлі товарів і послуг, пов?язаних із завершенням їх будівництва, згідно із законодавством. При цьому зазначеним розпорядженням Урядом не було погоджено механізму повернення замовниками будівництва коштів компанії, профінансованих останньою на добудову об?єктів.

Рішенням Миколаївської облради від 25.03.2011 № 3 затверджено Програму економічного та соціального розвитку Миколаївської області на 2011-2014 роки "Миколаївщина-2014".

У подальшому розпорядженням Миколаївської обласної державної адміністрації від 04.04.2012 № 95-р затверджено перелік об?єктів газопостачання населених пунктів області, у спорудженні яких передбачається фінансова участь НАК "Нафтогаз України", та які були включені до переліку пріоритетних інвестиційних проектів Програми економічного та соціального розвитку "Миколаївщина-2014", в тому числі і об?єкти, повернення коштів фінансування будівництва яких є предметом спору в даній справі.

Цим же розпорядженням замовником будівництва таких об?єктів визначено Управління капітального будівництва Миколаївської облдержадміністрації та зобов?язано останнє укласти з компанією договори на фінансування будівництва підвідних газопроводів до населених пунктів.

На виконання вищевказаних розпоряджень Уряду та Миколаївської облдержадміністрації між НАК "Нафтогаз України" та Управлінням капітального будівництва Миколаївської облдержадміністрації укладено договори:

- договір № 907 від 10.10.2011 щодо добудови об?єкту газопостачання "Газопровід - відвід до м. Снігурівка" вартістю з урахуванням додаткових угод 83062614 грн.;

- договір № 908 від 10.10.2011 щодо добудови об?єкту газопостачання "Підвідний газопровід високого тиску до с Великоолександрівка Казанківського району Миколаївської області" вартістю 2169463 грн.;

- договір № 1 від 16.01.2012 щодо добудови об?єкту газопостачання "Газопостачання с Квітневе Первомайської селищної ради Жовтневого району Миколаївської області" вартістю 1893999 грн.;

- договір № 3 від 16.01.2012 щодо добудови об?єкту газопостачання "Підвідний газопровід високого тиску від с Полтавка до с Соколівка через села Зелені Кошари, Степківка, Степове, Жовтневе, Романова Балка, Івашвка Первомайського району" вартістю 13572388 грн.;

- договір № 4 від 16.01.2012 щодо добудови об??єкту газопостачання "Підвідний газопровід села Довга Пристань Первомайського району Миколаївської області" вартістю 2254391 грн.;

- договір № 5 від 16.01.2012 щодо добудови об??єкту газопостачання "Підвідний газопровід високого тиску до села Кудрявцівка Веселинівського району Миколаївської області" вартістю з урахуванням додаткових угод 13521788 грн.;

- договір № 7 від 16.01.2012 щодо добудови об?єкту газопостачання "Підвідний газопровід високого тиску до села Привільне Баштанського району Миколаївської області" вартістю 8202267 грн.;

- договір № 9 від 16.01.2012 щодо добудови об?єкту газопостачання «Міжселищний газопровід високого тиску до с Дмитро-Білівка Казанківського району Миколаївської області» вартістю 861808 грн. (далі ? договори) (т. 1, а.с. 42-79).

Аналогічними за змістом умовами указаних договорів передбачено, що НАК "Нафтогаз України" на підставі затвердженого рішенням правління компанії "Переліку об?єктів газопостачання, у спорудженні яких бере фінансову участь Компанія" та графіку фінансування добудови об?єкта газопостачання (додаток № 1 до договорів) здійснює фінансування добудови указаних вище об?єктів газопостачання, а Управління (замовник) зобов?язується здійснити добудову об?єктів, забезпечити передачу їх у державну власність на баланс спеціалізованого підприємства з газопостачання та газифікації, введення їх в експлуатацію та повернути грошові кошти, отримані від Нафтогазу на добудову об?єктів. Фінансування здійснюється шляхом банківських переказів грошових коштів на рахунок замовника або іншими способами, що не суперечать діючому законодавству України, договору (п.п. 1.1, 2.1.1 договорів).

Замовник зобов?язався, зокрема, забезпечити виконання всіх належних дій для добудови об?єктів; здійснювати за державні кошти закупівлю товарів, робіт і послуг, пов??язаних із добудовою об?єктів згідно з діючим законодавством; після завершення робіт по добудові об?єктів забезпечити введення їх в експлуатацію з оформленням усіх необхідних документів та у термін, що не перевищує 60 (шістдесяти) календарних днів від дати введення об?єктів в експлуатацію, забезпечити передачу їх, як цілісних об?єктів, у державну власність до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на баланс спеціалізованого підприємства з газопостачання та газифікації; протягом бюджетного року, наступного після року закінчення фінансування добудови об?єктів, повернути Компанії суми грошових коштів, отриманих від неї на добудову об?єктів (п.п.2.3.1 - 2.3.2, 2.3.12 договорів, п.п. 2.3.13 договорів №№ 908, 1, 3, 4, 7, 9, п.п. 2.3.15 договорів №№ 907, 5 ? з урахуванням додаткових угод до відповідних договорів).

На виконання зобов?язань за договором НАК "Нафтогаз України" перераховано, а Управлінням використано грошові кошти в сумі 108271763 грн. 22 коп.; погоджені у договорах об?єкти побудовано та введено в експлуатацію. Указані обставини сторонами не заперечуються.

Підставою для звернення до суду з даним позовом стало те, що, на думку прокуратури, укладені між НАК "Нафтогаз України" та Управлінням договори в частині зобов?язань щодо повернення грошових коштів, отриманих на добудов об?єктів газопостачання суперечать нормам чинного законодавства ? так як бюджетні зобов?язання у загальній сумі 108271763 грн. 22 коп. взяті Управлінням без відповідних бюджетних асигнувань, що є порушенням ч. 1 ст. 48 Бюджетного кодексу (БК) України, у зв?язку з чим ці зобов?язання згідно з ч. 3 ст. 48 БК України є недійсними і за ними не виникають бюджетні зобов?язання і не утворюється бюджетна заборгованість.

У відповідності до ст. 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб?єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов?язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Норми ст. 16 Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями ст. 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що права та законні інтереси зазначених суб?єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов?язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

Щодо звернення прокурора до суду з даним позовом в інтересах держави в особі управління Держаудитслужби, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У висновках Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 зазначено, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов?язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з?ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об?єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов?язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові.

Частина четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб?єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Відповідно по ст. 1 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" здійснення державного фінансового контролю убезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Державний фінансовий контроль за використанням бюджетних коштів відповідно до Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43 здійснює Держаудитслужба та утворені нею міжрегіональні територіальні органи.

Відповідно до ст. 2, 8 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, інспектування, перевірки закупівель та моніторингу закупівлі. Органи Держаудитслужби України здійснюють державний фінансовий контроль за відповідністю взятих бюджетних зобов?язань розпорядниками бюджетних коштів відповідним бюджетним асигнуванням.

Відповідно до п. 10 ст. 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Положенням про Державну аудиторську службу України встановлено, що здійснюючи моніторинг публічних закупівель Державна аудиторська служба України має право при виявленні випадків недотримання законодавства про держанні закупівлі та не виконанні підконтрольною установою вимог до усунення відповідних порушень, звернутися до суду в інтересах держави.

Згідно п.п. 3, 4 Положення, Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань: реалізує державний фінансовий контролі, через здійснення, зокрема, перевірки державних закупівель; здійснює контроль, зокрема, за дотриманням законодавства про державні закупівлі; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; застосовує заходи впливу за порушення бюджетного законодавства, накладає адміністративні стягнення на осіб, винних у порушенні законодавства; передає в установленому порядку право охоронюваним органам матеріали за результатами державного фінансового контролю у разі встановлення порушень законодавства, за які передбачено кримінальну відповідальність або які містять ознаки корупційних діянь.

Таким чином, управління Південного офісу Держаудитслужби у Миколаївській області, у даних правовідносинах, є органом, уповноваженим на захист інтересів держави, у тому числі шляхом звернення до суду з позовними вимогами про визнання недійсними договору.

Як зазначалося вище, ухвалою від 07.10.2020 в даній справі відмовлено в задоволенні клопотання АТ "НАК "Нафтогаз України" про залишення позову в даній справі без розгляду в порядку п. 1 ч. 1 ст. 226 ГПК України (з підстав не доведення прокурором не наявності передбачених законодавством підстав для представництва інтересів держави в суді). При цьому судом досліджені підстави для представництва прокурором інтересів держави в даній справі та встановлено наступне.

Із змісту наявних у матеріалах справи копій листування прокуратури з управлінням Держаудитслужби вбачається, що прокуратурою на підставі інформації управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області від 06.02.2020 № 15-14-25-17/335-2020 та згідно акту від 12.11.2019 № 15-14-11/38 за наслідками позапланової виїзної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Управління капітального будівництва Миколаївської облдержадміністрації за період з 01.01.2011 по 21.10.2019 встановлено, що останнім на підставі указаних вище договорів взяті зобов?язання про повернення коштів після добудови газопроводів при відсутності відповідних бюджетних призначень та асигнувань.

Прокурором листом від 19.02.2020 № 31-2400 вих-20 запитано у управління Держаудитслужби відомості щодо вжитих Управлінням заходів до встановлених порушень бюджетного законодавства, в тому числі до визнання недійсними у судовому порядку відповідних умов договорів. У випадку невжиття Управлінням таких заходів прокурор просив повідомити про вжитті управлінням Держаудитслужби, як органом контролю, заходів щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства, у тому числі щодо звернення до суду в інтересах держави, а у випадку невжиття і таких заходів ? навести відповідні причини та позицію управління Держаудитслужби.

Управління Держаудитслужби листом від 26.02.2020 № 15-14-25-17/528-2020 повідомило, що, на його думку, до компетенції органу державного фінансового контролю не віднесені повноваження щодо звернення до суду в інтересах держави з позовом про визнання недійсними договорів, тому управління не може виступати позивачем у даній категорії справ.

При цьому в раніше направленому прокуратурі листі від 06.02.2020 № 15-14-25-17/335-2020 "Про ініціювання позовів" управління Держаудитслужби зазначило про обізнаність щодо порушення законодавства з 12.11.2019 та виклало позицію щодо звернення до суду для вирішення спірної ситуації, виявивши намір виступити у відповідному судовому процесі в якості третьої особи.

Прокурор листом від 30.04.2020 № 31-5293вих-20 повідомив управління Держаудитслужби про те, що позиція останнього не відповідає вимогам законодавства та свідчить про невиконання управлінням повноважень по захисту інтересів держави; прокурор також указав, що внаслідок бездіяльності управління Держаудитслужби він має намір пред?явити в інтересах держави в особі управління Держаудитслужби відповідний позов до суду.

Викладені вище встановлені судом обставини, зокрема:

1) що управління Держаудитслужби є органом, відповідальним за здійсненням державного фінансового контролю за відповідністю взятих бюджетних зобов?язань розпорядниками бюджетних коштів відповідним бюджетним асигнуванням;

2) що управління Держаудитслужби, згідно п.п. 7, 10 ст.10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", наділене повноваженнями щодо звернення до суду в інтересах держави у випадку незабезпечення підконтрольною установою виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів;

3) що управління Держаудитслужби, згідно листа останнього від 26.02.2020 № 15-14-25-17/528-2020, заперечує наявність у нього повноважень щодо звернення до суду в інтересах держави з відповідним позовом;

4) що управління Держаудитслужби з 2019 року було обізнаним про порушення вимог законодавства та не вчинило дій щодо його усунення,

? судом визнано такими, що свідчать про наявність в даному випадку підстав для представництва інтересів держави прокурором.

Що стосується обраного прокуратурою способу захисту, господарський суд зазначає, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено (у даному випадку інтереси держави), має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб?єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов?язку зобов?язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб?єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв?язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб?єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Аналогічна правова позиція викладена у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України".

Предметом розгляду у даній справі є вимоги про визнання недійсними окремих положень договорів №№ 907-908, 1, 3, 4, 5, 7, 9, укладених між Управлінням та НАК "Нафтогаз України".

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином, яка заявляється з урахуванням вимог статей 15, 16 Цивільного кодексу України.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

При цьому, право звернутись до суду з вимогою про визнання спірного правочину недійсним не ставиться законодавством у залежність від розірвання правочину, добровільного його виконання чи прийняття судового рішення про стягнення за ним заборгованості.

За змістом частини першої статті 5 ГК України правовий господарський порядок в Україні формується на основі оптимального поєднання ринкового саморегулювання економічних відносин суб?єктів господарювання та державного регулювання макроекономічних процесів, виходячи з конституційної вимоги відповідальності держави перед людиною за свою діяльність та визначення України як суверенної і незалежної, демократичної, соціальної, правової держави.

У зазначеній нормі встановлено загальну вимогу фундаментального характеру до формування правового господарського порядку, якою повинні керуватися органи влади, приймаючи управлінські рішення стосовно суб?єктів господарювання та інших учасників господарських відносин.

Відповідно до приписів частини третьої статті 5 ГК України суб?єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

При цьому, враховуючи те, що суб?єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах суспільного господарського порядку, вони повинні додержуватись не тільки вимог законодавства, а й стратегічних економічних рішень держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 ГК України, у сфері господарювання держава здійснює довгострокову (стратегічну) і поточну (тактичну) економічну і соціальну політику, спрямовану на реалізацію та оптимальне узгодження інтересів суб?єктів господарювання і споживачів, різних суспільних верств і населення в цілому. Правове закріплення економічної політики здійснюється шляхом визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики, у прогнозах і програмах економічного і соціального розвитку України та окремих її регіонів, програмах діяльності Кабінету Міністрів України, цільових програмах економічного, науково-технічного і соціального розвитку, а також відповідних законодавчих актах (ч. 4 ст. 9 ГК України).

Відповідно до ст. 113 Конституції України, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Згідно з абз. 3 п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" (в редакції чинній на час видання розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 №1001-р) одним із повноважень Кабінету Міністрів України є визначення доцільності розроблення державних цільових програм з урахуванням загальнодержавних пріоритетів та забезпечення їх виконання.

Державна цільова програма - це комплекс взаємопов?язаних завдань і заходів, які спрямовані на розв?язання найважливіших проблем розвитку держави, окремих галузей економіки або адміністративно-територіальних одиниць, здійснюються з використанням коштів Державного бюджету України та узгоджені за строками виконання, складом виконавців, ресурсним забезпеченням (ст. 1 Закону України "Про державні цільові програми", в редакції, чинній на час видачі розпорядження).

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.09.2007 № 1158 затверджено Державну цільову програму розвитку українського села на період до 2015 року, метою якої є забезпечення життєздатності сільського господарства, його конкурентоспроможності на внутрішньому і зовнішньому ринку, гарантування продовольчої безпеки країни, збереження селянства як носія української ідентичності, культури і духовності.

Серед шляхів та способів розв`язання проблем, зокрема, зазначено удосконалення на законодавчому рівні міжбюджетних відносин центральних та місцевих органів виконавчої влади, а саме тих, що пов?язані з вирішенням питань фінансування проектів комплексного розвитку сільських територій.

У Розділі ІІ Державної цільової програми розвитку українського села до 2015 року конкретизовано завдання та шляхи їх реалізації для досягнення мети програми. Так, у пункті 4 Розділу ІІ врегульовано питання удосконалення інженерної інфраструктури сільських територій, що повинно здійснюватися шляхом розроблення і виконання програм будівництва газопроводів-відводів, розвитку газових мереж високого та середнього тиску і регіональних програм поетапної газифікації сільських населених пунктів.

Фінансове забезпечення відповідно до пункту 15 розділу ІІ цієї Програми здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Додатком 2 до Програми "Завдання і заходи з виконання Державної цільової програми розвитку українського села на період до 2015 року" визначено конкретні завдання, показники та їх значення, найменування заходів, що будуть здійснюватися, джерела їх фінансування тощо.

Серед визначених Кабінетом Міністрів України завдань та заходів у пункті 4 зазначеного додатку виділено поліпшення інженерної інфраструктури шляхом будівництва підвідних газопроводів до сільських населених пунктів. Головними розпорядниками бюджетних коштів з виконання цього заходу є Мінрегіон та Мінагрополітики, а джерелом фінансування визначено Державний бюджет України. Прогнозований обсяг фінансових ресурсів для виконання завдань визначено на рівні 2002,3 млн. гривень.

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що Держава, з метою виконання загальнодержавного завдання розвитку українського села, взяла на себе обов?язок здійснити фінансування добудови (будівництва) підвідних газопроводів до сільських населених пунктів саме за рахунок коштів Державного бюджету України.

Зазначене відповідає приписам статті 1 Конституції України, у якій проголошено, що Україна є соціальною державою. Підтримка і розвиток українського села є невід?ємною складовою реалізації конституційного принципу соціальної держави.

Результатом здійснення державної політики у цій сфері є видане Кабінетом Міністрів України розпорядження від 26.08.2009 №1001-р "Про добудову підвідних газопроводів" зі змінами і доповненнями, внесеними розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.09.2010 №1881-р (надалі - Розпорядження).

У пункті 1 Розпорядження зазначено: "Погодитися з пропозицією Міністерства палива та енергетики та Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" щодо фінансування Компанією робіт з добудови підвідних газопроводів (далі - газопроводи) відповідно до затвердженого Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" переліку".

Згідно з пунктом 2 Розпорядження взято до відома, що для забезпечення добудови газопроводів Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" укладає відповідні договори із замовниками їх будівництва на загальну суму фінансування, визначену фінансовим планом Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Відповідно до пункту 3 Розпорядження замовник будівництва газопроводів здійснює за державні кошти закупівлю товарів, робіт і послуг, пов?язаних із завершенням будівництва, згідно із законодавством.

Зі змісту пунктів 4 та 5 Розпорядження слідує, що після закінчення будівництва газопроводів та введення їх в експлуатацію, газопроводи повинні бути передані у державну власність.

Зазначені положення Розпорядження повністю узгоджуються із приписами Державної цільової програми розвитку українського села на період до 2015 року.

Розпорядження Кабінету Міністрів України відповідно до положень статті 117 Конституції України є обов?язковими до виконання.

Згідно з Розпорядженням НАК "Нафтогаз України" була уповноважена Державою укласти відповідні договори із замовниками добудови (будівництва) газопроводів та здійснити фінансування робіт з добудови (будівництва) газопроводів.

Розпорядженням Миколаївської облдержадміністрації від 04.04.2012 № 95-р було затверджено відкоригований відповідний перелік об?єктів газопостачання населених пунктів області, у споруджені яких передбачалась фінансова участь НАК "Нафтогаз України" та які були включені до переліку пріоритетних інвестиційних проектів Програми економічного та соціального розвитку "Миколаївщииа-2014", затвердженої рішенням Миколаївської облради від 25.03.2011. Даним розпорядженням замовником будівництва цих об?єктів визначено Упраління та зобов?язано останньє укласти договори з НАК "Нафтогаз України" на фінансування будівництва підвідних газопроводів до населених пунктів.

Аналізуючи зміст укладених сторонами спірних договорів, суд доходить висновку, що Управління не є "замовником" у розумінні того поняття, що зустрічається у визначеннях окремих видів господарських зобов?язань, оскільки у цьому випадку Управління, на відміну від "замовника" у звичайному значенні, є лише учасником договору, зобов?язаним вчинити певні дії для отримання результату робіт та його подальшої передачі Державі у власність.

Розпорядженням Миколаївської облдержадміністрації від 04.04.2012 № 95-р на Управління було покладено лише функції організатора (оператора) будівництва газопроводу за рахунок виділених їй державних коштів.

Вигодонабувачем за договорами про добудову (будівництво) підвідних газопроводів є Держава. Саме Державі ці газопроводи передаються у власність. Управління не є власником газопроводу, не експлуатує зазначений об?єкт, прибутків від транспортування газу газопроводом не отримує.

Отже, Держава в особі Кабінету Міністрів України, декларуючи свій обов?язок з добудови (будівництва) підвідних газопроводів у сільській місцевості, здійснювала його реалізацію, що знайшло свій вияв у виданому Кабінетом Міністрів України Розпорядженні, на підставі якого, власне, і було укладено договір між позивачем та відповідачем у справі.

Основним принципом цивільних відносин є те, що вони засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (стаття 3 ЦК України).

Учасником відносин з добудови (будівництва) підвідних газопроводів є Держава, договір було укладено на виконання нормативного акту, виданого повноважним державним органом - Розпорядження Кабінету Міністрів України, газопровід, побудований за рахунок грошових коштів, перерахованих Управлінню з боку НАК "Нафтогаз України", отримала у власність Держава.

У підпунктах 2.3.13 договорів №№ 908, 1, 3, 4, 7, 9, та підпунктах 2.3.15 договорів №№ 907, 5 зазначено, що протягом бюджетного року наступного після року закінчення фінансування НАК "Нафтогаз України" добудови об?єктів замовник (Управління) зобов?язується повернути НАК "Нафтогаз України" шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Нафтогазу, суму грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову об?єктів.

Тобто саме на Управління покладено повний обсяг відповідальності за невиконання умов договору.

Відповідно до частин другої та третьої статті 7 Закону України "Про трубопровідний транспорт" (в редакції, чинній на час укладення договору) у разі якщо за технічними умовами підприємств трубопровідного транспорту за рахунок споживача (інвестора, забудовника) або його силами збудовані (реконструйовані) споруди трубопровідного транспорту, передача зазначених споруд у державну власність і на баланс підприємств трубопровідного транспорту виконується на договірній основі в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Типова форма відповідного договору, порядок визначення обґрунтованого обсягу витрат, що підлягає компенсації, форма відшкодування (викуп, у тому числі в розстрочку, оформлення корпоративних прав, надання пільг у визначеному розмірі) встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Тобто альтернативи компенсації НАК "Нафтогаз України" витрачених грошових коштів на добудову (будівництво) газопроводів у спосіб інший, аніж за рахунок коштів Державного бюджету України, не передбачалось.

Зазначені вище положення частин другої та третьої статті 7 Закону України "Про трубопровідний транспорт" були виключені на підставі Закону України від 22.12.2011 №4220-VI (4220-17), який набрав чинності з 19.01.2012.

Проте до Розпорядження, на виконання якого укладено договори, зміни щодо фінансування будівництва газопроводу не вносилися, а норма, яка б визначала обов?язок Управління компенсувати НАК "Нафтогаз України" витрачені ним кошти за рахунок власних грошових коштів, відсутня.

З викладеного вище слідує, що взяття Управлінням зазначених у договорах зобов?язань з повернення грошових коштів, отриманих від НАК "Нафтогаз України", не передбачено ні Законом України "Про трубопровідний транспорт" (як на час укладання правочинів, так і на теперішній час), ні розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 № 1001-р "Про добудову підвідних газопроводів", із змінами, внесеними розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.09.2010 № 1881-р.

Крім того, Управління є бюджетною установою. За організаційно-правовою формою господарювання відноситься до органу державної влади (КОПФГ 410), повністю утримується за рахунок Державного бюджету та є неприбутковою організацією.

Управління виконує функції замовника з проектування, будівництва, реконструкції, капітального ремонту та технічного переоснащення об?єктів житло-комунального та соціального призначення на території області зокрема за рахунок державних та бюджетних коштів, коштів інвесторів, запозичень під державні гарантії та інших джерел, не заборонених законодавством, а також виступає розпорядником та одержувачем таких коштів.

Враховуючи викладене, укладання відповідачем-1 будь-яких договорів, на підставі яких останній бере на себе певні фінансові зобов?язання, необхідно здійснювати з врахуванням положень Бюджетного кодексу України, яким регулюються правові засади бюджетних/міжбюджетних відносин.

Згідно із статтею 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов?язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом (ч. 2 ст. 23 БК України).

Пунктом 8 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України визначено, що бюджетне призначення - повноваження головного розпорядника бюджетних коштів, надане цим Кодексом, законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), яке має кількісні, часові і цільові обмеження та дозволяє надавати бюджетні асигнування.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України бюджетне асигнування - повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов?язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження;

Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України бюджетне зобов?язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому.

Відповідно до приписів ст. 22 Бюджетного кодексу України, для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. Відповідно до ч. 5 зазначеної статті, головний розпорядник бюджетних коштів отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет).

Згідно з ч. 1 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов?язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 3, 4 ст. 48 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов?язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Розміщення замовлення, укладання договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, за якими розпорядником бюджетних коштів взято зобов?язання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є недійсними. За такими операціями не виникають бюджетні зобов?язання та не утворюється бюджетна заборгованість. Зобов?язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов?язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов?язань є порушенням бюджетного законодавства.

Згідно з п. 20 ч. 1 ст. 116 Бюджетного кодексу України порушенням бюджетного законодавства визнається порушення учасником бюджетного процесу встановлених цим Кодексом чи іншим бюджетним законодавством норм щодо складання, розгляду, затвердження, внесення змін, виконання бюджету та звітування про його виконання, а саме - взяття зобов?язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України.

За вказаних обставин, зобов?язання щодо повернення коштів могли бути передбачені в договорах лише за умови наявності відповідного бюджетного призначення відповідача-1 на момент укладання кожного відповідного договору.

Суд зауважує, що з 2011 року по теперішній час Законами України "Про Державний бюджет України" не передбачалося повернення коштів НАК "Нафтогаз України", отриманих на фінансування добудови (будівництва) об?єктів газопостачання. Вказані обставини відповідачами не спростовані.

Приписами ч. 3 ст. 8 Господарського кодексу України визначено, що безпосередня участь держави, органів державної влади та органів місцевого самоврядування у господарській діяльності може здійснюватися лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначений Конституцією та законами України.

За приписами статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином укладення спірного договору протягом бюджетного періоду, за яким розпорядником бюджетних коштів взято зобов?язання без відповідних бюджетних асигнувань, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання такого договору у цій частині недійсним.

В силу приписів частини 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов?язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб?єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст. 8 Конституції України).

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004, верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм.

Справедливість як одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин та є одним із загальнолюдських вимірів права.

У зазначеному аспекті доцільно зазначити про позицію Європейського суду з прав людини стосовно важливості принципу "належного урядування". Він передбачає, що коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" (ВП) (Beyeler v. Italy (GC)), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-І, "Онер?їлдіз проти Туреччини" (ВП) (Oneryildiz v.Turkey (GC)), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява №10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов?язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер?їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Держава взяла на себе обов?язок здійснити добудову (будівництво) підвідних газопроводів у межах реалізації конституційного принципу соціальної держави.

Державою на нормативному рівні було визначено певний механізм реалізації проекту добудови (будівництва) підвідних газопроводів за участю НАК "Нафтогаз України", яка уповноважувалася здійснювати фінансування будівництва газопроводу, та Управління капітального будівництва Миколаївської облдержадміністрації, яка здійснювала технічні функції з будівництва газопроводу. Згодом первинно визначений механізм було змінено шляхом внесення змін до Закону України "Про газопровідний транспорт" та підзаконних нормативних актів.

Зважаючи на те, що фінансування добудови (будівництва) підвідних газопроводів є обов?язком Держави, суд вважає, що зміна нормативних умов у процесі реалізації проекту, що стало наслідком покладення на Управління капітального будівництва Миколаївської облдержадміністрації обов?язку з відшкодування грошових коштів, витрачених на будівництво газопроводу, за відсутності відповідних бюджетних призначень, є порушенням принципу належного урядування.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об?єднаної палати Касаційного господарського суду від 12.10.2018 у справі № 918/33/17 та постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 908/1270/17.

Таким чином, підписавши спірні договори, Управління, всупереч приписам Бюджетного кодексу України взяло на себе зобов?язання без відповідних бюджетних асигнувань з перевищенням повноважень, що свідчить про існування підстав для визнання недійсними спірних підпунктів договорів щодо зобов?язання замовника повернути грошові кошти, отримані від Нафтогазу на добудову об`єктів, а також в частині обов?язку замовника протягом бюджетного року наступного після закінчення фінансування Нафтогазом добудови об?єктів повернути Нафтогазу, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Нафтогазу, сум грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову об?єктів.

Господарським процесуальним законодавством визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 74, ч. 1 ст. 73 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності (ст. 86 ГПК України).

В даному випадку суд вважає за необхідне наголосити на тому, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

У відповідності до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов?язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі № 904/2357/20.

Ураховуючи викладене, суд визнає, що прокурором належним чином доведено наявність підстав для задоволення позову в даній справі.

Суд додатково звертає увагу сторін на те, що оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов?язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Господарським процесуальним законодавством передбачено покладання судових витрат, зокрема, витрат на оплату позовної заяви судовим збором, у разі задоволення позову, - на відповідача (ст. 129 ГПК України).

Ураховуючи викладене, витрати прокуратури на оплату позовної заяви судовим збором, згідно платіжного доручення від 05.05.2020 № 681 на суму 16816 грн., належить відшкодувати за рахунок відповідачів у солідарному порядку.

У судовому засіданні 09.02.2021, згідно ч. 1 ст. 240 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Керуючись ст.ст. 232, 233, 236-238 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 задовольнити повністю.

2. Визнати частково недійсним договір № 907 від 10.10.2011, укладений між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та Управлінням капітального будівництва Миколаївської облдержадміністрації, в частині предмету договору, а саме щодо зобов?язання Замовника "повернути грошові кошти, отримані від Нафтогазу на добудову Об?єкту" (пункт 1.1 договору), а також в частині обов?язку Замовника "протягом бюджетного року наступного після закінчення фінансування Нафтогазом добудови Об?єкта повернути Нафтогазу, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Нафтогазу, суму грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову Об?єкта (підпункт 2.3.15 пункту 2.3 договору).

3. Визнати частково недійсним договір № 908 від 10.10.2011, укладений між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та Управлінням капітального будівництва Миколаївської облдержадміністрації, в частині предмету договору, а саме щодо зобов?язання Замовника "повернути грошові кошти, отримані від Нафтогазу на добудову Об?єкту" (пункт 1.1 договору), а також в частині обов?язку Замовника "протягом бюджетного року наступного після закінчення фінансування Нафтогазом добудови Об?єкта повернути Нафтогазу, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Нафтогазу, суму грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову Об?єкта (підпункт 2.3.13 пункту 2.3 договору).

4. Визнати частково недійсним договір № 1 від 16.01.2012, укладений між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та Управлінням капітального будівництва Миколаївської облдержадміністрації, в частині предмету договору, а саме щодо зобов?язання Замовника "повернути грошові кошти, отримані від Нафтогазу на добудову Об?єкту" (пункт 1.1 договору), а також в частині обов?язку Замовника "протягом бюджетного року наступного після закінчення фінансування Нафтогазом добудови Об?єкта повернути Нафтогазу, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Нафтогазу, суму грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову Об?єкта (підпункт 2.3.13 пункту 2.3 договору).

5. Визнати частково недійсним договір № 3 від 16.01.2012, укладений між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та Управлінням капітального будівництва Миколаївської облдержадміністрації, в частині предмету договору, а саме щодо зобов?язання Замовника "повернути грошові кошти, отримані від Нафтогазу на добудову Об?єкту" (пункт 1.1 договору), а також в частині обов?язку Замовника "протягом бюджетного року наступного після закінчення фінансування Нафтогазом добудови Об?єкта повернути Нафтогазу, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Нафтогазу, суму грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову Об?єкта (підпункт 2.3.13 пункту 2.3 договору).

6. Визнати частково недійсним договір № 4 від 16.01.2012, укладений між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та Управлінням капітального будівництва Миколаївської облдержадміністрації, в частині предмету договору, а саме щодо зобов?язання Замовника "повернути грошові кошти, отримані від Нафтогазу на добудову Об?єкту" (пункт 1.1 договору), а також в частині обов?язку Замовника "протягом бюджетного року наступного після закінчення фінансування Нафтогазом добудови Об?єкта повернути Нафтогазу, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Нафтогазу, суму грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову Об?єкта (підпункт 2.3.13 пункту 2.3 договору).

7. Визнати частково недійсним договір № 5 від 16.01.2012, укладений між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та Управлінням капітального будівництва Миколаївської облдержадміністрації, в частині предмету договору, а саме щодо зобов?язання Замовника "повернути грошові кошти, отримані від Нафтогазу на добудову Об?єкту" (пункт 1.1 договору), а також в частині обов?язку Замовника "протягом бюджетного року наступного після закінчення фінансування Нафтогазом добудови Об?єкта повернути Нафтогазу, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Нафтогазу, суму грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову Об?єкта (підпункт 2.3.15 пункту 2.3 договору).

8. Визнати частково недійсним договір № 7 від 16.01.2012, укладений між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та Управлінням капітального будівництва Миколаївської облдержадміністрації, в частині предмету договору, а саме щодо зобов?язання Замовника "повернути грошові кошти, отримані від Нафтогазу на добудову Об?єкту" (пункт 1.1 договору), а також в і частині обов?язку Замовника "протягом бюджетного року наступного після закінчення фінансування Нафтогазом добудови Об?єкта повернути Нафтогазу, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Нафтогазу, суму грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову Об?єкта (підпункт 2.3.13 пункту 2.3 договору).

9. Визнати частково недійсним договір № 9 від 16.01.2012, укладений між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та Управлінням капітального будівництва Миколаївської облдержадміністрації, в частині предмету договору, а саме щодо зобов?язання Замовника "повернути грошові кошти, отримані від Нафтогазу на добудову Об?єкту" (пункт 1.1 договору), а також в частині обов?язку Замовника "протягом бюджетного року наступного після закінчення фінансування Нафтогазом добудови Об?єкта повернути Нафтогазу, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Нафтогазу, суму грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову Об?єкта (підпункт 2.3.13 пункту 2.3 договору).

10. Стягнути в солідарному порядку з відповідачів: Управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації, вул. Велика Морська, 42, м. Миколаїв, 54030, ідентифікаційний код 04013962, та акціонерного товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", вул. Богдана Хмельницького, 6, м. Київ, 01601, ідентифікаційний код 20077720, на користь прокуратури Миколаївської області, 54001, вул. Спаська, 28, м. Миколаїв, ідентифікаційний код 02910048, р/р UA0000340, Банк ДКСУ м. Києва, МФО 820172, грошові кошти на відшкодування судових витрат у справі зі сплати судового збору в сумі 16816 (шістнадцять тисяч вісімсот шістнадцять) грн.

Рішення може бути оскаржено до Південно-Західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Миколаївської області протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 11.02.2021.

Суддя Т.М. Давченко