ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2021 справа №914/2803/20

Господарський суд Львівської області у складі судді Король М.Р., за участі секретаря судового засідання Чорної І.Б., розглянувши справу

за позовом: Приватного акціонерного товариства «Міжнародна акціонерна авіаційна компанія «УРГА»

до відповідача: Приватного підприємства «Авіафінсервіс»

про: стягнення 240295,06грн.,

Представники

позивача: Пастух В.В.;

відповідача: не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

27.10.2020р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства «Міжнародна акціонерна авіаційна компанія «УРГА» до Приватного підприємства «Авіафінсервіс» про стягнення 240295,06грн.

02.11.2020р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу у цій справі, відповідно до якої, ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 25.11.2020р.; явку представників сторін у підготовче засідання визнати обов`язковою; викликати представників сторін у підготовче засідання.

20.11.2020р. на електронну адресу суду від позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№33430/20.

Крім того, 20.11.2020р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу у цій справі, відповідно до якої, ухвалив: клопотання позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задовольнити; підготовче засідання у справі №914/2803/20, призначене на 25.11.2020р. о 11:45год, провести в режимі відеоконференції, проведення якої доручити Господарському суді Кіровоградської області.

24.11.2020р. на електронну адресу суду від позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання без участі представника останнього, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№33766/20.

У підготовчому засіданні 25.11.2020р. сторони участь повноважних представників не забезпечили.

Протокольною ухвалою від 25.11.2020р. підготовче засідання відкладено на 09.12.2020р.

Крім того, ухвалами від 27.11.2020р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст.120-121 ГПК України, викликав сторін у цій справі та повідомив про дату, час та місце проведення підготовчого засідання.

03.12.2020р. на електронну адресу суду від позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№34689/20.

07.12.2020р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу у цій справі, відповідно до якої, ухвалив: заяву представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задовольнити; забезпечити участь представника позивача - Пастух Вікторії Віталіївні в підготовчому засіданні у справі №914/2803/20, відкладеному на 09.12.2020р. о 11:30год., в режимі відеоконференції; проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції здійснити за допомогою системи відеоконференцзв`язку «EаsyCon» (https://vkz.court.gov.ua/).

У підготовче засідання 09.12.2020р. з`явився представник позивача. Відповідач участь повноважного представника у вищевказаному підготовчому засіданні не забезпечив, причин неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення підготовчого засідання.

Протокольною ухвалою від 09.12.2020р. підготовче засідання відкладено на 23.12.2020р.

Крім того, ухвалою від 09.12.2020р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст.120-121 ГПК України, викликав відповідача у цій справі та повідомив про дату, час та місце проведення підготовчого засідання.

11.12.2020р., на адресу суду від позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№35518/20.

Враховуючи тимчасову втрату працездатності судді Король М.Р., 21.12.2020р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу у цій справі, відповідно до якої, ухвалив: заяву представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задовольнити; забезпечити участь представника позивача - Пастух Вікторії Віталіївні в підготовчому засіданні у справі №914/2803/20, відкладеному на 23.12.2020р. о 12:30год., в режимі відеоконференції; проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції здійснити за допомогою системи відеоконференцзв`язку «EаsyCon» (https://vkz.court.gov.ua/).

У підготовче засідання 23.12.2020р. з`явився представник позивача. Відповідач участь повноважного представника у вищевказаному підготовчому засіданні не забезпечив, причин неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення підготовчого засідання.

Протокольною ухвалою від 23.12.2020р. продовжено строк підготовчого провадження на 30 календарних днів та відкладено підготовче засідання на 13.01.2021р.

Крім того, ухвалою від 23.12.2020р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст.120-121 ГПК України, викликав відповідача у цій справі та повідомив про дату, час та місце проведення підготовчого засідання.

29.12.2020р. на адресу суду від позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№36951/20.

04.01.2021р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу у цій справі, відповідно до якої, ухвалив: заяву представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задовольнити; забезпечити участь представника позивача - Пастух Вікторії Віталіївні в підготовчому засіданні у справі №914/2803/20, відкладеному на 13.01.2021р. о 12:30год., в режимі відеоконференції; проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції здійснити за допомогою системи відеоконференцзв`язку «EаsyCon» (https://vkz.court.gov.ua/).

У підготовче засідання 13.01.2021р. з`явився представник позивача. Відповідач участь повноважного представника у вищевказаному підготовчому засіданні не забезпечив, причин неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення підготовчого засідання.

13.01.2021р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу у цій справі, відповідно до якої, ухвалив: закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті; призначити судове засідання з розгляду спору по суті на 03.02.2021р.; явку представників учасників справи у судове засідання з розгляду спору по суті визнати обов`язковою.

25.01.2021р. на адресу суду від позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№1710/21.

26.01.2021р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу у цій справі, відповідно до якої, ухвалив: заяву представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задовольнити; забезпечити участь представника позивача - Пастух Вікторії Віталіївні в судовому засіданні з розгляду спору по суті у справі №914/2803/20, призначеному на 03.02.2021р. о 11:30год., в режимі відеоконференції; проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції здійснити за допомогою системи відеоконференцзв`язку «EаsyCon» (https://vkz.court.gov.ua/).

У судове засідання 03.02.2021р. з розгляду спору по суті з`явися представник позивача. Відповідач участь повноважного представника у вищевказаному судовому засіданні з розгляду спору по суті не забезпечив.

Протокольною ухвалою від 03.02.2021р. судове засідання з розгляду спору по суті відкладено на 10.02.2021р.

Крім того, ухвалою від 03.02.2021р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст.120-121 ГПК України, викликав відповідача у цій справі та повідомив про дату, час та місце проведення судового засідання з розгляду спору по суті.

08.02.2021р. на адресу суду від позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№2980/21.

08.02.2021р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу у цій справі, відповідно до якої, ухвалив: заяву представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задовольнити; забезпечити участь представника позивача - Пастух Вікторії Віталіївні в судовому засіданні з розгляду спору по суті у справі №914/2803/20, відкладеному на 10.02.2021р. о 15:00год., в режимі відеоконференції; проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції здійснити за допомогою системи відеоконференцзв`язку «EаsyCon» (https://vkz.court.gov.ua/).

У судове засідання 10.02.2021р. з розгляду спору по суті з`явися представник позивача. Відповідач участь повноважного представника у вищевказаному судовому засіданні з розгляду спору по суті не забезпечив.

При цьому, з метою належного повідомлення сторін, в тому числі і відповідача у справі, ухвали Господарського суду Львівської області у цій справі надсилалися засобами поштового зв`язку на адреси їх місцезнаходження.

Згідно з п.п.1, 2 розділу ІІ Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України №958 від 28.11.2013р., нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку): 1) місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1; 2) у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+2; 3) між районними центрами різних областей України (у тому числі для міст обласного підпорядкування) - Д+4, пріоритетної - Д+3; 4) між іншими населеними пунктами різних областей України - Д+5, пріоритетної - Д+4, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

Враховуючи наведені вище нормативні строки пересилання поштової кореспонденції, а також адреси місцезнаходження відповідача та суду, у випадку здачі відповідачем до установи зв`язку клопотань чи заяв, такі, станом на момент ухвалення цього рішення, мали б бути отримані судом, проте, від відповідача на адресу суду жодної кореспонденції у цій справі не надходило.

Водночас, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. У пункті 41 рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» наголошується, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

При цьому, суд звертає увагу, що під час розгляду цієї справи враховано те, що, згідно з ч.1 ст.119 ГПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (ч.2 ст.119 ГПК України).

Разом з тим, відповідно до пункту 4 розділу X Прикінцеві положення Господарського процесуального кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Однак, від відповідача жодних заяв чи клопотань (в тому числі і заяви про поновлення встановленого судом строку для подання відзиву разом із відзивом на позов чи заяви про продовження строку для подання відзиву у справі) не надходило.

В силу приписів, визначених ч.1 ст.118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Правила, які регламентують етапи і терміни подачі заяви на судовий розгляд спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і відповідність нормам, а саме, принципу правової визначеності (рішення Європейського суду з прав людини у справі Ganete de Goni v. Spain (Кан`єте де Гоньі проти Іспанії). Враховуючи вищезазначене, правила, що стосуються предмета спору чи застосування цих правил, не повинні перешкоджати сторонам у отриманні доступного судового захисту (рішення Європейського суду з прав людини у справах Miragаll Escolano v. Spain (Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії); Zvolsky and Zvolska v. the Czech Republic (Звольський та Звольська проти Чехії).

В рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Пелевін проти України», у справі «Наталія Михайленко проти України» зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Суд враховує, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справ упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленні законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суд з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Водночас, необґрунтоване відкладення розгляду справи призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

У ч.3 ст.2 ГПК України визначені як основні засади (принципи) господарського судочинства, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та розумність строків розгляду справи судом (п.п.2 і 10 ч.3 зазначеної статті).

Беручи до уваги викладене, враховуючи принцип розумності строків розгляду справи судом, з метою забезпечення права на доступ до правосуддя, передбаченого Конституцією України і гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зважаючи на те, що зібрані у цій справі докази дозволяють суду встановити та оцінити конкретні обставини (факти), якими позивач обґрунтовує свої вимоги та які мають суттєве значення для вирішення цього спору, а отже, розглянути та вирішити спір й здійснити розподіл судових витрат у цій справі, підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно ч.1 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, судом, згідно вимог ГПК України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Оскільки норми ст.81 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом учасників справи подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Згідно з ч.2 ст.178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи те, що відповідач у строк, встановлений ч.1 ст.251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою Господарського суду Львівської області від 02.11.2020р. не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданим йому процесуальним правом, з огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202 та 216 ГПК України, суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній матеріалами.

Позиція позивача:

Позивач, з підстав невиконання відповідачем зобов`язань, що виникли на підставі укладеного між сторонами договору про поставку авіаційного палива для заправки повітряних суден №45/Р-2018 від 04.06.2018р., щодо поставки палива та залишення без відповіді та задоволення вимог про повернення попередньо сплачених позивачем за таке паливо грошових коштів, звернувся до суду із позовом про стягнення 230523,96грн. заборгованості.

Крім того, у зв`язку із допущеним відповідачем простроченням виконання вищевказаного зобов`язання щодо повернення грошових коштів, позивачем нараховано 3457,91грн. інфляційних втрат та 6313,19грн. трьох проценти річних за користування коштами.

За результатами дослідження наданих позивачем доказів та матеріалів справи, пояснень представника позивача, суд встановив таке:

04.06.2018р. між Приватним підприємством «Авіафінсервіс» (надалі по тексту «Постачальник», відповідач у цій справі) та Приватним акціонерним товариством «Міжнародна акціонерна авіаційна компанія «УРГА» (надалі по тексту «Покупець», позивач у цій справі) укладено договір про поставку авіаційного палива для заправки повітряних суден №45/р-2018 (надалі по тексту «Договір»), відповідно до п.1.1. якого, Постачальник зобов`язується поставляти паливо для авіаційних двигунів (надалі по тексту «Паливо») марки ТС-1, РТ або JЕТ А-1 для заправки повітряних суден (надалі по тексту «ПС») Покупця, а Покупець зобов`язується приймати Паливо, що поставлене відповідно до цього договору і сплачувати Постачальнику вартість (ціну) Палива за ціною, встановленою цим договором.

Згідно з п.2.2. Договору, поставка Палива здійснюється на умовах ЕХW або DAF - Аеропорт заправки; Аеропорт заправки (код ІАТА): ДП МА «Львів» ім.Д.Галицького, Аеропорт «Київ». Умови поставки: заправка Палива безпосередньо у паливний бак ПС Покупця.

Розрахункова кількість Палива, що повинне бути поставлене Покупцю в Аеропорті заправки в період, визначений у п.1.1. цього договору, визначається узгодженими письмовими щомісячними заявками (додатками) Покупця, які подаються на наступний місяць до 15 числа поточного місяця (пп.3.1.1. п.3.1. Договору).

Згідно заявок №324 від 17.09.2019р., №333 від 23.10.2019р., №345 від 21.11.2019р., №352 від 22.11.2019р., №362 від 27.01.2020р., №446 від 31.08.2020р., №455 від 21.09.2020р., які, як зазначає позивач, надіслано на електронну адресу відповідача, позивач просив відповідача забезпечити заправку ПС у загальній кількості 16,8т (1000 + 800 + 1300 + 1500 + 1400 + 800 + 1500 + 4500 + 4000 =16800 (кг) = 16,8 (т)).

Так, відповідачем сформовано та виставлено позивачу рахунки на оплату 18т Палива на загальну суму 420400,08грн. (з ПДВ), з яких: рахунки-фактури №Р-11/09-1 від 11.09.2019р. на оплату 8т Палива на суму 190400,06 (з ПДВ), №Р-06/11-1 від 06.11.2019р. на оплату 5т Палива на суму 115000,02грн. (з ПДВ) та рахунок на оплату №АФ00-000014 від 22.10.2019р. на оплату 5т Палива на суму 115000,00грн. (з ПДВ).

Відповідно до вищевказаних рахунків, позивач здійснив оплату відповідачу грошових коштів у загальній сумі 420400,08грн., з яких: 12.09.2019р. 190400,06грн., 22.10.2019р. 115000,00грн., 07.11.2020р. 115000,02грн., що підтверджується банківськими виписками по рахунку позивача, копії яких містяться в матеріалах справи.

Разом з тим, відповідач поставив позивачу 7,978т (600 + 1399 + 804 + 560 + 1003 + 1116 + 600 + 1400 + 496 = 7978 (кг) = 7,978 (т)) Палива, загальною вартістю 189876,10грн. (з ПДВ) (11804,80 + 14279,98 + 33319,94 + 26560,75 + 23871,36 + 13327,98 + 19135,16 + 33296,15 + 14279,98 = 189876,10), що підтверджується видатковими накладними №АФ00-000270 від 21.09.2019р. на суму 11804,80грн. (з ПДВ), №АФ00-000271 від 28.09.2019р. на суму 33319,94грн. (з ПДВ), №АФ00-000272 від 28.09.2019р. на суму 14279,98грн. (з ПДВ), №АФ00-000276 від 01.10.2019р. на суму 26560,75грн. (з ПДВ), №АФ00-000277 від 05.10.2019р. на суму 23871,36грн. (з ПДВ), №АФ00-000278 від 26.10.2019р. на суму 13327,98грн. (з ПДВ), №АФ00-000279 від 29.10.2019р. на суму 19135,16грн. (з ПДВ), №АФ00-00283 від 04.11.2019р. на суму 33296,15грн. (з ПДВ), №АФ00-000284 від 06.11.2019р. на суму 14279,98грн. (з ПДВ).

Позивач стверджує, що інших поставок Палива, окрім вищевказаних, відповідачем не було здійснено.

Враховуючи викладене, як зазначає позивач, останній звертався до відповідача з вимогами повернути невикористану суму авансових платежів.

Проте, такі вимоги залишені відповідачем без відповіді та задоволення.

Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення 230523,96грн. заборгованості за непоставлене Паливо за Договором.

Крім того, у зв`язку із допущеним відповідачем простроченням виконання вищевказаного зобов`язання щодо повернення грошових коштів, позивачем нараховано 3457,91грн. інфляційних втрат та 6313,19грн. трьох проценти річних за користування коштами.

Оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити частково виходячи з такого:

згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 2 ст.11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

У відповідності до вимог ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

04.06.2018р. між сторонами укладено Договір, відповідно до п.1.1. якого, Постачальник зобов`язується поставляти Паливо для заправки ПС Покупця, а Покупець зобов`язується приймати Паливо, що поставлене відповідно до цього договору і сплачувати Постачальнику вартість (ціну) Палива за ціною, встановленою цим договором.

Цей Договір набирає чинності з моменту укладання і діє до 31.12.2018р. включно, а в частині взаєморозрахунків до моменту припинення грошових зобов`язань (п.8.1. Договору).

При цьому, враховуючи відсутність передбачених п.8.3. Договору заяв сторін про намір розірвати Договір, Договір продовжив свою дію до 31.12.2019р. та 31.12.2020р. відповідно.

Отже, на підставі укладеного Договору у сторін виникли відповідні права та обов`язки.

Згідно з п.2.2. Договору, поставка Палива здійснюється на умовах ЕХW або DAF - Аеропорт заправки; Аеропорт заправки (код ІАТА): ДП МА «Львів» ім.Д.Галицького, Аеропорт «Київ». Умови поставки: заправка Палива безпосередньо у паливний бак ПС Покупця.

Розрахункова кількість Палива, що повинне бути поставлене Покупцю в Аеропорті заправки в період, визначений у п.1.1. цього договору, визначається узгодженими письмовими щомісячними заявками (додатками) Покупця, які подаються на наступний місяць до 15 числа поточного місяця (пп.3.1.1. п.3.1. Договору).

Відповідно до заявок позивача, копії яких містяться в матеріалах справи та які, як зазначає останній, надіслано на електронну адресу відповідача, позивач просив відповідача забезпечити заправку ПС у загальній кількості 16,8т Палива.

Так, відповідачем сформовано та виставлено позивачу рахунки на оплату 18т Палива на загальну суму 420400,08грн. (з ПДВ).

На підставі вищевказаних рахунків, позивач здійснив оплату відповідачу грошових коштів у загальній сумі 420400,08грн

Водночас, відповідач поставив позивачу 7,978т Палива, загальною вартістю 189876,10грн. (з ПДВ). Доказів здійснення відповідачем інших поставок Палива сторонами не надано та матеріали справи не містять.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивачем здійснено оплату відповідачу 230523,98грн. (420400,08 - 189876,10 = 230523,98) за 10,022т (18-7,978=10,022) Палива, поставку якого відповідачем так і не здійснено.

Щодо наявності у позивача права на повернення відповідачем сплачених за поставку 10,022т Палива грошових коштів у вищевказаному розмірі, суд зазначає наступне:

відповідно до заявок позивача, останній просив відповідача поставити 16,8т Палива. При цьому, суд звертає увагу на те, що останню із зазначених у заявках заправку ПС позивача відповідач повинен був здійснити 22.09.2020р.

Таким чином, незважаючи, що строк виконання зобов`язання щодо поставки зазначеного у заявках Палива є таким, що настав, відповідачем не здійснено поставку 8,822т (16,8-7,978=8,822) Палива.

Відповідно до ч.2 ст.693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Враховуючи викладене, оскільки відповідач одержав грошові кошти за 8,822т Палива, поставку якого у встановлений строк не було здійснено останнім, у позивача виникло право вимагати повернення суми попередньої оплати за таке Паливо.

При цьому, суд звертає увагу, що загальна кількість Палива, поставку якого, відповідно до заявок, просив здійснити позивач, становить 16,8т. Разом з тим, відповідачем сформовано рахунки, а позивачем у відповідності до таких рахунків, оплачено грошові кошти за поставку 18т Палива.

Однак, передбаченої пп.3.1.1. п.3.1. Договору, заявки щодо поставки 1,2т (18 (фактично оплачено позивачем) - 16,8 (кількість Палива, зазначена у заявках, поставку якого просив здійснити позивач) = 1,2) Палива, за яке, як зазначено вище, позивачем оплачено грошові кошти, сторонами не надано та матеріали справи не містять.

Згідно положень пп.3.3.3. п.3.3. Договору, відповідно до положень якого, якщо наприкінці періоду, зазначеного в п. 1.1. на рахунку Покупця є невикористані кошти, Постачальник повинен їх зарахувати як попередню оплату за паливо на наступний період.

Проте, суд зазначає, що п.1.1. Договору жодного періоду сторонами не визначено.

Разом з тим, вдповідно до ч.2 ст.570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, сплачені позивачем відповідачу грошові кошти за поставку 1,2т Палива є авансом у розумінні положень ЦК України.

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018р. у справі №910/12382/17).

Враховуючи викладене, оскільки зобов`язання щодо поставки позивачу вищевказаних 1,2т Палива не виконано, то позивач набув право на повернення грошових коштів, сплачених відповідачу за поставку такого Палива.

Беручи до уваги наведене, оскільки, як зазначено вище, загальна вартість 10,022т оплаченого позивачем та непоставленого відповідачем Палива становить 230523,98грн., то позивач набув право на повернення грошових коштів у вищевказаному розмірі.

При цьому, строк, наданий відповідачу для повернення грошових коштів, є таким, що настав, з огляду на наступне:

так, обґрунтовуючи наявність підстав для повернення грошових коштів, позивач посилається на пп.3.3.3. п.3.3. Договору, відповідно до положень якого, якщо Покупець не користується послугами Постачальника більше ніж 60 днів, Постачальник повинен повернути невикористані кошти на розрахунковий рахунок Покупця.

Проте, суд звертає увагу, що вищевказана умова Договору не дозволяє визначити моменту, з якого у відповідача виникає обов`язок повернути невикористані кошти.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Якщо встановлені правила, не дозволяють визначити зміст умови договору, слід застосовувати тлумачення contra proferentem, а саме, - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав (позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 10.12.2020р. у справі №910/3262/16).

Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що умовами Договору не визначено строк, впродовж якого відповідач зобов`язаний був повернути позивачу грошові кошти.

Разом з тим, ч.2 ст.530 ЦК України передбачено, що, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Так, позивач стверджує, що 03.02.2020р. на поштову адресу, а 09.07.2020р. на поштову та на електронну адреси відповідача було надіслано вимогу/претензію про повернення коштів.

Проте, суд зазначає, що, відповідно до фіскального чеку ПН 55 від 06.02.2020р., поштове відправлення №531, в якому, як зазначає позивач, надіслано вимогу від 03.02.2020р., адресоване ОСОБА_1 .

Незважаючи на те, що, згідно відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, прізвище та ініціали керівника юридичної особи відповідача ОСОБА_1 є співзвучними із прізвищем та ініціалами адресата відправлення №531 (Солодовнік В.О.), відсутні підстави стверджувати, що таке відправлення було надіслано на ім`я керівника юридичної особи відповідача.

Більше того, відповідачем у цій справі є юридична особа Приватне підприємство «Авіафінсервіс», а не фізична особа, що є керівником відповідача.

Враховуючи викладене, в матеріалах справи відсутні докази надіслання на поштову адресу відповідачу вимоги вих.№231/9 від 03.02.2020р.

Щодо надіслання претензії вих.№1130/9 від 09.07.2020р. на електронну адресу відповідача, то, суд звертає увагу, що, згідно з ч.ч.1-3 ст.11 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ вважається одержаним адресатом з часу надходження авторові повідомлення в електронній формі від адресата про одержання цього електронного документа автора, якщо інше не передбачено законодавством або попередньою домовленістю між суб`єктами електронного документообігу. Якщо попередньою домовленістю між суб`єктами електронного документообігу не визначено порядок підтвердження факту одержання електронного документа, таке підтвердження може бути здійснено в будь-якому порядку автоматизованим чи іншим способом в електронній формі або у формі документа на папері. Зазначене підтвердження повинно містити дані про факт і час одержання електронного документа та про відправника цього підтвердження. У разі ненадходження до автора підтвердження про факт одержання цього електронного документа вважається, що електронний документ не одержано адресатом.

Проте, в матеріалах справи докази, підтверджуючі як факт надіслання позивачем претензії на електронну адресу відповідача, так і факт отримання відповідачем електронного документа претензії, відсутні.

Водночас, позивачем до позовної заяви додано примірник претензії вих.№1130/9 від 09.07.2020р. разом із доказами надіслання такої на адресу юридичної особи відповідача у поштовому відправленні №422.

Суд звертає увагу, що на веб-сайті АТ «Укрпошта» інформація щодо відстеження поштового відправлення №422, в тому числі і про дату вручення такого адресату, відсутня.

Разом з тим, відповідно до пп.2 п.1 та п.2 розділу II (Нормативні строки пересилання поштових відправлень) Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства Інфраструктури України №958 від 28.11.2013р., нормативні строки пересилання поштових відправлень у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+2; де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення; при пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

Отже останнім днем нормативного строку для пересилання поштового відправлення №422 був (10.07.2020р. (день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку) + 3 +1 (кількість днів, на яку збільшується строк пересилання рекомендованої письмової кореспонденції) =14.07.2020р.).

Відповідно до ч.1 ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Враховуючи викладене, першим днем визначеного ч.2 ст.530 ЦК України семиденного строку, наданого відповідачу для сплати позивачу грошових коштів, був 15.07.2020р., а останнім 21.07.2020р.

Згідно з ч.1 ст.255 ЦК України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Статтею 193 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно з ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.

З урахуванням п.30.1 ст.30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з п.8.1 ст.8 цього Закону банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Проте, доказів повернення відповідачем спірних грошових коштів, сторонами не надано та в матеріалах справи відсутні.

Статтею 599 ЦК України визначено, що за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.2 ст.237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Оскільки, як зазначено вище, позивач набув право на повернення відповідачем сплачених за поставку 10,022т Палива грошових коштів у сумі 230523,98грн., то, враховуючи положення ч.2 ст.237 ГПК України, позовні вимоги в частині стягнення 230523,96грн. заборгованості за непоставлене Паливо за Договором є такими, що підлягають задоволенню повністю.

Крім того, у зв`язку із невиконання відповідачем обов`язку щодо повернення грошових коштів, у зв`язку із допущеним відповідачем простроченням виконання вищевказаного зобов`язання щодо повернення грошових коштів, позивачем нараховано 3457,91грн. інфляційних втрат та 6313,19грн. три проценти річних за користування коштами.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами ч.2 вказаної статті визначено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, при пред`явленні позову кредитор повинен довести лише факт порушення зобов`язання, він звільняється від обов`язку доводити вину боржника. Тягар доказування відсутності вини в порушенні зобов`язання лежить на боржникові.

Позивач у цій справі довів факт порушення відповідачем зобов`язання щодо повернення грошових коштів, а відповідач не спростував належними та допустимими доказами того, що невиконання вищевказаного зобов`язання відбулося не з його вини.

Водночас, відповідачем не подано та в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували відсутність вини відповідача у невиконанні обов`язку щодо повернення позивачу спірних грошових коштів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Відповідач самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями і така відповідальність не може ставитися у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Отже, відповідач своїх зобов`язань не виконав, чим порушив вимоги ч.2 ст.193 ГК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони.

З огляду на вищенаведене, в матеріалах справи відсутні та сторонами не надано доказів, підтверджуючих наявність обставин, що, з урахуванням положень ч.1 ст.614 ЦК України, унеможливлюють покладення на відповідача відповідальності за невиконання зобов`язання щодо повернення спірних грошових коштів позивачу, в тому числі, передбаченої ст.625 ЦК України.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних, суд зазначає, що такий здійснено невірно з огляду на наступне:

як зазначено вище, останнім днем строку, наданого відповідачу для повернення позивачу спірних грошових коштів був 21.07.2020р.

Враховуючи наведене, першим днем періоду існування боргу, а отже і першим днем періоду, впродовж якого позивач вправі здійснити нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних, був 22.07.2020р.

Всупереч викладеному, відповідні нарахування позивач здійснює за період з 21.11.2019р. по 19.10.2020р.

Із врахування викладеного, судом здійснено перерахунок інфляційних втрат:

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргу
22.07.2020 - 19.10.,961,0133001,40
Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення 3457,91грн. інфляційних втрат підлягають задоволення частково, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 3001,40грн.

Крім того, судом здійснено перерахунок трьох процентів річних

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
230523,9622.07.2020 - 19.10.2020903 %1700,59
Разом з тим, суд зазначає, що отримані за результатами здійснених та наведених у позовній заяві розрахунків суми трьох процентів річних, позивач просить стягнути на його користь з відповідача як відсотки за користування грошовими коштами.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018р. у справі №910/1238/17 роз`яснила, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином, у справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами» та «проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами», причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині стягнення 6136,19грн. трьох процентів річних за користування коштами підлягають задоволення частково, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 1700,59грн.

Беручи до уваги все вищевикладене, позов слід задовольнити частково, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача коштів у сумі 235225,95грн., з яких: 230523,96грн. заборгованість за непоставлене паливо за Договором, 3001,40грн. інфляційні втрати, 1700,59грн. три проценти річних за користування коштами.

Відповідно до ст.ст.73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч.1 ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.5 ст.236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків щодо наявності підстав для часткового задоволення позову не спростовує.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне:

відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Як доказ сплати судових витрат позивач подав платіжне доручення №98115 від 19.10.2020р. про сплату судового збору в розмірі 3605,00грн. за подання позовної заяви.

Разом з тим, згідно з ч.2 ст.123 ГПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про судовий збір», судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За змістом пп.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір, розмір якого становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», станом на 1 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлено в розмірі 2102 гривні.

Враховуючи наведене, за подання до суду цього позову, позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 3604,43грн. (240295,06 (ціна позову) / 100 * 1,5 = 3604,4259 ? 3604,43 ? 2102 (розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб)).

Водночас, суд звертає увагу позивача, що згідно з п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю (ч.2 ст.7 Закону України «Про судовий збір»).

Беручи до уваги викладене вище, а також те, що відповідно до положень ГПК України та Закону України «Про судовий збір», за подання позову у цій справі позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 3604,43грн., то переплачена сума судового збору за подання позовної заяви у цій справі становить 0,57грн. (3605,00 - 3604,43 = 0,57), проте, враховуючи те, що позивачем, станом на момент ухвалення рішення у цій справі не подано, передбаченого ст.7 Закону України «Про судовий збір», клопотання, питання про повернення 0,57грн. судового збору судом не вирішується.

З підстав наведеного, розподілу між сторонами підлягає 3604,43грн. сплаченого позивачем судового збору.

Доказів понесення інших судових витрат, окрім сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору, станом на момент прийняття цього рішення, позивачем суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, в тому числі, наявність підстав для часткового задоволення позову, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 3528,39рн. (235225,95 (підлягає стягненню) / 240295,06 (заявлено до стягнення) * 3604,43 (судовий збір, що підлягав сплаті за подання цього позову) = 3528,393264 ? 3528,39). При цьому, 76,04грн. (3604,43 - 3528,39 = 76,04) судового збору слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 13, 73-74, 76-79, 86, 129, 236, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства «Авіафінсервіс» (місцезнаходження: Україна, 79016, Львівська обл., місто Львів, площа Князя Святослава, будинок 5; ідентифікаційний код: 36670047) на користь Приватного акціонерного товариства «Міжнародна акціонерна авіаційна компанія «УРГА» (місцезнаходження: Україна, 25015, Кіровоградська обл., місто Кропивницький, (Фортечний р-н), вулиця Короленка, будинок 1-А; ідентифікаційний код: 14372024) кошти у сумі 235225,95грн., з яких: 230523,96грн. заборгованість за непоставлене паливо за договором про поставку авіаційного палива для заправки повітряних суден №45/Р-2018 від 04.06.2018р., 3001,40грн. інфляційні втрати, 1700,59грн. три проценти річних за користування коштами Приватного акціонерного товариства «Міжнародна акціонерна авіаційна компанія «УРГА», а також 3528,39грн. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб - адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повний текст рішення складено 16.02.2021р.

Суддя М.Р. Король