УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

м. Київ

12.02.2021Справа № 910/219/21

Суддя Господарського суду міста Києва Селівон А.М., розглянувши

позовну заяву Головного Управління Державної податкової служби України 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19

до 1. Гр. ОСОБА_1

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК Декорт"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Головне Управління Державної податкової служби України звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до гр. ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК Декорт" про визнання недійсним укладеного між відповідачами 05.12.2018 року Договору про відступлення права вимоги № 04/12 за генеральним договором про надання кредитних послуг № 085/130-08 від 28.08.2008 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи згідно оспорюваного договору суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, у зв`язку з чим вказаний правочин має бути визнано недійсним в судовому порядку.

Суд зазначає, що судовий захист прав суб`єктів господарювання передбачає їх звернення до відповідного судового органу з метою поновлення чи визнання прав зазначених суб`єктів, якщо ці права порушені, не визнаються чи оспорюються. Втім, таке звернення до суду обумовлене дотриманням вимог процесуального закону, що надає можливість доступу особи до правосуддя та отримання нею судового захисту, гарантованого статтею 55 Конституції України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як свідчить прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

При цьому слід враховувати, що право на справедливий суд охоплює не лише стадію розгляду справи по суті, але також дотримання всіх процедур, що передбачені національним законодавством і повинні відбуватися до відкриття провадження у справі.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України", право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою; регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства і окремих осіб.

Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються та ціллю, якої прагнуть досягти (п. 31 рішення Європейського суду з прав людини від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України").

Відтак, механізм реалізації вищевказаного права, яке закріплене в Основному Законі, включає в себе необхідність дотримання вимог процесуального законодавства при зверненні до суду.

Частиною 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду.

Конституційний Суд України у рішенні від 12.06.2007 року № 2-рп/2007 вказав, що необхідно відрізняти поняття "обмеження основоположних прав і свобод" від прийнятого у законотворчій практиці поняття "фіксація меж самої сутності прав і свобод" шляхом застосування юридичних способів (прийомів), визнаючи таку практику допустимою (абзац другий пункту 10 мотивувальної частини).

При цьому, як слідує зі змісту Рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 року № 9-зп, не є порушенням права на судовий захист відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених не у відповідності до чинного законодавства.

В силу приписів ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Положеннями ст. 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. Аналогічні положення закріплені в частині 1 статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Підвідомчість - це визначена законом сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції.

Підсудність визначається колом справ у спорах, вирішення яких віднесено до підвідомчості певного господарського суду.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, у редакції, що набрала чинності 15 грудня 2017 року, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Тобто з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію, зокрема, щодо розгляду: спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи. Така юрисдикція визначається, враховуючи суб`єктний склад основного зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 року у справі № 415/2542/15-ц.

Частиною 1 статті 45 ГПК України передбачено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Судом встановлено, що відповідачем 1 у даному позові про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, є фізична особа ОСОБА_1 , при цьому в контексті приписів ст. 20 ГПК України та враховуючи зміст позовних вимог за висновками суду вказаний спір не є таким, що виник з відносин, в яких фізична особа, яка не є підприємцем, може бути стороною в господарському суді.

Наразі, предметом даного спору є визнання недійсним в судовому порядку укладеного між відповідачами Договору про відступлення права вимоги № 04/12 за Генеральним договором про надання кредитних послуг № 085/103-08 від 28.08.2008 року, який, в свою чергу, було укладено між Акціонерним товариством "Укрсоцбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "НВ Сіті", та право вимоги за яким отримано відповідачем 2 - Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Декорт" від АТ "Укрсоцбанк" як первісного кредитора за договором від 05.12.2018 року про відступлення прав вимоги за Генеральним договором про надання кредитних послуг № 085/103-08 від 28.08.2008 року.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Як вбачається викладених в позовній заяві обставин та зазначається позивачем, з укладенням оспорюваного договору про відступлення права вимоги та попереднього договору відступлення, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права.

Тобто згідно приписів ст.ст. 512, 514 ЦК України відбулась заміна кредитора в основному зобов`язанні та до нового кредитора - гр. ОСОБА_1 перейшли всі права попереднього кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, а саме право вимоги грошової заборгованості (кредитна заборгованість, відсотки за кредитом, пеня тощо) та всі інші права та обов`язки, що виникли на підставі Генерального договору про надання кредитних послуг № 085/103-08 від 28.08.2008 року.

Суд зазначає, що способи забезпечення виконання зобов`язань - це сукупність заходів, за допомогою яких сторони цивільно-правових відносин впливають одна на одну з метою належного виконання передбаченого договором економічного завдання під загрозою вчинення певних дій, які зумовлять настання негативних наслідків майнового характеру для боржника, незалежно від того чи понесе кредитор збитки фактично.

Так, згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Таким чином з урахуванням здійсненої заміни кредитора відбулась зміна суб`єктного складу сторін кредитного правочину (основного зобов`язання), а отже предметом позовних вимог у даній справі не є правочин, укладений в забезпечення виконання основного зобов`язання за участі фізичної особи, що виключає віднесення такого спору до господарської юрисдикції.

При цьому позиція господарського суду щодо визначення суб`єктного складу правочину у даному спорі підтверджується правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2020 року у справі № 638/22396/14-ц.

Окрім цього, положення ч. 2 ст. 29 ГПК України щодо можливості пред`явлення позову у спорі за участю кількох відповідачів за місцезнаходженням чи місцем проживання одного з відповідачів, застосовуються за умови дотримання юрисдикції під час звернення особи до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Враховуючи, що позов подано до відповідачів, одним з яких є фізична особа, суд відмовляє у відкритті провадження у справі, оскільки позовна заява з визначеним суб`єктним складом та змістом позовних вимог не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Частиною 6 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

З огляду на наведене, суд доходить висновку про те, що даний спір за своєю правовою природою є цивільним та даний спір віднесено до юрисдикції місцевого загального суду.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 175, ст.ст. 232, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження у справі за позовною заявою Головного Управління Державної податкової служби України до гр. ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК Декорт" про визнання недійсним договору.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання 12.02.2021 року та може бути оскаржена у порядку та строки, встановлені ст.ст. 254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя А.М.Селівон