ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2021 р. Справа № 910/2233/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Попікової О.В.

суддів: Корсака В.А.

Євсікова О.О.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства "ВК Технополь"

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2020 (повний текст складено 08.09.2020)

у справі №910/2233/20 (суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Приватного підприємства "ВК Технополь"

до Дочірнього підприємства "Абпланалп Україна"

про стягнення 850000,00 грн.

за участю секретаря судового засідання: Руденко Н.С.,

за участю представників сторін:

від позивача: Кіріченко Т.А. - адвокат (посвідчення №165 від 09.02.2017);

від відповідача: Свірська О.О. - адвокат (посвідчення №9098/10 від 29.05.2020);

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "ВК Технополь" (надалі позивач/скаржник/ ПП «ВК Технополь») звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом про стягнення з Дочірнього підприємства "Абпланалп Україна" (надалі ДП «Абпланалп Україна»/відповідач) 850 000,00 грн. Позов обґрунтований тим, що відповідачем було поставлено позивачу обладнання, яке не відповідає вимогам і меті, для якої це обладнання поставлялося. Актами №№1-3, підписаними представниками сторін підтверджений факт того, що введення обладнання (верстата) не відбулося. Договір між сторонами не укладався, а тому, на підставі статті 1212 ЦК України позивач вимагає стягнути з відповідача грошові кошти, сплачені позивачем відповідачу за обладнання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.08.2020 у задоволенні позову відмовлено повністю. Рішення мотивовано тим, що: - договір між сторонами у письмовій формі не укладався, а був укладений у простій формі, шляхом обміну листами та документами, а відтак, наявність договірних правовідносин між сторонами унеможливлює застосування статті 1212 ЦК України; - позивачем не доведено наявності повноважень у представника відповідача на підсипання актів №№1-3.

Не погодившись із зазначеним рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на вказане рішення суду.

Згідно із витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.10.2020 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Попікова О.В., судді: Корсак В.А., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.11.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "ВК Технополь" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2020 у справі №910/2233/20; розгляд справи призначено на 07.12.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 заяву (клопотання) Приватного підприємства "ВК Технополь" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено; повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги Приватного підприємства "ВК Технополь" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2020 у справі №910/2233/20 відбудеться в режимі відеоконференції 07.12.2020.

01.12.2020 від Дочірнього підприємства "Абпланалп Україна" надійшов відзив на апеляційну скаргу.

07.12.2020 присутній в судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача заявила усне клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неотриманням відзиву на апеляційну скаргу та наданням можливості подати заперечення на вказаний відзив.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 розгляд справи відкладено на 20.01.2021.

У судовому засіданні 20.01.2021 було оголошено перерву на 08.02.2021.

08.02.2021 представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив скаргу задовольнити. Представник відповідача заперечував щодо доводів апеляційної скарги та просив відмовити у її задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначає позивач у позовній заяві та не заперечується відповідачем, у березні 2019 року між представниками позивача та відповідача тривали переговори щодо поставки обладнання на замовлення позивача.

18.03.2019 на електронну адресу позивача від відповідача надійшла техніко-комерційна пропозиція на кромкофрезерну машину ММВ 400 GERIMA (Німеччина). До листа було долучено розрахунок продуктивності для заявленої деталі «НІЖ» 8х124х398 з кресленням деталі: матеріал - сталь 45, програма обробки - 1000 штук/день.

27.03.2019 на електрону адресу позивача від відповідача надійшов проект договору поставки устаткування, а також рахунок №768 від 27 березня 2019 року на суму 318 445,28 грн. з ПДВ., копія якого міститься у матеріалах справи.

Вказане електронне листування з боку відповідача здійснювалося керівником відділу обробки Зуєвим Сергієм .

До матеріалів справи позивачем долучено копію роздруківок електронного листування, зокрема, лист відповідача 18.03.2019 з додатками, лист від 27.03.2019.

Відповідачем виставлено позивачу рахунок №768 від 27.03.2019 на оплату, отримання якого не заперечується позивачем та підтверджується його виконанням останнім.

Так, платіжними дорученнями від 16.04.2019 №4408 на суму 100000,00 грн., від 07.05.2019 №50 на суму 50000,00 грн., від 10.05.2019 №83 на суму 50000,00 грн., від 13.05.2019 року №95 на суму 50000,00 грн., від 20.05.2019 №232 на суму 600000,00 грн. позивачем на користь відповідача були перераховані кошти в загальній сумі 850000,00 грн. з призначенням платежу: за верстат згідно рахунку №768 від 27.03.2019.

Згідно з товарно-транспортною накладною №402 від 24.06.2019 перевізник ОСОБА_2 доставив на адресу: 25014, м. Кропивницький, вул. Мурманська, 12 напівавтоматичний кромкофрезерний верстат Gerima ММВ 400, що не заперечується сторонами.

Наявними в матеріалах справи актами №1 від 27.06.2019, №2 від 02.07.2019, №3 від 12.08.2019, підписаними з боку позивача начальником виробництва Козицьким Р. , а з боку відповідача керівником відділу листообробки Зуєвим С., зафіксовано не введення в експлуатацію верстата GERIMA ММВ 400. Підставами не введення в експлуатацію верстата в актах зазначено невідповідність вимогам Технічного завдання, зокрема, щодо кількості виготовлених деталей за годину.

02.10.2019 позивач направив відповідачу лист №02/10-19, в якому повідомив, що не має наміру укладати договір поставки обладнання, просив протягом 7 днів з моменту отримання цієї вимоги вивезти верстат з території позивача та повернути 850 000,00 грн., сплачених позивачем відповідачу.

20.12.2019 у відповідь на лист позивача від 02.10.2019 відповідач направив позивачу лист №1352, в якому зазначив, що 26.03.2019 між позивачем та відповідачем був укладений договір №UA/2019/SWD/1/00008 на постачання напівавтоматичного кромкофрезерного верстату, шляхом передачі електронною поштою з боку ПП ВК «Технополь» відповідач отримав договір з відбитками печатки та підписами, а тому, договір має юридичну силу і є обов`язковим до виконання. Фактами визнання юридичної сили договору є певні дії з боку його сторін: зі сторони постачальника - відповідача: виставлення рахунків, замовлення верстата на заводі в Німеччині для покупця, доставка верстата в Україну, митне оформлення устаткування, доставка обладнання до покупця, введення устаткування в експлуатацію в три етапи представником постачальника Зуєвим С.В. , 26.06.2019, 02.07.2019, 12.08.2029. Зі сторони покупця - позивача, діями, які підтвердили укладення договору, як зазначено у вказаному листі, є: - надання електронною поштою договору із печатками та підписами, проведення оплати, прийняття устаткування на підприємстві позивача, надання доступу на підприємство позивача працівників відповідача для введення в експлуатацію верстата, тощо.

Місцевий господарський суд, відмовляючи у позові, виходив із того, що між сторонами у справі виникли правовідносини на підставі договору поставки, укладеного у спрощений спосіб шляхом обміну листами, що не суперечить статті 181 ГК України. І саме наявність такого договору, на думку місцевого господарського суду, унеможливлює застосування статті 1212 ЦК України для повернення сплачених позивачем відповідачу коштів. До того ж, як встановив місцевий господарський суд, відсутні докази наявності повноважень у представника відповідача Зуєва С. на підписання актів №№1-3.

Апеляційний господарський суд з приводу таких висновків місцевого господарського суду зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України).

Згідно зі статтею 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 208 ЦК України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Водночас, згідно із п.п. 1, 2 ч. 1 статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією з сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч. 1 статті 207 ЦК України).

Згідно із ч. 1 статті 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у письмовій формі. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телефонограмами тощо, а також прийняттям до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як зазначено у постановах Верховного Суду від 11.06.2019 у справі №904/2882/18, від 24.09.2019 у справі №922/1151/18, від 28.12.2019 у справі №922/788/19, роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», відповідно до якої електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Відповідно до частин першої, другої статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, яка використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершує створення електронного документа.

Відповідно до статті 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірним або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах пр. суті справ, поясненнях учасників справи, їх представників.

Таким чином, незважаючи на те, що електронні роздруківки з електронних пошт позивача та відповідача не містять електронних підписів останніх, проте сторони посилаються на переписку, викладену в цих роздруківках, не заперечують їх змісту, колегія суддів приймає такі докази та обставини, викладені в них.

Враховуючи встановлені у даній справі обставини, керуючись наведеними вище нормами, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що між сторонами укладено договір поставки у спрощений спосіб, що не суперечить вимогам статті 181 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

В силу статей 75, 86 ГПК України та вищевказаної позиції Верховного Суду, колегія суддів відхиляє доводи відповідача про укладення у письмовому вигляді договору поставки, ксерокопія якого, міститься у матеріалах справи, оскільки позивач не визнає таку обставину, оригіналу договору відповідачем до суду ані першої, ані апеляційної інстанції не надано.

Згідно зі статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, як встановлено нормами ч. 2 статті 712 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 статті 665 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 673 ЦК України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. Якщо продавець при укладенні договору купівлі-продажу був повідомлений покупцем про конкретну мету придбання товару, продавець повинен передати покупцеві товар, придатний для використання відповідно до цієї мети. У разі продажу товару за зразком та (або) за описом продавець повинен передати покупцеві товар, який відповідає зразку та (або) опису.

Як вказувалося вище, підставами для звернення із даним позовом стали наступні обставини: постачання відповідачем позивачу кромкофрезерного верстату, продуктивність виробництва якого не відповідає погодженій сторонами продуктивності, а саме: 1000 штук на день. Предметом позову є вимога про стягнення з відповідача грошових коштів 850000,00 грн. на підставі статті 1212 ЦК України, сплачених позивачем відповідачу на підставі рахунку на оплату замовлення №768 від 27.03.2019 за кромкофрезерний верстат.

Згідно з ч.ч. 1 та 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений раніше у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18.

А якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч. 2 статті 11 ЦК України.

Як встановлено вище, зобов`язання відповідача поставити товар, а позивача оплатити його вартість, мають договірний характер, що, як вірно зазначив місцевий господарський суд, унеможливлює застосування до спірних правовідносин приписів статті 1212 Цивільного кодексу України. Такий висновок, з яким погоджується й суд апеляційної інстанції, кореспондується із висновками Верховного Суду у наведених постановах.

Повідомлення позивача в листі від 02.10.2019 №02/10-19 про відсутність наміру укладати в подальшому письмовий договір поставки з відповідачем, за умови доведеності обставин укладання між сторонами договору у спрощений спосіб, шляхом обміну листами та документами відповідно до статті 181 ГК України, не спростовує висновок суду про відсутність підстав для повернення сплачених позивачем коштів на підставі статті 1212 ЦК України.

Разом з тим колегія суддів зазначає, що відповідне визначення позивачем матеріально-правового обґрунтування позову, унеможливлює його задоволення, а здійснення самостійного перекваліфікування такого обґрунтування призведе до зміни підстав позову, що знаходиться поза межами компетенції суду апеляційної інстанції.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що місцевий господарський суд безпідставно не взяв до уваги акти №№1-3, підписані з боку відповідача Зуєвим С , проте, взяв до уваги рахунок №768, який, як стверджує позивач, направлявся з електронної адреси Зуєва С. , колегія суддів зазначає, що як вбачається із матеріалів справи, електронні роздруківки з електронної пошти Зуєва С. містять ідентифікацію того, що вони дійсно відправлялися електронним шляхом (зокрема, електронні адреси від кого лист, електронні адреси адресата, дату та час направлення листа, тощо, тобто містять ознаки, притаманні електронному листуванню). В той же час, копія рахунку №768 не має жодних відміток щодо його направлення саме електронною поштою з електронної скриньки Зуєва С.

Доводи скаржника про здійснення ним оплат за рахунком №768 поза строком, встановленим у цьому рахунку, що свідчить про акцепт пропозиції поза межами строку для відповіді на оферту (статті 643 ЦК України), визнаються апеляційною інстанцією юридично неспроможними та не свідчать про відсутність укладеного між сторонами договору у спрощений спосіб відповідно до статті 181 ГК України, укладення (існування) якого підтверджується й іншими матеріалами справи.

Посилання апелянта на акти №1-3, якими на його думку підтверджується не досягнення мети придбання товару, не спростовують висновок суду щодо відсутності правових підстав для повернення коштів в порядку статті 1212 ЦК України.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі "Трофимчук проти України" №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

За таких обставин решту аргументів скаржника, окрім викладених у мотивувальній частині постанови, суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття даної постанови.

Згідно з п. 1) ч. 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 276 ГПК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування рішення місцевого господарського суду у цій справі.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги у відповідності до статті 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 74, 180, 269, 271, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "ВК Технополь" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2020 у справі №910/2233/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2020 у справі №910/2233/20 залишити без змін.

3. Справу №910/2233/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту за наявності підстав, передбачених у п. 2 ч. 3 статті 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 08.02.2021.

Головуючий суддя О.В. Попікова

Судді В.А. Корсак

О.О. Євсіков