ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2021 р. м.Київ Справа№ 910/1487/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Тарасенко К.В.

за участю секретаря судового засідання Салій І.О.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 04.02.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційних скарг Національного комплексу "Експоцентр України" та Державного управління справами

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2020

у справі №910/1487/20 (суддя Стасюк С.В.)

за позовом Приватного підприємства "Віді-Мистецтво"

до Національного комплексу "Експоцентр України",

треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1. Київська міська державна адміністрація;

2. Державне управління справами

про визнання договору особистого земельного сервітуту укладеним

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Приватне підприємство "Віді-Мистецтво" (далі - позивач, ПП "Віді-Мистецтво") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Національного комплексу "Експоцентр України" (далі - відповідач, НК "Експоцентр України"), в якому (з урахуванням здійснених уточнень згідно заяви від 29.05.2020, яка прийнята судом першої інстанції до розгляду) просило:

- визнати погодженою Національним комплексом "Експоцентр України" технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки (кадастровий номер :79:392:0010), на яку поширюється право сервітуту на провадження господарської діяльності, експлуатації, контролю та нагляду за об`єктом нерухомого майна Приватного підприємства "Віді-Мистецтво" на земельній ділянці, яка перебуває у державній власності в особі Київської міської державної адміністрації та надана в постійне користування Національному комплексу "Експоцентр України" для експлуатації і обслуговування цілісного майнового комплексу центру та проведення виставкової діяльності на проспекті Академіка Глушкова, 1, у Голосіївському районі м. Києва;

- визнати договір особистого земельного сервітуту укладеним у запропонованій позивачем редакції.

Вимоги позивача мотивовані тим, що власник та володілець (користувач) земельної ділянки наділені рівними правами стосовно можливості укладення договорів земельних сервітутів. Дії відповідача, пов`язані з відмовою у встановленні земельного сервітуту, призводять до того, що позивач, маючи на праві власності об`єкт нерухомості, фактично використовує земельну ділянку без можливості оформлення права на таке користування в установленому законодавством порядку, чим порушуються його права, а встановлення сервітуту визначеним позивачем способом - є найменш обтяжливим. При цьому, нормативно в обгрунтування позову, позивач посилався на приписи ст. 98-100, ст. 186 Земельного кодексу України, ст. ст. 397, 398, 316, 401-404 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст заперечень проти позову

Відповідач в обгрунтування заперечень проти позову посилався на те, що позивачем пред`явлені позовні вимоги до неналежного відповідача, оскільки відповідач, як постійний землекористувач, не має права розпорядження земельною ділянкою, яка передана йому в постійне користування. За твердженням відповідача, вимоги позивача щодо визнання договору особистого земельного сервітуту укладеним - є обтяжливими для відповідача, як постійного користувача.

Відповідач зазначав, що позивачем не надано необхідної технічної документації та позивач не позбавлений права використання свого майна без встановлення сервітуту. Крім того, запропонований позивачем договір особистого земельного сервітуту є удаваним правочином, оскільки приховує договір оренди земельної ділянки. А оскільки відповідач відмовився від укладення договору, не погодив його істотних умов, договір не відповідає вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим обумовлені законом підстави для визнанян його укладеним в судовому порядку - відсутні. .

Стислі пояснення та заперечення по суті спору інших учасників справи

Київська міська державна адміністрація у письмових поясненнях вказувала про те, що з огляду на приписи ст. 100 Земельного кодексу України, ст.ст. 402, 404 Цивільного кодексу України, сервітут встановлюється між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем/землеволодільцем) земельної ділянки, а власник та землекористувач/володілець наділені однаковим правом на укладення договору про встановлення земельного сервітуту. Таким чином, у разі необхідності встановлення земельного сервітутуту стосовно земельної ділянки, яка перебуває в користуванні, договір земельного сервітуту, у цьому випадку, може укладатися з землекористувачем/володільцем.

Державне управління справами у письмових поясненнях посилалось на те, що правова природа сервітуту не передбачає можливості сервітуарія (особи, на користь встановлено сервітут) здійснювати підприємницьку діяльність на території, якою він користуєтья, а також отримувати продукцію і доходи від користування землею. При цьому, позивачем не було доведено та не було підтверджено жодними доказами підстави своїх позовних вимог.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі № 910/1487/20 позов Приватного підприємства "Віді-Мистецтво" - задоволено повністю:

- визнано погодженою Національним комплексом "Експоцентр України" технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки (кадастровий номер :79:392:0010), на яку поширюється право сервітуту на провадження господарської діяльності, експлуатації, контролю та нагляду за об`єктом нерухомого майна Приватного підприємства "Віді-Мистецтво" на земельній ділянці, яка перебуває у державній власності в особі Київської міської державної адміністрації та надана в постійне користування Національному комплексу "Експоцентр України" для експлуатації і обслуговування цілісного майнового комплексу центру та проведення виставкової діяльності на проспекті Академіка Глушкова, 1 у Голосіївському районі м. Києва;

- визнано договір особистого земельного сервітуту укладеним у запропонованій позивачем редакції, яка викладена в резолютивній частині рішення.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позову мотивовано тим, що:

- позивачем дотримано визначеної законодавством процедури встановлення особистого земельного сервітуту, а саме відповідно до вимог ст. 21 Закону України "Про Державний земельний кадастр", ст. 25 Закону України "Про землеустрій" розроблено технічну документацію, якою зокрема визначено площу земельної ділянки, на яку поширюється право земельного сервітуту, для внесення відповідної інформації до Державного земельного кадастру;

- технічна документація згідно з ч. 11 ст. 186 Земельного кодексу України має бути погоджена землекористувачем, а отже Національним комплексом "Експоцентр України", у зв`язку з чим Приватним підприємством "ВіДі-Мистецтво" правомірно надіслано її відповідачу разом з листами-пропозиціями від 14.05.2019 № 14/05/2019/ВМ, від 03.12.2019 № 03/12/2019/ВМ, від 23.03.2020 № 23/03/2020/ВМ;

- у матеріалах справи відсутній протокол розбіжностей та заперечення відповідача щодо окремих умов договору;

- дії сторони землекористувача у спірних правовідносинах не відповідали наведеним положенням законодавства і принципам, що має своїм наслідком порушення майнових прав та інтересів позивача з реалізації правомочності володіння, користування належним йому нерухомим майном (будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці) та користування земельною ділянкою, на якій розташоване майно і таке порушення підлягає судовому захисту у межах заявлених позовних вимог шляхом визнання договору укладеним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги Національного комплексу "Експоцентр України", та узагальнення її доводів

Не погодившись з ухваленим рішенням, відповідач (НК "Експоцентр України") 04.09.2020 (згідно інформації відділення поштового зв`язку АТ "Укрпошта" на конверті у якому надійшла апеляційна скарга) звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі № 910/1487/20 повністю, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог "Віді-Мистецтво" - відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення безпідставно не враховано наступне:

- за своїм змістом, договір особистого земельного сервітуту, який позивач просив укласти в судовому порядку, - не відповідає правоій природі земельного сервітуту, а фактично спрямований на використання земельної ділянки площею 1,0192 га для провадження позивачем господарської діяльності, експлуатації, контролю і нагляду за будівлею, а також вчинення інших дій для виконання статутних завдань, що відповідно до наданого статуту позивача є будь-якою діяльністю;

- за своєю правовою природою договір особистого земельного сервітуту - є удаваним правочином, тобто приховує договір оренди земельної ділянки, що підтверджується змістом пунктів договору;

- врахований судом першої інстанції висновок експертного дослідження № 21771/19-41/29190/19-41 від 04.11.2019 містить варіант облаштуванян сервітуту для проїзду траснпорту, в т.ч. для проходу/проїзду/обслуговуванян нерухомого майна, яке належить позивачу, а в договорі особистого земельного сервітутут у запропоновані позивачем редакції містить умови, які предбачають в ході сервітутного користування земельною ділянкою здійснення будь-якої діляності, яка передачена статутом позивача;

- суд першої інстанції не послався на норму права, якою було б передбачено, що саме постійний землекористувач, а не власник землі має виступати стороною договору особистого земельного сервітуту, а власник землі відповідної згоди на землекористування - не надавав;

- позивачем не надано доказів звернення саме до відповідного органу виконавчої влади, який виконує функції власника земельної ділянки (кадастровий номер :79:392:0010), а саме до Київської міської державної адміністрації, з проханням відповідно до вимог чинного законодавства укласти договір особистого земельного сервітуту, погодити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельої ділянки, на яку поширюється право земельного сервітуту;

- судом першої інстанції не враховано доводи відповідача про те, що позивач не позбавлений права використання свого майна без встановлення сервітуту, і не враховано, що відповідачем видано розпорядчі акти стосовно безперешкодного доступу позивача до належного йому майна;

- судом першої інстанції не враховано приписи ч. 4 ст. 98 Земельного кодексу України , якою визначено, що земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений,а встановлений в судовом рішенні сервітуту є обтяжливим для відповідача;

- судом першої інстанції допущено порушення ст. 20, ст. 181, ст. 187 Господарського кодексу України, а звернення позивача з відповідним позовом до суду з вимогою встановлення особистого земельного сервітуту не відповідає ст. 100 Земельного кодексу України та ст. 402 Цивільного кодексу України;

- судом першої інстанції не враховано надані відповідачем докази стосовно необґрунтованості площі заявленого до встановлення сервітуту;

- судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, зокрема приписи ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, оскільки безпідставно прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог, про що зазначено в ухвалі Господарського суду міста Києва від 25.06.2020, і заперечення щодо вказаної ухвали включено скаржником до апеляційної скарги на підставі ч. 3 ст. 255 Господарського процесуального кодексу України, і заперечення полягають у тому, що до позовних вимог включено вимогу про затвердження технічної документації, і вказана вимога не була пред`явлена разом з позовом;

- оскаржуване рішення не містить спростувань доводів відповідача, а містить виключно посилання на доводи та докази позивача, чим допущено порушення ст. 7 Господарського процесуального кодексу України;

- суд першої інстанції безпідставно ухилився від дослідження за місцезнаходженням частини земельної ділянки (кадастровий номер :79:392:0010), яку позивач просив обтяжити сервітутом в його інтересах, і про необхідність вказаного дослідження на місці заявлялось відповідачем у поданому суду першої інстанції клопотання від 24.06.2020.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги Державного управління справами, та узагальнення її доводів

Крім того, не погодившись з ухваленим рішенням, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державне управління справами 24.09.2020 (згідно інформації відділення поштового зв`язку АТ "Укрпошта" на конверті у якому надійшла апеляційна скарга) звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі № 910/1487/20 повністю, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог "Віді-Мистецтво" - відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення безпідставно не враховано наступне:

- судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, зокрема приписи ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, оскільки безпідставно прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог, про що зазначено в ухвалі Господарського суду міста Києва від 25.06.2020, і заперечення щодо вказаної ухвали включено скаржником до апеляційної скарги на підставі ч. 3 ст. 255 Господарського процесуального кодексу України, і заперечення полягають у тому, що до позовних вимог включено вимогу про затвердження технічної документації, і вказана вимога не була пред`явлена разом з позовом, а об`єднанян позовних вимог суперечить ст. 173 Господарського процесуального кодексу України;

- вимогами чинного законодавства не встановлено обов`язку для відповідача щодо укладення договору особистого земельного сервітуту, і відповідно, ні позивач, ні суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не навели норму законодавства, яка б це передбачала, у зв`язку з чим законін підстави для задоволенян позовних вимог у заявленій позивачем редакції - відсутні;

- за своєю правовою природою договір особистого земельного сервітуту - є удаваним правочином, тобто приховує договір оренди земельної ділянки, що підтверджується змістом пунктів договору;

- встановлення земельного сервітуту на запропонованих умовах унеможливить повноцінне функціонування відповідача, як цілісного майнового комплексу та призведе ддо погіршення його господарської діяльності.

Короткий зміст заперечень проти апеляційних скарг

07.10.2020 та 20.10.2020 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Приватного підприємства "Віді-Мистецтво" засобами поштового зв`язку подано відзиви на апеляційні скарги, які прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду з огляду на ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, доводи яких перекликаються.

У відзивах на апеляційні скарги позивач просив залишити апеляційні скарги Національного комплексу "Експоцентр України" та Державного управління справами на рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі № 910/1487/20 - без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, позивач наголошував та тому, що ч. 2 ст. 402 Цивільного кодексу України та ст. 100 Земельного кодексу України передбачено, що земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекристувачем) земельної ділянки, а отже, правовідносини щодо встановлення сервітуту (користування чужою земельною ділянкою) мають виникати виключно між власником (володільцем/землекористувачем) земельної ділянки та особою, яка має намір нею користуватися, а з огляду на припис ч. 1 ст. 397 Цивільного кодексу України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Отже, власник та землекористувач/володілець наділені однаковим правом на укладенян договору про встановлення земельного сервітуту. Таким чином, у разі необхідності встановлення земельного сервітутуту стосовно земельної ділянки, яка перебуває в користуванні, договір земельного сервітуту, у цьому випадку, може укладатися з землекористувачем/володільцем.

Також, позивач посилався на те, що внаслідок передачі спірної земельної ділянки у користування відповідачу, відповідна земельна ділянка (кадастровий номер :79:392:0010) передбуває у особливому правовому режимі, за яким відповідач, як постійний землекористувач, фактично користується земельною ділянкою, тобто реалізує правовий режим користування, а Київська міська державна адміністрація здійснює правовий режим власника земельної ділянки, внаслідок чого обмежений у праві передачі прав на земельну ділянку без згоди особи, у якої наявне право користування.

Також, позивач посилався на те, що ч. 11 ст. 79-1 Земельногок одексу України, ч. 6 ст. 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр», ч. 11 ст. 186 Земельного кодексу України визначено, що лише погоджена у встановленому законом порядку сторонами правочину, зая яким виникає право сервітуту, та власником земельної ділянки технічна документація - є підставою для внеенян відомостей про сервітуту, який поширюється на частину земельної діляни, в Державний земельний кадастр.

Наявне у справі листування (лист позивача від 14.05.2019 № 14/05/2019/ВМ, з доданою до нього технічною документацією, відповідь відповідача листом від 21.05.2019№ 02-11/304.1, від 27.12.2019 № 02-11/821) свідчить проте, що позивач звертався до відповідача з відповідною пропозицією щодо укладення договору земельного сервітуту, з наданням відповідних документів, проте, відповідачем було відмовлено у такому укладенні договору.

При цьому, у наданому проекті договору особистого земельного сервітуту було визначено усі істотні умови, які вимагаються для даного виду договорів (зокрема, предмет, строк дії, компенсація податку на частину земельної ділянки, на яку поширюється сервітут), а відповідачем в порядку ст. 181 Господарського кодексу України не було висловлено жодних заперечень щодо проекту запропонованого договору, протокол розбіжностей також не надавася.

Також, позивач посилався на те, що дії відповідача, пов`язані із відмовою у встановленін земельного сервітуту, призводять до того, що позивач, маючи на праві власності об`єкт нерухомого майна , яка розташовано на частині земельної ділянки (кадастровий номер :79:392:0010), що перебуває у постійному користуванні позивача, фактично використовує земельну ділянку без можливості оформлення права на таке користування в установленому законодавством порядку шляхом встановлення сервітуту.

Короткий зміст пояснень Київської міської державної адміністрації по суті поданих апеляційних скарг

07.10.2020 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшли письмові пояснення по суті поданих апеляційних скарг на рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі № 910/1487/20, в яких третя особа-1 посилалась на те, що з огляду на приписи ст. 100 Земельного кодексу України, ст.ст. 402, 404 Цивільного кодексу України, сервітут встановлюється між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем/землеволодільцем) земельної ділянки, а власник та землекористувач/володілець наділені однаковим правом на укладення договору про встановлення земельного сервітуту. Таким чином, у разі необхідності встановлення земельного сервітутуту стосовно земельної ділянки, яка перебуває в користуванні, договір земельного сервітуту, у цьому випадку, може укладатися з землекористувачем/володільцем.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Національного комплексу "Експоцентр України" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2020у справі №910/1487/20, призначено до розгляду на 04.11.2020, встановлено Приватному підприємству "Віді-Мистецтво", Київській міській державній адміністрації та Державному управлінню справами строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

Водночас Державне управління справами не погоджуючись із рішенням суду, також звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2020 Державному управлінню справами повернуто без розгляду апеляційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі №910/1487/20 з доданими до скарги матеріалами.

01.10.2020 апеляційна скарга Державного управління справами на рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі №910/1487/20 надійшла до Північного апеляційного господарського суду повторно.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2020 поновлено Державному управлінню справами пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі №910/1487/20, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, спільний розгляд апеляційних скарг призначено на 04.11.2020, встановлено учасникам справи строк для подання відзивів на апеляційну скаргу Державного управління справами, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі №910/1487/20.

Судове засідання 04.11.2020 не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Чорногуза М.Г. на лікарняному з 02.11.2020.

Зважаючи на приписи ч. 1 ст. 273 ГПК України, якою визначено строки розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції та перебування судді Чорногуза М.Г., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) на лікарняному, що унеможливлює своєчасний розгляд справи незмінним складом колегії суддів, на підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/4291/20 від 09.11.2020, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/1487/20.

Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та Витягів з протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (складу суду) від 09.11.2020 апеляційні скарги у справі №910/1487/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2020 апеляційні скарги Національного комплексу "Експоцентр України" та Державного управління справами на рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі №910/1487/20 прийняти до провадження, розгляд апеляційних скарг призначено на 09.12.2020.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2020 заяву головуючого судді Мальченко А.О. про самовідвід у справі №910/1487/20 задоволено, матеріали справи №910/1487/20 передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суддів відповідно до ст. 32 ГПК України.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2020 відповідно до пп. 2.3.50, п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/1487/20.

Відповідно до витягів з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2020, апеляційні скарги Національного комплексу "Експоцентр України" та Державного управління справами передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Станіка С.Р., суддів Тарасенко К.В., Шаптали Є.Ю.

З метою здійснення подальшого розгляду справи №910/1487/20 за апеляційними скаргами Національного комплексу "Експоцентр України" та Державного управління справами на рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2020, вказана справа підлягала прийняттю до провадження визначеним складом суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2020 прийнято справу №910/1487/20 до провадження визначеним складом суду та ухвалено розпочати апеляційний розгляд справи новим складом колегії суддів: головуючий суддя Станік С.Р., судді Тарасенко К.В., Шаптала Є.Ю., ухваливши здійснити розгляд апеляційних скарг Національного комплексу "Експоцентр України" та Державного управління справами на рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 в одному об`єднаному апеляційному провадженні, розгляд справи за апеляційними скаргами призначено до розгляду в судовому засіданні 04.02.2021.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

В судове засідання 04.02.2021 з`явились представники позивача, відповідача та третіх осіб - Державного управління справами та Київської міської державної адміністрації.

Представник скаржника (відповідача - НК "Експоцентр України") в судовому засіданні 04.02.2021 підтримав доводи апеляційних скарг НК "Експоцентр України" та Державного управління справами, просив суд апеляційної інстанції апеляційні скарги задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі № 910/1487/20 - скасувати та за наслідками апеляційного розгляду справи постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник скаржника (третьої особи - Державного управління справами) в судовому засіданні 04.02.2021 підтримав доводи апеляційних скарг НК "Експоцентр України" та Державного управління справами, просив суд апеляційної інстанції апеляційні скарги задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі № 910/1487/20 - скасувати та за наслідками апеляційного розгляду справи постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні 04.02.2021 заперечував проти доводів апеляційних скарг НК "Експоцентр України" та Державного управління справами, просив з урахуванням доводів, наведених у відзивах на апеляційні скарги, подані апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі № 910/1487/20 залишити без змін як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права,

Представник Київської міської державної адміністрації в судовому засіданні 04.02.2021 надав пояснення по суті спору та по суті поданих апеляційних скарг НК "Експоцентр України" та Державного управління справами.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечувалось учасниками спору, розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 09.02.1998 № 235 "Про оформлення Національному виставковому центру України права користування земельними ділянками для експлуатації і обслуговування цілісного майнового комплексу центру та проведення виставкової діяльності на проспекті Академіка Глушкова, 1 у Московському районі", та пункту 28 рішення Київської міської ради від 14.03.2002 № 300/1734 "Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею" за Національним комплексом "Експоцентр України" оформлено право користування земельними ділянками загальною площею 285,13 га для експлуатації і обслуговування цілісного майнового комплексу центру та проведення виставкової діяльності на проспекті Академіка Глушкова, 1 у Московському районі (на теперішній час - Голосіївському), у зв`язку із закріпленням державного майна на праві оперативного управління.

На виконання розпорядження Київської міської державної адміністрації від 09.02.1998 № 235 та рішення Київської міської ради від 14.03.2002 № 300/1734 Національному комплексу "Експоцентр України" видано державний акт серії І-КВ №007405 на право постійного користування земельною ділянкою площею 285,0029 га.

Вказаний державний акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею 31.01.2003 за № 79-4-00056.

Крім того, 28.04.1998 укладено договір на право тимчасового довгострокового користування землею на умовах оренди, зареєстрований у книзі договорів на право тимчасового користування землею 28.04.1998 за № 79-5-00023, відповідно до якого Національному комплексу "Експоцентр України" надано в оренду строком на 49 років земельну ділянку площею 0,2550 га для експлуатації та обслуговування цілісного майнового комплексу центру та проведення виставкової діяльності. Державний акт на право постійного користування землею та додаткова угода до договору оренди земельної ділянки зареєстровані 31.01.2003.

Учасниками спору не заперечувалось, що земельна ділянка за адресою: проспект Академіка Глушкова, 1 у Голосіївському районі м.Києва, кадастровий номер :79:392:0010, загальною площею 285,0029 га знаходиться в постійному користуванні відповідача для експлуатації та обслуговування цілісного майнового комплексу на підставі Державного акту серії І-КВ № 007405 на право постійного користування землею площею 285,0029 га, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею 31.01.2003 № 79-4-00056.

Як підтверджується наявними матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 01.04.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Віді Автосіті Кільцева", як продавцем, та Приватним підприємством "Віді-Мистецтво", як покупцем, укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі № 618, відповідно до якого позивачем придбано нежитловий будинок для господарських потреб адміністративного характеру (літера А), що знаходиться за адресою: м. Київ проспект Академіка Глушкова, 1, загальною площею 1 289,10 кв.м. та розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :79:392:0010.

Відповідно до акту приймання передачі нежилого будинку від 01.04.2014, Товариством з обмеженою відповідальністю "Віді Автосіті Кільцева", як продавцем, було передано, а Приватним підприємством "Віді-Мистецтво", як покупцем, прийнято у власність нежитловий будинок для господарських потреб адміністративного характеру (літера А), що знаходиться за адресою: м. Київ проспект Академіка Глушкова, 1, загальною площею 1 289,10 кв.м.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 19856362 підтверджується, що за позивачем було зареєстровано право власності на нежитловий будинок для господарських потреб адміністративного характеру (літера А), що знаходиться за адресою: м. Київ проспект Академіка Глушкова, 1, загальною площею 1 289,10 кв.м.; підстава виникнення права власності: договір купівлі - продажу від 01.04.2014

Згідно з інформацією з Державного земельного кадастру (витяг НВ-019), земельна ділянка з кадастровим номером :79:392:0010 загальною площею 285,0029 га на проспекті Академіка Глушкова, 1, в м. Києві перебуває в постійному користуванні Національного комплексу "Експоцентр України", а власником є держава Україна в особі Київської міської державної адміністрації.

Крім того, позивачем до матеріалів справи було долучено належним чином засвідчену копію Технічного паспорту на адміністративний будинок по проспекту Глушкова, 1 у м.Києві, з експлікаціями площ, згідно якого загальна площа належного позивачу нерухомого майна становить 1 289,1 кв.м.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, земельна ділянка призначена для експлуатації та обслуговування цілісного майнового комплексу центру та проведення виставкової діяльності, цільове призначення - 03.05: для будівництва та обслуговування закладів культурно-просвітницького обслуговування.

14.05.2019 ПП "Віді-Мистецтво" звернулось до Національного комплексу "Експоцентр України" з листом № 14/05/2019/ВМ, в якому просило встановити сервітут площею 4041,54 га та погодити відповідну технічну документацію. До вказаного листа було додано технічну документацію та проект договору особистого земельного сервітуту.

21.05.2019 Національним комплексом "Експоцентр України" у відповідь на лист позивача № 14/05/2019/ВМ від 14.05.2019 надано відповідь, що нормами Земельного кодексу України не передбачено підставі для можливості встановлення виду особистого земельного сервітуту як «для здійснення експлуатації, контролю та нагляду за будівлею» на користь позивача через знаходження на земельній ділянці нежитлового будинку адміністративного характеру площею 1289,10 кв.м. у зв`язку з чим відповідач відмовив позивачу у встановленні особистого земельного сервітуту та укладенні договору особистого земельного сервітуту щодо земельної ділянки з кадастровим номером :79:392:0010.

03.12.2019 ПП "Віді-Мистецтво" звернулось до Національного комплексу "Експоцентр України" з листом № 03/12/2019/ВМ, в якому просило встановити сервітут площею 1,0192 га. . До вказаного листа було додано проект договору особистого земельного сервітуту.

27.12.2019 Національним комплексом "Експоцентр України" у відповідь на лист позивача № 03/12/2019/ВМ від 03.12.2019, повідомлено про те, що запропоновані межі та площа земельної ділянки, яку позивач просить обтяжити особистим земельним сервітутом, є необґрунтованим та безпідставним, а також обмежують права відповідача, як землекористувача. Також, непідтвердженою є неможливість позивача користуватись вказаним у листі нерухомим майном (в тому числі, доступ до нього) без встановлення особистого земельного сервітуту для позивача та укладення договору особистого земельного сервітуту площею 1,0192 га. Отже, відповідач не має підстав та можливостей щодо встановлення особистого земельного сервітуту позивачу шляхом укладення договору особистого земельного сервітуту земельної ділянки площею 1,0192 га.

23.03.2020 ПП "Віді-Мистецтво" звернулось до Національного комплексу "Експоцентр України" з листом № 23/03/2020/ВМ, в якому просило встановити сервітут площею 1,0192 га та погодити відповідну технічну документацію. До вказаного листа було додано технічну документацію та проект договору особистого земельного сервітуту.

10.04.2020 Національним комплексом "Експоцентр України" у відповідь на лист позивача № 23/03/2020/ВМ від 23.03.2020, листом № 02-11/201 повторно повідомлено про те, що відповідач не має підстав та можливостей щодо встановлення особистого земельного сервітуту позивачу шляхом укладення договору особистого земельного сервітуту земельної ділянки площею 1,0192 га.

Наявність вказаного листування стосовно встановлення земельного сервітуту шляхом укладення відповідного договору- учасниками спору не заперечувалось.

Позивач посилався на те, що власник та володілець (користувач) земельної ділянки наділені рівними правами стосовно можливості укладення договорів земельних сервітутів. Дії відповідача, пов`язані з відмовою у встановленні земельного сервітуту, призводять до того, що позивач, маючи на праві власності об`єкт нерухомості, фактично використовує земельну ділянку без можливості оформлення права на таке користування в установленому законодавством порядку, чим порушуються його права, а встановленян сервітуту визначеним позивачем способом - є найменш обтяжливим. При цьому, нормативно в обгрунтування позову, позивач посилався на приписи ст. 98-100, ст. 186 Земельного кодексу України, ст. ст. 397, 398, 316, 401-404 Цивільного кодекус України.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Частиною 1 ст. 404 Цивільного кодексу України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Відповідно до ст. 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту визначено як право власника або землекористувача земельної ділянки або іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Стаття 99 Земельного кодексу України визначає перелік земельних сервітутів, встановлення яких можуть вимагати власники або землекористувачі земельних ділянок.

Власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів:

а) право проходу та проїзду на велосипеді;

б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху;

в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм);

в-1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування;

в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту;

г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку;

ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку;

д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми;

е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми;

є) право прогону худоби по наявному шляху;

ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд;

з) інші земельні сервітути.

Разом з цим, постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 № 2 Про внесення змін та доповнень до постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" вказано, що перелік видів земельних сервітутів не є вичерпним.

Суб`єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту, визначають статті 100 Земельного кодексу України, ст.ст. 402 та 404 Цивільного кодексу України.

З аналізу даних норм права вбачається, що сервітут встановлюється між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем/володільцем) земельної ділянки.

Згідно з ст. 397 Цивільного кодексу України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Відповідно до пп. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Отже, з урахуванням наведених приписів норм чинного законодавства, власник та землекористувач/володілець наділені однаковим правом на укладення договору про встановлення земельного сервітуту.

Проте, ні Земельним кодексом України, ні Цивільним кодексом України не визначено, в яких випадках стороною у договорах земельного сервітуту має виступати орган державної влади, місцевого самоврядування, а в яких землекористувач земельної ділянки.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 98 Земельного кодексу України та ч. 5 ст. 403 Цивільного кодексу України встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею, а також здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Порядок встановлення земельного сервітуту визначено ст. 402 Цивільного кодексу України та ст. 100 Земельного кодексу України, згідно з якими сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Відповідно до положень ч. 1-3 ст. 403 Цивільного кодексу України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 09.02.1998 № 235 "Про оформлення Національному виставковому центру України права користування земельними ділянками для експлуатації і обслуговування цілісного майнового комплексу центру та проведення виставкової діяльності на проспекті Академіка Глушкова, 1 у Московському районі", та пункту 28 рішення Київської міської ради від 14.03.2002 № 300/1734 "Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею" за Національним комплексом "Експоцентр України" оформлено право користування земельними ділянками загальною площею 285,13 га для експлуатації і обслуговування цілісного майнового комплексу центру та проведення виставкової діяльності на проспекті Академіка Глушкова, 1, у Московському районі (на теперішній час - Голосіївському), у зв`язку із закріпленням державного майна на праві оперативного управління.

На виконання розпорядження Київської міської державної адміністрації від 09.02.1998 № 235 та рішення Київської міської ради від 14.03.2002 № 300/1734 Національному комплексу "Експоцентр України" видано державний акт серії І-КВ №007405 на право постійного користування земельною ділянкою площею 285,0029 га. Вказаний державний акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею 31.01.2003 за № 79-4-00056.

Крім того, 28.04.1998 укладено договір на право тимчасового довгострокового користування землею на умовах оренди, зареєстрований у книзі договорів на право тимчасового користування землею 28.04.1998 за № 79-5-00023, відповідно до якого Національному комплексу "Експоцентр України" надано в оренду строком на 49 років земельну ділянку площею 0,2550 га для експлуатації та обслуговування цілісного майнового комплексу центру та проведення виставкової діяльності. Державний акт на право постійного користування землею та додаткова угода до договору оренди земельної ділянки зареєстровані 31.01.2003.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що Національний комплекс "Експоцентр України" - є володільцем (землекористувачем) земельної ділянки з кадастровим номером :79:392:0010 за адресою: місто Київ, проспект Академіка Глушкова 1, на частині якої внаслідок розташування належного позивачу нерухомого майна, позивач просить встановити сервітут площею 1, 0192 га.

Ч. 2 ст. 402 Цивільного кодексу України та ст. 100 Земельного кодексу України передбачено, що земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки, а отже, правовідносини щодо встановлення сервітуту (користування чужою земельною ділянкою) мають виникати виключно між власником (володільцем/землекористувачем) земельної ділянки та особою, яка має намір нею користуватися, а з огляду на припис ч. 1 ст. 397 Цивільного кодексу України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

При цьому, п. 4.2 Положення про НК "Експоцентр України", яке наявне в матеріалах справи і затверджене розпорядженням Керівника Державного управління справами від 11.11.2002 № 531 (зі змінами і доповненнями), майно відповідача є держвною власністю і закріплюється за ним на праві оперативного управління (п. 4.2), відповідча здійснює право користування, володіння землею та іншими природніми ресурсами згідно з чинним законодавством України і метою своєї діляності (п. 4.5), відповідач має право, зокрема, в межах своєї компетенції, укладати угоди, контракти, договори, інші юридичні акти, зокрема, з підприємствами, установами, організаціями, товариствами й окремими особами як в Україні, так і за її межами (п. 5.1).

Ч. 1 ст. 137 Господарського кодексу України визначено, що правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Таким чином, оскільки матеріалами прави підтверджується, що Національний комплекс "Експоцентр України", як постійний землекористувач, в розумінні ч. 1 ст. 397 Цивільного кодексу України, є володільцем (землекористувачем) земельної ділянки з кадастровим номером :79:392:0010 за адресою: місто Київ, проспект Академіка Глушкова 1, на частині якої внаслідок розташування належного позивачу нерухомого майна, позивач просить встановити сервітут площею 1, 0192 га, а тому у відповідності до ч. 2 ст. 402 Цивільного кодексу України та ст. 100 Земельного кодексу України, позивач обгрунтовано звернувся до відповідача, як до особи, з якою він мав намір встановити правовідносини сервітуту площею 1, 0192 га на підставі цивільно - правового договору, надіславши відповідну пропозицію листами від 14.05.2019 № 14/05/2019/ВМ, від 03.12.2019 № 03/12/2019/ВМ, від 23.03.2020 № 23/03/2020/ВМ.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що встановлення земельного сервітуту в силу приписів ст. 401 Цивільного кодексу України, ст. 98 Земельного кодексу України, жодним чином не позбавляє та не припиняє як в цілому, так і в частині право державної власності в особі уповноваженого органу Київської міської державної адміністрації, так і не припиняє як в цілому, так і в частині право постійного користування земельною ділянкою Національного комплексу "Експоцентр України", на якій розташовано нерухоме майно, яке належить позивачу, оскільки сервітут площею 1, 0192 га на частину земельної ділянки з кадастровим номером :79:392:0010 за адресою: місто Київ, проспект Академіка Глушкова, 1 - є правовим засособом забезпечення позивача належним доступом до належного йому нерухомого майна, і не направлений за своїми наслідками позбавлення та/або припинення як права державної власності, так і права постійного користування ні цілою земельною ділянкою (285,13 га), ні її частиною (в межах сервітуту 1,0192 га).

Також, суд апеляційної інстанції також враховує, що внаслідок перебування земельної ділянки з кадастровим номером :79:392:0010 за адресою: місто Київ, проспект Академіка Глушкова, 1, у особливому правовому режимі, за яким відповідач, як постійний землекористувач, фактично користується земельною ділянкою, тобто реалізує правовий режим користування, а Київська міська державна адміністрація здійснює правовий режим власника земельної ділянки, позивач в контексті спірних правовідносин сторін, набув право оформлення земельного сервітуту (площею 1,0192 га) виключно з метою обслуговування свого майна, і таке право сервітуту не наділяє позивача ні правом оренди, ні правом власності на земельну ділянку, як не припиняє і не змінює речові права державної власності та постійного користування на вказану земельну ділянку, що відповідає приписам ч. 3, 4 ст. 98 Земельного кодексу України та ч. 5 ст. 403 Цивільного кодексу України, якими визначено, що встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

При цьому, внаслідок встановлення земельного сервітуту площею 1,0192 га на підставі цивільно - правового договору на земельній ділянці з кадастровим номером :79:392:0010 за адресою: місто Київ, проспект Академіка Глушкова, 1, - не відбулось відчуження та/або припинення прав відповідача на окреслену сервітутом площу щодо належної йому земельної ділянки, як не відбулась і передача в оренду такої, а в контексті спірних правоідносин сторін, учасники спору набули речових прав та обов`зків виключно в межах нормативно врегульованого права сервітуту, обумовленого ст. 98 Земельного кодексу України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ні Київська міська державна адміністрація, ні Національний комплекс "Експоцентр України" внаслідок встановлення позивачу земельного сервітуту на підставі цивільно - правового договору, не позбавляються ні права власності, ні права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :79:392:0010 за адресою: місто Київ, проспект Академіка Глушкова, 1, зокрема і в частині встаноленого сервітуту площею 1,0192 га, тобто не втрачають визначений законом правовий титул власності та постійного користування, і договором земельного сервітуту, який було запропоновано позивачем до укладення - таких умов не було передбачено, що перевірено судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 11 ст. 186 Земельного кодексу України технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, погоджується землевласником та землекористувачем і затверджується особою, яка набуває право суборенди або сервітуту.

Внаслідок передачі земельної ділянки в постійне користування, відповідач та виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) є особами, які здійснюють щодо земельної ділянки два правових режими: відповідач, як постійний землекористувач, фактично користується земельною ділянкою, тобто реалізує правовий режим користування, а виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) залишає за собою правовий режим власника об`єкта користування (тобто режим юридичної визначеності власника речі), і внаслідок чого обмежений у праві передачі прав на земельну ділянку без згоди особи, у якої наявне право користування.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки обов`язково має бути погоджена зі землевласником та землекористувачем.

При цьому, підставою для погодження такої документації зі землекористувачем, має бути договір особистого земельного сервітуту, яким будуть визначені всі істотні умови, що є найменш обтяжливими для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Отже, лише після укладення договору особистого земельного сервітуту та погодження з землекористувачем технічної документації із землеустрою, вказана документація може бути погоджена з землевласником, що є визначальною ознакою необхідності укладення договору.

При цьому, наявне у справі листування, а саме: листи позивача № 14/05/2019/ВМ від 14.05.2019, № 03/12/2019/ВМ від 03.12.2019, № 23/03/2020/ВМ, від 23.03.2020, а також відповіді на них відповідача від 21.05.2019, від 27.12.2019, від 10.04.2020 свдачть про неодноразові зверненян позивача до відповідача з метою погодження встановлення сервітуту, зокрема і площею 1,0192 га на земельній ділянці з кадастровим номером :79:392:0010 за адресою: місто Київ, проспект Академіка Глушкова, 1, а також погодження технічної документації.

Таким чином, сервітут повинен встановлюватися для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом, а отже позивач має право на встановлення особистого земельного сервітуту, шляхом укладення договору особистого земельного сервітуту щодо земельної ділянки, що є найменш обтяжливим для відповідача та не перешкоджатиме йому належним чином користуватися належною йому земельної ділянкою.

При цьому, позивачем до матеріалів справи, разом з позовом, подано в якості доказу висновок експертного дослідження № 21771/19-41/29190/19-41 від 04.11.2019 за результатами проведення земельно - технічного експертного дослідження, складений Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, експертами Шишовим М.А.та Савчак В.В., в якому запропоновано варіант облаштування земельного сервітуту для проїзду транспорту, у тому числі проходу, та обслуговування нерухомого майна у відповідності до вимог Державних будівельних норм, яке належить позивачу в межах земельної ділянки, що є найменш обтяжливим для відповідача та не перешкоджатиме йому належним чином користуватися належною йому земельної ділянкою.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 187 Господарського кодексу України, спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

Пунктом "б" ст. 22 Закону України "Про землеустрій" визначено, що землеустрій здійснюється на підставі укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою

Відповідно до ч. 11 статті 186 Земельного кодексу України, технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, погоджується землевласником та землекористувачем і затверджується особою, яка набуває право суборенди або сервітуту.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем дотримано визначеної законодавством процедури встановлення особистого земельного сервітуту, а саме: відповідно до вимог ст. 21 Закону України "Про Державний земельний кадастр", ст. 25 Закону України "Про землеустрій" розроблено технічну документацію, якою зокрема визначено площу земельної ділянки, на яку поширюється право земельного сервітуту, для внесення відповідної інформації до Державного земельного кадастру.

Вказана технічна документація згідно з ч. 11 ст. 186 Земельного кодексу України, має бути погоджена землекористувачем, а отже Національним комплексом "Експоцентр України", у зв`язку з чим Приватним підприємством "ВіДі-Мистецтво" правомірно надіслано її відповідачу разом з листами-пропозиціями від 14.05.2019 № 14/05/2019/ВМ, від 23.03.2020 № 23/03/2020/ВМ.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 181 Господарського кодексу України, за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишилися неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, матеріали справи не містять ні протоколу розбіжностей, ні заперечень відповідача щодо окремих умов договору встановлення сервітуту площею 1,0192 га., з зустрічною обгрунтваною пропозицією щодо площі сервітуту, яку відповідча вважає обґрунтованою та/або доцільною стосовно площі сервітуту.

Таким чином, з встановлених судом фактичних обставин справи слідує, що дії сторони землекористувача у спірних правовідносинах не відповідали наведеним положенням законодавства і принципам, що має своїм наслідком порушення майнових прав та інтересів позивача з реалізації правомочності володіння, користування належним йому нерухомим майном (будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці) на земельній ділянці і таке порушення підлягає судовому захисту у межах заявлених позовних вимог шляхом визнання договору земельного сервітуту укладеним.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що внаслідок встановлення земельного сервітутуту площею 1,0192 га на підставі цивільно - правового договору на земельній ділянці з кадастровим номером :79:392:0010 за адресою: місто Київ, проспект Академіка Глушкова, 1, - не відбулось відчуження та/або припинення прав відповідача на окреслену сервітутом площу щодо належної йому земельної ділянки, як не відбулась і передача в оренду такої, а в контексті спірних правовідносин сторін, учасники спору набули речових прав та обов`зків виключно в межах нормативно врегульованого права сервітуту, обумовленого ст. 98 Земельного кодексу України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ні Київська міська державна адміністрація, ні Національний комплекс "Експоцентр України" внаслідок встановлення позивачу земельного сервітуту на підставі цивільно - правового договору, не позбавляються ні права власності, ні права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :79:392:0010 за адресою: місто Київ, проспект Академіка Глушкова, 1, зокрема і в частині встановленого сервітуту площею 1,0192 га, тобто не втрачають визначений законом правовий титул власності та постійного користування, і договором земельного сервітуту, який було запропоновано позивачем до укладення - таких умов не було передбачено, що перевірено судом апеляційної інстанції.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне врахувати при вирішенні спору і приписи ч. 3, ч. 4, ч. 7 ст. 316 Цивільного кодексу України, якими визначено, зокрема, що:

- усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав: так, в контексті спірних правовідносин учасників спору, суд апеляційної інстанції враховує, що укладення договору земельного сервітуту площею 1,0192 га на земельній ділянці з кадастровим номером :79:392:0010 за адресою: місто Київ, проспект Академіка Глушкова, 1, надасть рівні умови здійснення своїх прав як позивачу (власнику нерухомості), так і відповідачу (як постійному землекористувачу), оскільки договором між сторонами врегульовується правовий режим здійснення кожним з них своїх прав та обов`язків за речовим титулом сервітуту, і вказані права та обов`язки чітко окреслені у п. 3.1., п. 3.2, п. 3.3, п. 3.4 договору особистого земельного сервітуту, і внаслідок врегулювання відповідним договором сервітуту правовідносин сторін спору, ні Київська міська державна адміністрація, ні відповідач, не позбавляються ні права власності, ні права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :79:392:0010 за адресою: місто Київ, проспект Академіка Глушкова, 1, зокрема і в частині встановленого сервітуту площею 1,0192 га, тобто не втрачають визначений законом правовий титул власності та постійного користування;

- власність зобов`язує: так, вказаний принцип зобов`зує власника будь-якого об`єкту, на який розповсюджується режим володіння, користуванян та розпорядження, дотримуватись загальних вимог щодо утримання власності, забезпечення її належного утримання з метою попередження нанесення збитків неналежним утриманням майна, пошкодженням майна інших осіб, забезпечення гарантій найвищих соціальних цінностей, закріплених у ст. 3, 27 Конституції України (зокрема, стосовно нерухомості: попередження травмування/пошкодженян здоров`я осіб на території загальновідвідуваної площі, забезпечення належного функціонуванян систем водопостачання, водовідведення, пожежних правил з метою попередження технічних аварій, пожеж, утримання у належному стані несучих конструкцій та інших частин нерухомості, з метою запобігання їх руйнуванян під час стихіних явищ, тощо); а враховуючи те, що відповідний об`єкт нерухомого майна належить позивачу на праві власності, відповідно, закон покладає на нього обов`язок як належного утримання майна, так і забезпечення невизначеному колу осіб безпечного перебування на загальнодоступній території відповідача; при цьому, належність на праві постійного користування відповідачу земельної ділянки також покладає на нього обов`язок забезпечення невизначеному колу осіб безпечного перебування на загальнодоступній території відповідача, і оскільки відповідач не може бути утримувачем майна, яке не належить йому на праві власності, закон зобов`язує обох власників досягти певного правового врегулювання стосовно кожного об`єкту, який належить їм на певному майновому праві, з урахуванням нерозривної взаємопов`язаності та нерозривності у простровій площині належних позивачу та відповідачу об`єктів нерухомості;

- діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом: так, ст. 98-100, ст. 186 Земельного кодексу України, ст. ст. 397, 398, 316, 401-404 Цивільного кодексу України чітко встановлено право особи встановити сервітут стосовно земельної ділянки, і порядок такого встановлення обумовлено також ст. 180, 181 Господарського кодексу України, що і було дотримано при вирішенін даного спору з урахуванням того, що внаслідок врегулювання відповідним договором сервітуту правовідносин сторін спору, ні Київська міська державна адміністрація, ні відповідач, не позбавляються ні права власності, ні права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :79:392:0010 за адресою: місто Київ, проспект Академіка Глушкова, 1, зокрема і в частині встановленого сервітуту площею 1,0192 га, тобто не втрачають визначений законом правовий титул власності та постійного користування ні вказаною земельною ділянкою в цілому, ні її частиною щодо якої позивач просив встановити сервітут.

Крім того, суд апеляційної інстанції, в контексті обраного позивачем способу захисту, вважає за необхідне врахувати і його ефективність, що також наголошується і у статті 13 Конвенції прав людини та основоположних свобод.

Зокрема, у пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, що не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE, Заява 28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів рішення від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18).

В аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine) , заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

Таким чином, ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту поновлення порушеного права позивача.

Рішення суду має бути ефективним інструментом поновлення порушених прав.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 Цивільного кодексу України, статтею 20 Господарського кодексу України, який проте є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Отже, суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також повинен ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та вимоги частин 2-5 статті 13 Цивільного кодексу України щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити реальне поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

При цьому слід ураховувати і те, що у резолютивній частині судового рішення остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача і судове рішення має бути виконано в процесі виконавчого провадження у справі, адже, як уже зазначалося, ефективний засіб зрештою повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Здійснюючи судовий розгляд даної справи, апеляційний господарський суд установив, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права (шляхом визнання погодженою Національним комплексом "Експоцентр України" технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки (кадастровий номер :79:392:0010), на яку поширюється право сервітуту на провадження господарської діяльності, експлуатації, контролю та нагляду за об`єктом нерухомого майна Приватного підприємства "Віді-Мистецтво" на земельній ділянці, яка перебуває у державній власності в особі Київської міської державної адміністрації та надана в постійне користування Національному комплексу "Експоцентр України" для експлуатації і обслуговування цілісного майнового комплексу центру та проведення виставкової діяльності на проспекті Академіка Глушкова, 1 у Голосіївському районі м. Києва, а також визнати договір особистого земельного сервітуту укладеним у запропонованій позивачем редакції), призводить у спірних правовідносинах до реального захисту та відновлення порушених прав позивача у такий спосіб (зокрема, прав, закріплених у ст. 99 Земельного кодексу України щодо проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху до належної позивачу будівлі, право встановлення будівельних конструкцій та складування необхідних матеріалів з метою ремонту належної позивачу будівлі). При цьому, визначення судом правової природи спірних правовідносин, як і їх кваліфікація та застосування норми права, яка регулює відповідні відносини - є повноваженнями суду, які реалізуються з метою дотримання засад господарського судочинства, закріплених у ст. 2 ГПК України.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що обраний позивачем спосіб захисту - є ефективним з огляду на вимоги наведених вище положень Цивільного кодексу України та Конвенції з прав людини та основоположних свобод та статті 1 Першого Протоколу до згаданої Конвенції, оскільки має місце волевиявлення позивача на укладення договору та неналежним чином вмотивована відмова зі сторони відповідача з подальшим затягуванням процедури погодження розбіжностей та забезпечення оформлення договору (письмова форма з нотаріальним посвідченням), а також поведінка відповідача, яка не відповідає у своїй послідовності загальним положенням законодавства про порядок укладення господарських договорів.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ефективним способом захисту права позивача (набуття статусу сервітуарія) з метою здійснення експлуатації, контролю та нагляду за нерухомим майном, з урахуванням суті порушеного права (підстав позову) та специфіки правовідносин з яких виник спір, є саме визнання погодженою технічну документацію із землеустрою та визнання такого договору укладеним, що і буде спрямовано на його відновлення внаслідок правової визначеності між учасниками спору шляхом укладення договору особистого земельного сервітуту та погодження технічної документації, з метою врегулювання у договорі прав та обов`язків сторін щодо належного їм майна.

Суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду справи дійшов висновку, що право позивача на укладення договору особистого земельного сервітуту виникло і обумовлюється внаслідок сукупності фактів:

- перебування земельної ділянки з кадастровим номером :79:392:0010 за адресою: місто Київ, проспект Академіка Глушкова, 1, у відповідача на праві постійного користування на підставі Державного акту серії І-КВ № 007405 на право постійного користування землею площею 285,0029 га, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею 31.01.2003 № 79-4-00056;

-наявність у позивача права власності на об`єкт нерухомого майна (будівлю загальною площею 1 289,10 кв.м.), яка розташована на частині земельної ділянки, яка перебуває у відповідача на праві постійного користування на підставі Державного акту серії І-КВ № 007405 на право постійного користування землею площею 285,0029 га, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею 31.01.2003 № 79-4-00056;

- бажання/намір позивача, як власника об`єкта нерухомості, яка розташована на земельній ділянці, яка перебуває у відповідача на праві постійного користування, укласти договір особистого земельного сервітуту.

А порушенням права позивача полягає у неодноразовій відмові відповідача (як постійного землекористувача земельною ділянкою) від укладення договору особистого земельного сервітуту, уникненні навіть переддоговірних перемовин, націлених на підготовку тексту договору особистого земельного сервітуту, зокрема, відсутність оформлення протоколу розбіжностей до договору.

Такими своїми діями відповідач позбавляє позивача правової визначеності (встановленні чітких прав та обов`зків сторін), і враховуючи юридичну нерозривну взаємопов`язаність позивача та відповідача (адже будівля, власником якої є позивач, розташована на земельній ділянці, яка перебуває на праві постійного користування у відповідача) щодо користування позивачем належним йому майном (відповідною будівлею), відмова відповідача визначити взаємні права та обов`зки шляхом укладення договору особистого земельного сервітуту - і є порушенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Відповідно до ч. 9 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в резолютивній частині вказується рішення з кожної спірної умови договору, а у спорі про спонукання укласти договір - умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору.

Дослідивши запропонований позивачем до укладення договір особистого земельного сервітуту, суд апеляційної інстанції встановив, що він містить наступні умови з урахуванням ст. 180 Господарського кодексу України щодо умов для договорів даного виду, зокрема:

- предмет: встановлення землекористувачем особистого земельного сервітуту на частину земельної ділянки з кадастровим номером :79:392:0010 відповідно до Додатку 1 до цього Договору (Акт встановлення меж частини земельної ділянки площею 1, 0192 га, на яку поширюється право особистого земельного сервітуту), за адресою: місто Київ, проспект Академіка Глушкова 1, яка передана йому у постійне користування розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 235 від 09 лютого 1998 року та рішенням Київської міської ради № 300/1734 від 14 березня 2002 року (Державний акт на право постійного користування землею за № 79-4-00056 від 31 січня 2003 року), в інтересах сервітуарія на право користування вищезазначеною частиною земельної ділянки площею 1, 0192 га, на якій розміщений нежитловий будинок сервітуарія для господарських потреб адміністративного характеру площею 1289, 10 кв. м. (далі - Будівля), який належить сервітуарію на праві власності (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 19856362 від 01.04.2014 року, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 0), для провадження господарської діяльності, експлуатації, контролю та нагляду за Будівлею;

- права та обов`язки сторін, визначені з урахуванням умов для договорів даного виду;

- порядок припинення договору.

Доводи обох скаржників про те, що запропонований позивачем договір особистого земельного сервітуту, є удаваним правочином, оскільки приховує договір оренди земельної ділянки - судом апеляційної інстації відхиляються як необгрунтовані, з огляду на наступне.

Статтею 235 Цивільного кодексу України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Так, оренда землі та земельний сервітут - різні за своєю правовою сутністю інститути земельного права, які не можуть бути ототожнені, і які, відповідно, регулюються окремими правовими нормами.

Ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України визначає, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 1 Закону України «Про оренду землі» визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Ч. 1 ст. 98 Земельного кодекус України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Стаття 401 Цивільного кодексу України визначає сервітут, як право користування чужим майном, яке може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Суд апеляційної інстанції в контексті спірних правовідносин сторін, дійшов висновку, що з огляду на умови запропонованого позивачем до укладення договору особистого земельного сервітуту, вказаний договір не є удаваним правочином оренди земельної ділянки, оскільки:

- оренда земельної ділянки є строковою (ч. 3 ст. 93 Земельного кодексу України), тобто на визначений строк, а земельний сервітут, обумовлений договором, запропонованим до укладення, встановлено на невизначений строк, і який пов`язується, відповідно, як зі строком володіння позивачем відповідним об`єктом нерухомого майна, який не визначено певним проміжком часу, адже реалізація права власності на будівлю - не обмежується певними строками, так і відповідний сервітут не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу (що відповідає ч. 2 ст. 98 Земельного кодексу України), і що відображено у п. 2.2. договору;

- підстави припинення права оренди землі обумовлені ст. 141 Земельного кодексу України, ст. 31 Закону України «Про оренду землі», а підстави для припинення права сервітуту визначені у ст. 102 Земельного кодексу України, і саме підстави припинеянн сервітуту, визначені ст. 102 Земельного кодексу України, відображені у п. 2.3 запропонованого договору особистого земельного сервітуту, в сукупності з п. 5.1 договору;

- оренда земельної ділянки передбачає для орендаря усі права щодо володіння та користування об`єктом оренди, права орендаря не можуть бути обмежені власником (ст. 24, 25 Закону України «Про оренду землі»), а сервітут передбачає користування в межах прав, що надаються власником/землекористувачем, а тому за своєю юридичною природою такі права є обмеженими речовими правами, що визначено ч. 1 ст. 403 Цивільного кодексу України, і що відображено у п. 3.1, п. 3.2, 3.3. та 3.4 договору щодо прав та обов`язків сервітуарія та землекористувача, зокрема щодо встановлення сервітуту в визначених межах і дотримання сервітуарієм встановленого сервітуту з дотриманням визначених договором умов;

- при оренді земельної ділянки, остання вибуває (тимчасово) із володіння власника (ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України), а при встановленні земельного сервітуту земельна ділянка не вибуває із володіння власника, що узгоджується з ч. 5 ст. 403 Цивільного кодексу України, ч. 3 статті 98 Земельного кодексу України, і що відображено у п. 1.2, п. 9.3 договору особистого земельного сервітуту щодо прав та обов`язків сервітуарія та землекористувача, зокрема щодо умови про те що встановлення особистого земельного сервітуту не позбавляє землекористувача права користування земельною ділянкою;

- право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вносится до статутного капіталу власником земельної ділянки (ч. 5 ст. 93 Земельного кодексу України), а земельний сервітут не може бути предметом купівлі - продажу, застави та не може передаватися будь-яким способом особою, в інтересах якої встановлено цей сервітут, іншим фізичним та юридични особам, що визначено ч. 2 ст. 101 Земельного кодексу України, ч. 4 ст. 403 Цивільного кодексу України, і що відображено у п. 9.2 договору особистого земельного сервітуту.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує також і те, що в силу приписів ст. ч. 2 ст. 402 Цивільного кодексу України та ст. 100 Земельного кодексу України, земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно, і вказана умова також міститься у пункті 9.1 договору про встановлення особистого земельного сервітуту, а тому визнання договору укладеним в судовому порядку не скасовує відповідний обов`язок учасників спору провести відповідну державну реєстрацію договору.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що укладення договору сервітуту внаслідок врегулювання правовідносин сторін спору, ні Київська міська державна адміністрація, ні відповідач, не позбавляються ні права власності, ні права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :79:392:0010 за адресою: місто Київ, проспект Академіка Глушкова, 1, зокрема і в частині встановленого сервітуту площею 1,0192 га, тобто не втрачають визначений законом правовий титул власності та постійного користування ні вказаною земельною ділянкою в цілому, ні її частиною, щодо якої позивач просив встановити сервітут. Крім того, земельний сервітут облаштовано вже по існуючому проїзду/проходу, і спірним сервітутом жодного перекриття/вилучення/обмеження проходу/проїзду будь-яким іншим особам, у тому числі і відповідачу - не встановлено.

Доводи відповідача про те, що судом першої інстанції не враховано доводи відповідача про те, що позивач не позбавлений права використання свого майна без встановлення сервітуту, і не враховано, що відповідачем видано розпорядчі акти стосовно безперешкодного доступу позивача до належного йому майна - судом апеляційної інстанції відхиляються з огляду на те, що скаржником не наведено і не підтверджено доказами в розумінні ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, що використання позивачем належного йому майна може бути здійснено без встановлення сервітуту, а надані розпорядчі акти відповідача свідчать виключно про регулювання його діяльності.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що встановлення сервітуту площею 1,0192 га на земельній ділянці з кадастровим номером :79:392:0010 за адресою: місто Київ, проспект Академіка Глушкова, 1, є найменш обтяжливим для учасників даного спору, оскільки ні Київська міська державна адміністрація, ні відповідач, не позбавляються ні права власності, ні права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :79:392:0010 за адресою: місто Київ, проспект Академіка Глушкова, 1, зокрема і в частині встановленого сервітуту площею 1,0192 га, тобто не втрачають визначений законом правовий титул власності та постійного користування ні вказаною земельною ділянкою в цілому, ні її частиною, щодо якої позивач просив встановити сервітут.

До того ж, суд апеляційної інстанції наводив вище висновок про те, що, при оренді земельної ділянки, остання вибуває (тимчасово) із володіння власника (ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України), а при встановленні земельного сервітуту земельна ділянка не вибуває із володіння власника, що узгоджується з ч. 5 ст. 403 Цивільного кодексу України, ч. 3 статті 98 Земельного кодексу України, і що відображено у п. 1.2, п. 9.3 договору особистого земельного сервітуту щодо прав та обов`язків сервітуарія та землекористувача, зокрема щодо умови про те що встановлення особистого земельного сервітуту не позбавляє землекористувача права користування земельною ділянкою.

Отже, суд апеляційної інстанції зазначає, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 98 Земельного кодексу України, якою визначено, що земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений, - а встановлений в судовом рішенні сервітут не є обтяжливим для відповідача, навпаки, він є найбільш доцільним в контексті спірних правовідносин сторін і укладення договору земельного сервітуту та погодження відповідної технічної документації - відповідає ст. 20, ст. 181, ст. 187 Господарського кодексу України, а звернення позивача з відповідним позовом до суду з вимогою встановлення особистого земельного сервітуту відповідає ст. 100 Земельного кодексу України та ст. 402 Цивільного кодексу України.

Стосовно доводу відповідача (скаржника) про те, що судом першої інстанції не враховано надані відповідачем докази стосовно необґрунтованості площі заявленого до встановлення сервітуту - судом апеляційної інстанції відхиляються з огляду на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішенян обгрунтовано враховано те, що в матеріалах справи наявний висновок експертного дослідження № 21771/19-41/29190/19-41 від 04.11.2019 за результатами проведення земельно - технічного експертного дослідження, складений Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, експертами Шишовим М.А.та Савчак В.В., в якому запропоновано варіант облаштування земельного сервітуту площею 1,0192 га для проїзду транспорту, у тому числі проходу, та обслуговування нерухомого майна у відповідності до вимог Державних будівельних норм, яке належить позивачу в межах земельної ділянки, що є найменш обтяжливим для відповідача та не перешкоджатиме йому належним чином користуватися належною йому земельної ділянкою. Крім того, у вказаному висновку також враховано, що земельний сервітут облаштовано вже по існуючому проїзду/проходу і земельний сервітут облаштовано вже по існуючому проїзду/проходу, і спірним сервітутом жодного перекриття/вилучення/обмеження проходу/проїзду будь-яким іншим особам, у тому числі і відповідачу, - не встановлено.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідачем не було надано ні власного розрахунку стосовно розміру земельного сервітуту, необхідного для здійснення позивачем, як власником нерухомого майна, відповідних дій щодо майна, як не надано і доказів в спростування доводів позивача стовно визначеного розміру сервітуту - 1,0192 га. Також, слід зазначити, що листи відповідача, в яких останнім повідомлялось про відсутність підстав для встановлення сервітуту, обґрунтовані зокрема тим, що нормами Земельного кодексу України не передбачено підставі для можливості встановлення виду особистого земельного сервітуту як «для здійснення експлуатації, контролю та нагляду за будівлею» на користь позивача через знаходження на земельній ділянці нежитлового будинку адміністративного характеру площею 1289,10 кв.м. (лист від 21.05.2020), а також тим, що відповідач не має підстав та можливостей щодо встановлення особистого земельного сервітуту позивачу шляхом укладення договору особистого земельного сервітуту земельної ділянки площею 1,0192 га. (лист від 27.12.2020), тобто, заперечення відповідача стосовно можливості встановлення сервітуту площею 1,0192 га мотивовані виключно посиланням на відутність обумовлених законом підстав (на його думку) для укладення сервітуту. Проте, як зазначалось вище, стаття 99 Земельного кодексу України не містить вичерпного переліку земельних сервітутів, а також містить такі види, як право проходу (п.п. а ч. 1), проїзду на транспортному засобі (п.п. б ч. 1), право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд (п.п ж ч. 1).

Доводи скаржників про те, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, зокрема приписи ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, оскільки безпідставно прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог, про що зазначено в ухвалі Господарського суду міста Києва від 25.06.2020, і заперечення щодо вказаної ухвали включено скаржниками до апеляційних скарг на підставі ч. 3 ст. 255 Господарського процесуального кодексу України, і заперечення полягають у тому, що до позовних вимог включено вимогу про затвердження технічної документації, і вказана вимога не була пред`явлена разом з позовом - судом апеляційної інстанції відхиляються з огляду на наступне.

Зокрема, в судовому засіданні 28.05.2020 судом першої інстанції було оголошено про відкладення підготовчого провадження до 25.06.2020, відомості про що містяться у відповідному протоколі судового засідання від 28.05.2020.

Так, 29.05.2020 (тобто, до закінчення підготовчого засідання) позивачем була подана заява про збільшення позовних вимог, в якій позивач виклав свої позовні вимоги у редакції: визнати погодженою Національним комплексом "Експоцентр України" технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки (кадастровий номер :79:392:0010), на яку поширюється право сервітуту на провадження господарської діяльності, експлуатації, контролю та нагляду за об`єктом нерухомого майна Приватного підприємства "Віді-Мистецтво" на земельній ділянці, яка перебуває у державній власності в особі Київської міської державної адміністрації та надана в постійне користування Національному комплексу "Експоцентр України" для експлуатації і обслуговування цілісного майнового комплексу центру та проведення виставкової діяльності на проспекті Академіка Глушкова, 1, у Голосіївському районі м. Києва; - визнати договір особистого земельного сервітуту укладеним у запропонованій позивачем редакції.

До вказаної заяви позивачем було подано редакцію зміненої позовної заяви, докази надіслання позовної заяви іншій стороні спору, платіжне доучення про доплату судового збору, копію листа позивача від 23.03.2020 № 23/03/2020/ВМ, копію акту встановлення меж частини, копію технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки (кадастровий номер :79:392:0010), на яку поширюється право сервітуту на провадження господарської діяльності, експлуатації, контролю та нагляду за об`єктом нерухомого майна Приватного підприємства "Віді-Мистецтво" на земельній ділянці, яка перебуває у державній власності в особі Київської міської державної адміністрації та надана в постійне користування Національному комплексу "Експоцентр України" для експлуатації і обслуговування цілісного майнового комплексу центру та проведення виставкової діяльності на проспекті Академіка Глушкова, 1, у Голосіївському районі м. Києва, копію листа відповідача від 10.04.2020 № 02-11/201.

Ч. 3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України визначено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції прийняв до розгляду подану позивачем заяву про збільшення позовних вимог до закінчення підготовчого засідання, вказана заява відповідала вимогам процесуального закону щодо її подання, а тому обгрунтовано була прийнята до розгляду з огляду на припис ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України. При цьому, долучення позивачем до вказаної заяви нової редакції позовної заяви (з урахуванням остаточного змісту позовних вимог, які були розглянуті та вирішені судом першої інстанції) - не є підставою вважати подання нового позову, оскільки позов було подано позивачем у встановленому процесуальним законом порядку у лютому 2020 року, а поданою заявою здійснено уточнення позовних вимог, що не суперечить приписам ст. 46 Господарського процесуального кодексу України.

Доводи скаржника (відповідача) про те, що суд першої інстанції безпідставно ухилився від дослідження за місцезнаходженням частини земельної ділянки (кадастровий номер :79:392:0010), яку позивач просив обтяжити сервітутом в його інтересах, і про необхідність вказаного дослідження на місці заявлялось відповідачем у поданому суду першої інстанції клопотанні від 24.06.2020, у задоволенні якого було відмовлено в ухвалі від 25.06.2020 з підстав його необґрунтованості - судом апеляційної інстанції відхиляється як підстава для скасування оскаржуваного рішення, з огляду на наступне.

Ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Ч. 1 статті 82 Господарського процесуального кодексу України визначено, що письмові, речові та електронні докази, які не можна доставити до суду, оглядаються за їх місцезнаходженням.

Отже, суд апеляційної інстанції зазначає, що саме речові докази, які не можна доставити до суду, оглядаються за їх місцезнаходженням.

При цьому, відповідач, заявляючи відповідне клопотання, просив з метою дослідження частини земельної ділянки з кадастровим номером :79:392:0010, яку позивач просив обтяжити земельним сервітутом площею 1,0102 га, провести судове засідання поза межами приміщення суду, а саме за адресою: м.Київ, проспект Академіка Глушкова, 1, з метою дослідження обставин використання та експлуатації належного позивачу та відповідачу майна.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано відмовив відповідачу у задоволенні вказаного клопотання з огляду на те, що матеріали справи містили увесь необхідний обсяг документів, необхідних для встановлення дійсних обставин справи та вирішення спору по суті, а дослідження такого доказу, як частина земельної ділянки - є правом суду.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими, були доведені належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у зв`язку з чим, судом першої інстанції обгрунтовано ухвалено рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникам та учасникам справи було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційних скаргах не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених у оскаржуваному рішенні.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржників викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі № 910/1487/20, за наведених скаржниками доводів апеляційних скарг.

Розподіл судових витрат

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на сторону, яка їх понесла, а саме: на Національний комплекс "Експоцентр України" та Державне управління справами, відповідно.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Національного комплексу "Експоцентр України" та Державного управління справами на рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі № 910/1487/20 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі № 910/1487/20 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Національним комплексом "Експоцентр України" та Державним управлінням справами.

4. Матеріали справи № 910/1487/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано: 09.02.2021.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Є.Ю. Шаптала

К.В. Тарасенко