ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"05" лютого 2021 р.м. Одеса Справа № 916/1691/19

Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловської Ю.М.

при секретарі судового засідання: Пелехатій А.О.

за участю представників:

від позивача: Юраш В.В. (самопредставництво);

від відповідача : Кійко О.В. (на підставі ордеру);

від третьої особи (Дачно-будівельного кооперативу "Нова Аркадія"): Рибак А.В. (на підставі ордеру);

від третьої особи ( ОСОБА_1 ): Іванишин О.О. (на підставі ордеру);

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом Одеської міської ради (65004, м.Одеса, пл.Думська,1, )

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Украгродім ХК" (01030, м.Київ, вул. Рейтарська,17, приміщення 14, )

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Дачно-будівельного кооперативу "Нова Аркадія" (65062, м. Одеса, вул. Посмітного, 9, )

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

про витребування майна з чужого володіння

Суть спору: 18.06.2019р. Одеська міська рада звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "Украгродім ХК", в якій просило суд:

- витребувати від ТОВ "УКРАГРОДІМ ХК" на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради земельну ділянку площею 0,0577 га, за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва, кадастровий номер: :52:020:0121, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- витребувати від ТОВ "УКРАГРОДІМ ХК" на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради земельну ділянку площею 0,003 га, за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва, кадастровий номер: :52:020:0120, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, а також стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що земельна ділянка площею 0,0607 га, кадастровий номер: :52:020:0119, за адресою: м. Одеса, вул. Посмітного, 9, належить до земель комунальної власності територіальної громади м.Одеси. Рішень щодо передачі зазначеної земельної ділянки у власність або користування Одеська міська рада не приймала. При цьому, земельна ділянка площею 0,0607 га, кадастровий номер: :52:020:0119, поділена на дві окремі земельні ділянки з кадастровими номерами: :020:0120 та :020:0121, відповідно, без згоди дійсного власника, територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, що порушує право власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на зазначені земельні ділянку.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.03.2020 року (головуючий суддя Мостепаненко Ю.І.) у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі та покладено витрати по сплаті судового збору на позивача.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.10.2020 року касаційні скарги Одеської міської ради та Дачно-будівельного кооперативу "Нова Аркадія" задоволено частково, постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.06.2020 року та рішення Господарського суду Одеської області від 11.03.2020 року у справі №916/1691/19 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судових справ між суддями від 20.10.2020р. для розгляду справи №916/1691/19 визначено суддю Невінгловську Ю.М.

Ухвалою від 26.10.2020р. справу №916/1691/19 було прийнято до провадження та призначено судове засідання на 18.11.2020р.

12.11.2020р. від ТОВ «Украгродім ХК» надійшли письмові пояснення по справі, в яких відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, при цьому зазначає, що відповідно до висновків та вказівок суду касаційної інстанції вважає за належне звернути увагу суду під час нового розгляду на те, що оскільки спірна земельна ділянка станом на 10.08.2000 року відносилася до земель державної власності, перебувала у постійному користуванні ДБК «Нова Аркадія» та знаходилася в межах міста Одеси, вирішення питання щодо її вилучення у користувача та передачу безоплатно у власність фізичній особі безпосередньо входило до виключної компетенції Одеської міської ради. Як підтверджується наявними матеріалами та не заперечується учасниками даної справи, 10.08.2000 року Одеською міською радою було прийнято рішення № 1536-ХХІІІ «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га, що знаходиться у користуванні гр. ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , для дачного будівництва». Як вказує відповідач, рішення Одеської міської ради № 1536-ХХІІІ від 10.08.2000 року, в силу пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року №7-рп/2009 у справі №1-9/2009, є саме ненормативним правовим актом органу місцевого самоврядування та актом одноразового застосування, так як воно породжує права і обов`язки тільки у тих суб`єктів (ДБК «Нова Аркадія» та ОСОБА_2 ), яким воно адресовано. Отже, за думкою відповідача, 25.10.2000 року з отриманням ОСОБА_2 вищезазначеного державного акту на право приватної власності на землю І-ОД № 012661 від 25.10.2000 року, рішення Одеської міської ради № 1536-ХХІІІ від 10.08.2000 року фактично було виконано та вичерпало свою дію, а результатом його реалізації стало виникнення правовідносин щодо припинення права користування у ДБК «Нова Аркадія» та набуття права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку. З огляду на що, з урахуванням висновків Конституційного Суду України в рішенні від 16.04.2009 року, відповідач вважає, що починаючи з 25.10.2000 року Одеська міська рада втратила законне право самостійно скасувати чи змінити своє рішення № 1536-ХХІІІ від 10.08.2000 року.

Разом з тим, відповідач у своїх поясненнях наголошує, що рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися у порядку цивільного або господарського судочинства. Однак відповідач звертає увагу, що ні Одеською міською радою, ні будь-якою іншою особою рішення Одеської міської ради № 1536-ХХІІІ від 10.08.2000 року не було оскаржено в судовому порядку з точки зору його законності, а позовні вимоги про визнання такого рішення незаконним, недійсним чи його скасування не були предметом розгляду жодного судового спору. При цьому відповідач зазначає, що із змісту позовної заяви Одеської міської ради по даній справі, остання взагалі не посилається на обставину нібито незаконності свого рішення № 1536-ХХІІІ від 10.08.2000 року, як на підставу заявленого віндикаційного позову, а матеріали даної справи не містять жодних доказів на підтвердження незаконності такого рішення позивача. Зокрема, підставами свого позову Одеська міська рада зазначає обставину нібито скасування рішення № 1536-ХХІІІ від 10.08.2000 року рішенням Одеської міської ради №4250-ІV від 15.07.2005 року «Про розгляд протесту прокурора Одеської області від 27.04.2005 року № 7/1-65 исх-05» та обставину визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю І-ОД № 012661 від 25.10.2000 року рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 01.07.2011 року по справі № 2-3801/11. Крім того, відповідач вказує, що однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи вибуло це майно не з волі позивача іншим шляхом, а наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Отже, відповідач вважає, що саме відповідач є добросовісним набувачем і витребування на користь позивача із володіння відповідача спірних земельних ділянок буде непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, що становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Крім того, відповідач наполягає на застосуванні судом строків позовної давності, про що було зроблено заяву відповідачем ще 23.09.2019 р., що є підставою для відмови у позові Одеської міської ради про витребування майна з чужого володіння, оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника, а на віндикаційні позови поширюється загальна позовна давність.

17.11.2020р. від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, в яких він просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з підстав наведених у поясненнях, які є схожими з позицією відповідача.

18.11.2020р. до господарського суду надійшли пояснення представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Дачно-будівельного кооператив «Нова Аркадія», в яких він зазначає, що з рішення Одеської міської ради від 1536-ХХІІІ не вбачається наявність волі на вибуття з власності земельної ділянки площею 0,0607 га, оскільки така земельна ділянка була не індивідуалізована та не сформована та не могла бути об`єктом цивільних прав. Після ухвалення вказаного рішення, ОСОБА_2 належним чином право власності не зареєстрував, а відтак й не набув, що свідчить про те, що при скасуванні рішення Одеської міської ради 15.07.2005 року, рішенням ОМР № 1936-ХХІІІ, права ОСОБА_2 порушені не були. Крім того, у зв`язку з постановленням рішення Приморського районного суду міста Одеси від 01,07.2011 року було констатовано недійсність виданого державного акту на право приватної власності на землю на ім`я ОСОБА_2 , саме з підстав скасування рішення Одеської міської ради від 1536- XXIII. За таких обставин, на думку третьої особи, при встановленні факту відсутності волі та належного волевиявлення на відчуження спірної земельної ділянки з боку Одеської міської ради, він вважає, що жодних законодавчих обмежень для застосування віндикаційного способу захисту порушеного права територіальної громади немає, а відтак третя особа просить задовольнити позовну заяву.

У судовому засіданні 18.11.2020р. було ухвалою у протокольній формі відкладено розгляд справи на 07.12.2020р.

25.11.2020р. до суду надійшли пояснення представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Дачно-будівельного кооператив «Нова Аркадія», в яких він, серед інших обставин, зазначив, що допущена в рішенні Одеської міської ради №4250-ІV від 15.07.2005р. технічна помилка не має правовстановлюючої дії та не є підставою для зміни режиму права власності на спірні об`єкти нерухомого майна.

04.12.2020р. від представника ТОВ «Украгродім ХК» надійшли письмові пояснення, в яких відповідачем зазначено, про необґрунтованість та безпідставність тверджень представника ДБК «Нова Аркадія» щодо доведення обставин, викладених у протесті прокурора при скасуванні рішення, оскільки вказані обставини не підтверджені жодними доказами, а обов`язок доказування незаконності надання земельної ділянки у власність ОСОБА_2 покладається на позивача.

У судовому засіданні 07.12.2020р. представником Одеської міської ради було надано письмові пояснення в яких, серед іншого, було зазначено, що під час ознайомлення з матеріалами справи №2-3801/11 було виявлено, що там міститься копія рішення Одеської міської ради від 29.09.2005р. №4425-ІV «Про внесення змін до рішення Одеської міської ради від 15.07.2005р. №4250-ІV Про розгляд протесту прокурора Одеської області від 27.04.2005р. №7/1-65 исх05» в якому зазначено, що «п. 1.1. замість дати «10.09.2000року» вважати дійсним дату прийняття рішення « 10.08.2000року», п. 1.2 замість номера « 1936-ІІІ» вважати дійсним номер рішення « 1536-ІІІ» і про таку обставину, як вказує позивач, достеменно було відомо і ТОВ «Украгродім ХК», оскільки він знайомився з матеріалами справи №2-3801/11 від 20.12.2019р. до вказаного пояснення представником було додано копію рішення ОМР від 29.09.2005р. №4425 та подано усне пояснення причин пропущеного процесуального строку. Вказані пояснення були залучені судом до матеріалів справи та повідомлено, що про оцінку відповідному доказу буде надано судом під час його дослідження.

У судовому засіданні 07.12.2020р. було ухвалою у протокольній формі було відкладено розгляд справи на 21.12.2020р.

21.12.2020р. від представника ОСОБА_1 надійшло заперечення проти клопотання позивача про приєднання нових доказів до матеріалів справи.

Також 21.12.2020р. від представника ОСОБА_1 надійшли додаткові письмові пояснення, в яких він зазначив, що за приписами норм законодавства України, діючого на момент прийняття Одеською міською радою свого рішення від 10.08.2000 року № 1536-ХХІІІ «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га, що знаходиться у користуванні гр. ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , для дачного будівництва», ст. 14 Конституції України було встановлено, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. В свою чергу, протест прокурора № 7/1-65исх-05 від 27.04.2005 року та рішення Одеської міської ради №4250-ІV від 15.07.2005 року ґрунтуються на тому, що спірна земельна ділянка знаходилася в користуванні родини Плешкових, а тому рішення про надання її у власність ОСОБА_2 порушує права останніх та відповідно є незаконним. Проте, за думкою третьої особи, такі висновки є абсолютно безпідставними та необґрунтованими, так, як вже наголошувалося вище, спірна земельна ділянка станом на 10.08.2000 року відносилася до земель державної власності та перебувала в постійному користуванні ДБК «Нова Аркадія», яким було надано свою згоду на вилучення у нього землі з користування. За таких обставин, надання спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 жодним чином не могло порушувати права жодних інших осіб, в т.ч. родини Плешкових, які не були ні законними власниками, ні законними користувачами цієї земельної ділянки, так як щодо них не приймалися рішення Одеською міською радою про надання цієї землі у власність чи користування та відповідно не видавалися останнім державні акти на право власності чи право користування нею. Окрім того, третя особа наголошує, що наведені протест та рішення містять не підтверджені жодними належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами припущення, що відповідне рішення Одеської міської ради № 1536-ХХІІІ від 10.08.2000 року було прийнято всупереч вимогам ч. 4 ст. 17 ЗК України, без проекту відведення земельної ділянки та його погодження з землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури. Отже, за думкою третьої особи, враховуючи, що відповідне рішення № 1536-ХХІІІ від 10.08.2000 року приймалося саме Одеською міською радою на підставі наявних у неї матеріалів та документів, то саме остання мала в своєму розпорядженні відповідні докази та могла їх надати до суду на підтвердження відповідної обставини, проте не скористалася таким своїм процесуальним правом.

21.12.2020р. від Одеської міської ради надійшли нові письмові пояснення, в яких позивач наполягає на задоволенні позовних вимог, при цьому до даних письмових пояснень був долучений лист департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 09.12.2020р. з додатками.

У судовому засіданні 21.12.2020р. судом було оголошено ухвалу у протокольній формі про продовження строку розгляду справи у підготовчому провадженні на 30 днів та відкладення підготовчого засідання на 15.01.2021р.

У судовому засіданні 15.01.2021р. суд ухвалою у протокольній формі оголосив про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 25.01.2021р.

Під час розгляду справи по суті, судом було заслухано вимоги та заперечення учасників справи, а також у судовому засіданні 25.01.2021р. було оголошено перерву в межах встановлених строків розгляду справи до 05.02.2021р.

Під час дослідження доказів, в судовому засіданні 05.02.2021р., судом було зазначено про долучення до матеріалів та врахування у якості доказу додану представником позивача до письмових пояснень 07.12.2020р. копію рішення Одеської міської ради від 29.09.2005р. №4425-ІV «Про внесення змін до рішення Одеської міської ради від 15.07.2005р. №4250-ІV Про розгляд протесту прокурора Одеської області від 27.04.2005р. №7/1-65 исх05».

При прийнятті даного доказу судом було зазначено, що для прийняття обґрунтованого рішення, ухваленого на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, оскільки даний доказ має істотне значення для справи та йому повинна бути надана вмотивована оцінка судом, враховуючи завдання господарського судочинства, які превалюють над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, суд буде враховувати даний доказ при ухваленні судового рішення.

В судовому засіданні 05.02.2021р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено сторонам, що повний текст буде складено 12.02.2021р.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, суд встановив:

Рішенням Одеської міської ради №1536-ХХІІІ від 10.08.2000р. "Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,607 га, що знаходиться у користуванні гр. ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , для дачного будівництва" вилучено із землекористування Дачно-Будівельного кооперативу "Нова Аркадія" (за згодою ДБК) земельну ділянку площею 0,607 га за адресою: АДРЕСА_2 , та передано у приватну власність гр. ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,607 га за адресою: АДРЕСА_2 , для дачного будівництва.

За змістом даного рішення, керуючись ст.ст. 3, 6, 10, 17, 30, 31, 67 Земельного кодексу України, постановою Верховною Ради України «Про земельну реформу» від 18.12.1990 року, постановою Верховною Ради України «Про продовження дії пункту 6 постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 17.12.1999 року, рішенням Одеської міської ради № 83-ХХІІ від 16.05.1996 року «Про внесення змін до генерального плану м. Одеси в частині збереження територій індивідуального житлового і дачного фонду», розглянувши заяву гр. ОСОБА_2 , подані документи, матеріали Одеського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, висновок управління земельних ресурсів, Одеською міською радою було вирішено, серед іншого:

- вилучити із землекористування Дачно-будівельного кооперативу «Нова Аркадія» (за його згодою) земельну ділянку площею 0,0607 га за адресою: АДРЕСА_2 ;

- передати у приватну власність гр. ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0607 га за адресою: АДРЕСА_2 , для дачного будівництва;

- зобов`язати гр. ОСОБА_2 дотримуватись положень ст. ст. 40,115 Земельного кодексу України, замовити в управлінні земельних ресурсів оформлення державного акта на право приватної власності на землю відповідно до п. 2 цього рішення;

- управлінню земельних ресурсів видати гр. ОСОБА_2 державний акт на право приватної власності на землю відповідно до п. 2 цього рішення.

На підставі вказаного рішення Одеської міської ради №1536-ХХІІІ від 10.08.2000р. ОСОБА_2 було видано державний акт на право приватної власності на землю серії І-ОД № 012661 від 25.10.2000р.

03.02.2005р. між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарований) було укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу Косаревою Т.В., зареєстрований в реєстрі за №86, відповідно до п.1 якого, дарувальник передав, а обдарований прийняв в дар земельну ділянку площею 0,0607 гектарів для дачного будівництва, яка розташована по АДРЕСА_2 (земельна ділянка), без змін її цільового призначення. Ця земельна ділянка належить дарувальнику на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії І-ОД №012661, виданого Одеською міською радою. Цільове призначення земельної ділянки - для дачного будівництва.

Як вбачається із матеріалів справи, 27.04.2005р. прокурором Одеської області старшим радником юстиції Шаховим В.Ф. було внесено протест №7/1-65 исх-05 на рішення сесії Одеської міської ради від 10.09.2000р. №1936-ХХІІІ з вимогою скасувати, як незаконне, рішення Одеської міської ради №1936-ХХІІІ від 10.09.2000р. про передачу в приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га, що знаходиться у користуванні гр. ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , для дачного будівництва.

Рішенням Одеської міської ради від 15.07.2005р. №4250-ІV «Про розгляд протесту прокурора Одеської області від 27.04.2005р. №7/1-65 исх-05» було задоволено зазначений протест прокурора Одеської області на рішення Одеської міської ради №1936-ІІІ від 10.09.2000р. „Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га гр. ОСОБА_2 за адресою; АДРЕСА_2 для дачного будівництва" та скасовано рішення Одеської міської ради №1936-ІІІ від 10.09.2000р. „Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га гр. ОСОБА_2 за адресою; АДРЕСА_2 , для дачного будівництва".

Як встановлено під час нового розгляду справи, рішенням Одеської міської ради від 29.09.2005р. №4425-ІV «Про внесення змін до рішення Одеської міської ради від 15.07.2005р. №4250-ІV «Про розгляд протесту прокурора Одеської області від 27.04.2005р. №7/1-65 исх-05», відповідно до ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», з метою усунення технічної помилки у тексті рішення Одеської міської ради від 15.07.2005 року №4250-ІV та приведення його у відповідність з вимогами чинного законодавства, Одеська міська рада вирішила внести зміни до рішення Одеської міської ради від 15.07.2005р. №4250-ІV «Про розгляд протесту прокурора Одеської області від 27.04.2005р. №7/1-65 исх-05» в частині, що стосується дати прийняття рішення та його номеру:

- замість дати « 10.09.2000 року» вважати дійсним дату прийняття рішення « 10.08.2000 року»;

- замість номера « 1936-ІІІ» вважати дійсним номер рішення « 1536-ІІІ».

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.07.2011р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21.06.2012р. у цивільній справі №2-3801/11, визнано недійсним свідоцтво про право власності на дачні будівлі від 20.07.2000р. №477 на 14/100 дачної будівлі розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , на ім`я ОСОБА_2 та державний акт на право приватної власності на землю №4451 від 25.10.2000р., за адресою: АДРЕСА_2 , виданий на ім`я ОСОБА_2 .

Додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.04.2013р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.03.2014р., в задоволенні позову ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання недійсним рішення сесії Одеської міської ради №4250-IV від 15.07.2005р. відмовлено.

07.10.2016 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 15.09.2016р., Управлінням Держгеокадастру в місті Одесі Одеської області було проведено державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки, площею 0,0607 га за адресою: АДРЕСА_2 , із присвоєнням їй кадастрового номера: :52:020:0119.

З наявного в матеріалах справи витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-016 від 07.10.2016р. (том 5 а.с.23, 24) вбачається, що власником земельної ділянки, площею 0,0607 га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :52:020:0119, є ОСОБА_2 , документ, що є підставою для виникнення права власності - рішення Одеської міської ради № 1536-ХХІІ від 10.08.2000р., документ, що посвідчує право - державний акт від 25.10.2000 І-ОД 012661.

17.10.2016р. приватний нотаріус Київського нотаріального округу Легкобит Станіслав Олександрович - на підставі договору дарування земельної ділянки від 03.02.2005 року за № 86 та прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 20.10.2016 року № 31954454, - зареєстрував за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,0607 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва, кадастровий номер :52:020:0119, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

18.11.2016р. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смекаліним С.О., та зареєстрованим в реєстрі за №433, ОСОБА_3 продав ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0607 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Цільове призначення земельної ділянки - для індивідуального дачного будівництва. Кадастровий номер земельної ділянки :52:020:0119.

На підставі нотаріальної заяви ОСОБА_1 від 22.11.2016р. земельну ділянку площею 0,0607 га, кадастровий номер :52:020:0119 за адресою: АДРЕСА_2 , було поділено на дві земельні ділянки, одна площею 0,0577 га - кадастровий номер :52:020:0121, друга - 0,003 га кадастровий номер :52:020:0120.

Утворені в результаті поділу вищенаведені земельні ділянки 20.12.2016 року Управлінням Держгеокадастру в місті Одесі були зареєстровані в Державному земельному кадастрі, а право власності на них за ОСОБА_1 було зареєстровано в Державному реєстрі прав 27.12.2016 року згідно рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятими державним реєстратором ДП "Центр обслуговування громадян" Патрашку К.В. (реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна 101 та 101).

Відповідно до Рішення Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю „Украгродім ХК" від 17 жовтня 2018р., що оформлено Протоколом №17/10 від 17.10.2018р. ОСОБА_1 вніс в Статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю „Украгродім ХК" земельну ділянку кадастровий номер :52:020:0120, загальною площею 0,003 га та земельну ділянку кадастровий номер кадастровий номер :52:020:0121, загальною площею 0,0577 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Також, в матеріалах справи наявний Акт №17/10 оцінки вартості та приймання-передачі майна, що вноситься до Статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю „Украгродім ХК", відповідно до якого гр. ОСОБА_1 вніс, а Товариства з обмеженою відповідальністю „Украгродім ХК" прийняло земельну ділянку кадастровий номер :52:020:0120, загальною площею 0,003 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та наявний Акт №17/10-1 оцінки вартості та приймання-передачі майна, що вноситься до Статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю „Украгродім ХК", відповідно до якого гр. ОСОБА_4 вніс, а Товариства з обмеженою відповідальністю „Украгродім ХК" прийняло земельну ділянку кадастровий номер :52:020:0121, загальною площею 0,0577 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна № 168971444 від 03.06.2019р. та № 168971793 від 03.06.2019р. судом встановлено, що власником земельної ділянки кадастровий номер :52:020:0120, загальною площею 0,003 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та земельної ділянки кадастровий номер :52:020:0121, загальною площею 0,0577 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , є Товариство з обмеженою відповідальністю „Украгродім ХК".

В обґрунтування заявлених позовних вимог Одеська міська рада те, що рішенням Одеської міської ради № 4250-IV від 15.07.2005р. скасовано рішення Одеської міської ради від 10.09.2000 року № 1936-ІІІ "Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га, що знаходиться у користуванні ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , для дачного будівництва" та те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.07.2011р. у справі №2-3801/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21.06.2012р., зокрема, визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю від 25.10.2000 року № 4451, виданий на ім`я ОСОБА_2 , позивач зазначає, що земельна ділянка площею 0,0607 га, за адресою: АДРЕСА_2 , (яка поділена в подальшому на 2 окремі земельні ділянки) належить до земель комунальної власності територіальної громади м.Одеси, при цьому, Одеською міською радою рішення про передачу у власність або користування будь - яким юридичним або фізичним особам не приймалось, отже, вважає, що вказані земельні ділянки підлягають витребуванню у відповідача на користь Одеської міської ради.

При цьому Одеська міська рада, посилаючись на ст. 330, 387, 388 ЦК України та на постанову ВСУ від 17.12.2014 року у справі № 6-140цс 14, оскільки Одеською міською радою рішення про передачу у власність або користування будь - яким юридичним або фізичним особам не приймалось, вважає, що вказані земельні ділянки підлягають витребуванню на користь Одеської міської ради.

В межах даної справи, відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності, відповідно до якої останній просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності, що є додатковою підставою для відмови у позові Одеської міської ради про витребування майна з чужого володіння. В обґрунтування зазначеної заяви відповідач вказує, що Одеська міська рада звернулась з позовом до суду про витребування майна з чужого незаконного володіння з шістнадцятирічним пропущенням строку позовної давності, оскільки, майно, яке витребовує позивач вибуло з його волі у 2000 р. на підставі рішення ОМР від 10.08.2000р. №1936-XXIII та, на думку відповідача, строк звернення з віндикаційним позовом до суду сплив щонайменше у 2003р., при цьому під час розгляду справи по суті представником відповідача також було заявлено про сплив строку позовної давності з 27.04.2008року.

Позивач щодо застосування позовної давності заперечує, посилаючись на те, що позивачу стало відомо про порушення свого права 17.10.2016 року - з дати, коли приватний нотаріус Київського нотаріального округу Легкобит Станіслав Олександрович на підставі договору дарування земельної ділянки від 03.02.2005 року за № 86 та прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 20.10.2016 року № 31954454 зареєстрував за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,0607 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва, кадастровий номер :52:020:0119, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 (за рахунок якої сформовані земельні ділянки, кадастровий номер: :52:020:0121 та :52:020:0120).

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ця норма права визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

З огляду на положення статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення.

Відтак задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності в нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

Відповідно до статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про місцеве самоврядування" місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Частиною першою ст. 10 цього Закону передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно із приписами ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Статтею 83 ЗК України передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності.

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.4 ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як слідує зі змісту позовних вимог Одеською міською радою заявлено віндикаційний позов про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача.

Відповідно до приписів статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (ч.1). Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (ч.2). Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч.3).

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі вказаною статтею залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, за оплатним договором чи ні, а також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння.

Виходячи із викладеного, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Стаття 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначає виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад. Згідно пункту 34 частини 1 цієї статті виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин відповідно до закону.

Отже, оскільки позивач у даній справі - Одеська міська рада, є колегіальним органом, питання регулювання земельних відносин, які є спірними у даній справі, здійснюється на пленарному засіданні шляхом прийняття відповідних рішень, які і відображають волевиявлення Одеської міської ради, що діє від імені власнка.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті).

Отже, з урахуванням викладених вище норм матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача є встановлення під час розгляду спору про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи вибуло це майно не з волі позивача.

Згідно ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

За приписами ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд наголошує, що виходячи з аналізу зазначених норм права, обов`язок доказування тих обставин, на які посилаються учасники судового процесу, як на підставу своїх вимог або заперечень покладено на сторони, при цьому суд позбавлений права самостійно збирати докази, крім випадків встановлених кодексом.

Як встановлено судом під час розгляду справи наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що рішенням Одеської міської ради №1536-ХХІІІ від 10.08.2000р. "Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,607 га, що знаходиться у користуванні гр. ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , для дачного будівництва" вилучено із землекористування Дачно-Будівельного кооперативу "Нова Аркадія" (за згодою ДБК) земельну ділянку площею 0,607 га за адресою: АДРЕСА_2 , та передано у приватну власність гр. ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,607 га за адресою: АДРЕСА_2 , для дачного будівництва.

На підставі рішення Одеської міської ради №1536-ХХІІІ від 10.08.2000р. ОСОБА_2 було видано державний акт на право приватної власності на землю серії І-ОД № 012661 від 25.10.2000р., зазначене не спростовується сторонами.

03.02.2005р. між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарований) було укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу Косаревою Т.В., зареєстрований в реєстрі за №86, відповідно до п.1 якого, дарувальник передав, а обдарований прийняв в дар земельну ділянку площею 0,0607 гектарів для дачного будівництва, яка розташована по АДРЕСА_2 (земельна ділянка), без змін її цільового призначення. Ця земельна ділянка належить дарувальнику на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії І-ОД №012661, виданого Одеською міською радою. Цільове призначення земельної ділянки - для дачного будівництва.

З наявного в матеріалах справи витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-016 від 07.10.2016р. (том 5 а.с.23, 24) вбачається, що 07.10.2016р. було проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,0607 га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :52:020:0119 за ОСОБА_2 , на підставі рішення Одеської міської ради № 1536-ХХІІ від 10.08.2000р., та державного акт від 25.10.2000 І-ОД 012661.

17.10.2016р. приватний нотаріус Київського нотаріального округу Легкобит Станіслав Олександрович - на підставі договору дарування земельної ділянки від 03.02.2005 року за № 86 та прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 20.10.2016 року № 31954454, - зареєстрував за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,0607 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва, кадастровий номер :52:020:0119, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

18.11.2016р. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смекаліним С.О., та зареєстрованим в реєстрі за №433, ОСОБА_3 продав ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0607 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Цільове призначення земельної ділянки - для індивідуального дачного будівництва. Кадастровий номер земельної ділянки :52:020:0119.

На підставі нотаріальної заяви ОСОБА_1 від 22.11.2016р. земельну ділянку площею 0,0607 га, кадастровий номер :52:020:0119 за адресою: АДРЕСА_2 , було поділено на дві земельні ділянки, одна площею 0,0577 га - кадастровий номер :52:020:0121, друга - 0,003 га кадастровий номер :52:020:0120.

Утворені в результаті поділу вищенаведені земельні ділянки 20.12.2016 року Управлінням Держгеокадастру в місті Одесі були зареєстровані в Державному земельному кадастрі, а право власності на них за ОСОБА_1 було зареєстровано в Державному реєстрі прав 27.12.2016 року згідно рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятими державним реєстратором ДП "Центр обслуговування громадян" Патрашку К.В. (реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна 101 та 101).

Відповідно до Рішення Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю „Украгродім ХК" від 17 жовтня 2018р., що оформлено Протоколом №17/10 від 17.10.2018р. ОСОБА_1 вніс в Статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю „Украгродім ХК" земельну ділянку кадастровий номер :52:020:0120, загальною площею 0,003 га та земельну ділянку кадастровий номер кадастровий номер :52:020:0121, загальною площею 0,0577 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, 27.04.2005р. прокурором Одеської області старшим радником юстиції Шаховим В.Ф. було внесено протест №7/1-65 исх-05 на рішення сесії Одеської міської ради від 10.09.2000р. №1936-ХХІІІ з вимогою скасувати, як незаконне рішення Одеської міської ради №1936-ХХІІІ від 10.09.2000р. про передачу в приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га, що знаходиться у користуванні гр. ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , для дачного будівництва.

Рішенням Одеської міської ради від 15.07.2005р. №4250-ІV «Про розгляд протесту прокурора Одеської області від 27.04.2005р. №7/1-65 исх-05» було задоволено зазначений протест прокурора Одеської області на рішення Одеської міської ради №1936-ІІІ від 10.09.2000р. „Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га гр. ОСОБА_2 за адресою; АДРЕСА_2 для дачного будівництва" та скасовано рішення Одеської міської ради №1936-ІІІ від 10.09.2000р. „Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га гр. ОСОБА_2 за адресою; АДРЕСА_2 для дачного будівництва".

Як встановлено під час нового розгляду справи, рішенням Одеської міської ради від 29.09.2005р. №4425-ІV «Про внесення змін до рішення Одеської міської ради від 15.07.2005р. №4250-ІV «Про розгляд протесту прокурора Одеської області від 27.04.2005р. №7/1-65 исх-05», відповідно до ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», з метою усунення технічної помилки у тексті рішення Одеської міської ради від 15.07.2005 року №4250-ІV та приведення його у відповідність з вимогами чинного законодавства, Одеська міська рада вирішила внести зміни до рішення Одеської міської ради від 15.07.2005р. №4250-ІV «Про розгляд протесту прокурора Одеської області від 27.04.2005р. №7/1-65 исх-05» в частині, що стосується дати прийняття рішення та його номеру: замість дати « 10.09.2000 року» вважати дійсним дату прийняття рішення « 10.08.2000 року», замість номера «1936-ІІІ» вважати дійсним номер рішення « 1536-ІІІ».

При цьому, із змісту вказаного рішення ОМР від 29.09.2005р. вбачається, що Одеською міською радою при усуненні технічної помилки знову було невірно зазначено номер рішення « 1536-ІІІ», тоді як вірним є -« 1536-ХХІІІ».

Між тим, з урахуванням всіх наведених у справі обставин, суд вважає доведеним той факт, що рішення Одеської міської ради від 10.08.2000р. №1536-ХХІІІ було скасоване саме рішенням Одеської міської ради від 15.07.2005р. №4250-ІV, за результатом задоволення протесту прокурора Одеської області від 27.04.2005р. №7/1-65исх-05.

Отже, суд зазначає, що з урахуванням викладених норм матеріального права та встановлених під час розгляду справи обставин у справі, вибуття земельної ділянки не з волі позивача є встановленим, що є підставою для задоволення даного віндикаційного позову.

Разом з цим, аналізуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, суд доходить висновку що позивачем було пропущено строк позовної давності на звернення до суду за захистом його порушеного права.

Так, за нормами ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у ст. 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

У підпункті 2.2 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року N 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку із спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Отже, при визнанні підстави для повернення земельних ділянок позивачу саме у зв`язку із скасуванням рішення Одеської міської ради від 10.08.2000р. №1536-ХХІІІ рішенням Одеської міської ради від 15.07.2005р. №4250-ІV, перебіг стоку позовної давності в даному випадку розпочався саме з моменту скасування даного рішення та закінчився, відповідно - 15.07.2008 року.

Одеська міська рада була обізнана звичайно з вказаним рішенням та, відповідно, знала про своє порушене право, проте, в межах позовної давності, до суду не зверталась.

При цьому, у постанові від 26.11.2019 року у справі №914/3224/16 (в аналогічних правовідносинах) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки право власності територіальної громади на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли міська рада довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Також у вказаній справі Велика Палата Верховного Суду, з метою забезпечення єдності судової практики, відступила від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 6 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку ст. 388 Цивільного кодексу України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу.

Таким чином, розглядаючи віндикаційні позови суд має враховувати, що з огляду на принцип непорушності права володіння майном початок перебігу позовної давності обчислюється саме з моменту, коли майно вибуло з власності власника, та не пов`язано з ухваленням будь-яких судових рішень про порушення права такої особи.

Тобто, в даному випадку основне значення для правильного вирішення справи в даному випадку має саме момент вибуття із власності позивача спірного майна, при цьому, таке вибуття пов`язується позивачем саме із прийняттям рішення Одеської міської ради № 4250-ІV від 15.07.2005 року "Про розгляд протесту прокурора Одеської області від 27.04.2005 року № 7/1-65 исх-05", яким було задоволено зазначений протест прокурора Одеської області на рішення Одеської міської ради № 1936-ІІІ від 10.09.2000 року "Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га гр. ОСОБА_2 за адресою; АДРЕСА_2 для дачного будівництва" та скасовано рішення Одеської міської ради № 1536-ХХІІІ від 10.08.2000 року "Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га гр. ОСОБА_2 за адресою; АДРЕСА_2 , для дачного будівництва".

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" (заява N 29979/04) було сформульовано висновки відповідно до яких Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява N 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява N 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява N 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі", п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", заява N 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява N 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

При цьому потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки")

Тобто, Одеська міська рада, як суб`єкт владних повноважень та орган, який наділений певними повноваженнями, проявивши належну обачність, а також з огляду на його обізнаність ще у 2005 році, про незаконність власного рішення, яким ОСОБА_2 було надано у власність земельну ділянку, міг в належний та послідовний спосіб врегулювати питання повернення земельної ділянки до комунальної власності. При цьому, суд зауважує, що міська рада була достеменно проінформована, що на вказаній земельній ділянці розташовані житлові об`єкти та власне з приводу наявності між власниками цих об`єктів спору і було скасовано рішення Одеської міської ради №1536-ХХІІІ від 10.08.2000р., про що детально зазначено в рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 01.07.2011р. у справі №2-3801/11.

З урахуванням викладеного, оскільки позивачем не наведено поважних причин пропуску позовної давності за вимогами про витребування спірних земельних ділянок, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із спливом позовної давності.

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.У задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

2.Судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають та покладаються на позивача.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 12 лютого 2021 р.

Суддя Ю.М. Невінгловська