ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2021 р.м. ХарківСправа № 922/3623/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калантай М.В.

при секретарі судового засідання Солдатовій М.Ю.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МТВ-Фарм", с.Козіївка Харківської області
до Комунального підприємства Харківської обласної ради "Фармація", м.Харків
про стягнення 118 663,55грн.
за участю представників:

від позивача: Іщенко Т.В., директор наказ №37 від 21.12.2019

від відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МТВ-Фарм" (надалі - позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Комунального підприємства Харківської обласної ради "Фармація" (надалі - відповідач) про стягнення 118663,55грн., з яких: 64371,92грн. основного боргу, 38383,75грн. пені, 3033,49грн. 3% річних, 6437,19грн. інфляційної складової, 6437,19грн. штрафу.

На підтвердження позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань щодо оплати товару, отриманого за договором поставки №00000832 від 27.10.2017.

Ухвалою від 16.11.2020 дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 08.12.2020.

30 листопада 2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти вимог позивача заперечив, посилаючись на їх необґрунтованість. При цьому зазначив, що строк дії договору поставки №00000832 від 27.10.2017 закінчився 31.12.2017. Додана до позову претензія №22/05 від 22.05.2020 не має відношення до вказаного договору. Також, додані до позову накладні мають посилання на договір №0000082 від 27.10.2017, а не на договір №00000832 від 27.10.2017. Крім того, відповідачем наведено заперечення щодо правомірності заявленої позивачем до стягнення суми судових витрат.

Ухвалою від 08.12.2020 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, підготовче засідання відкладено на 19.01.2021. Крім того, судом визнано обов`язковою явку відповідача у призначене підготовче засідання та викликано його представника, а також зобов`язано відповідача у 5-денний строк з дати отримання даної ухвали надати суду докази направлення відзиву на адресу позивача.

Суд зазначає, що вимоги даної ухвали відповідачем виконані не були. Втім, 22.12.2020 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він навів свої заперечення проти доводів відповідача. При цьому, позивач зазначив, що отримав відзив 18.12.2020. Отже, суд враховує, що відзив фактично був направлений відповідачем на адресу позивача.

18 січня 2021 року від позивача надійшло клопотання про уточнення позовних вимог, у якому він зазначив, що у позові помилково зазначено невірний номер договору поставки, заборгованість за яким позивач просить стягнути з відповідача. У зв`язку з цим, позивач зазначив, що даний договір поставки фактично має №0000082 від 27.10.2017. До даного клопотання позивачем додано уточнену позовну заяву та надано докази її направлення на адресу відповідача.

Дане клопотання задоволено судом та прийнято до уваги, що вірним номером договору поставки слід вважати №0000082 від 27.10.2017, а не №00000832 від 27.10.2017, як помилково було зазначено у позовній заяві.

Також, 18.01.2021 позивачем подано клопотання про поновлення строку долучення документів до матеріалів справи, а саме: копій реєстру податкових накладних зареєстрованих в ЄРПН ТОВ "МТВ-Фарм", планів роботи ТОВ "МТВ-Фарм" на 29.11.2018 та 04.12.2018, копій товарно-транспортних накладних.

Розглянувши дане клопотання, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 80 ГПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Статтею 118 ГПК України визначено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Зокрема, статтею 119 ГПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Клопотання позивача про поновлення пропущеного строку мотивовано тим, що вказані документи були надані позивачем з метою спростування доводів відповідача, викладених у відзиві, а тому не могли бути подані одночасно з подачею позовної заяви.

Суд враховує, що згідно з п.3 ч.1 ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 5 статті 236 ГПК України встановлено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 181 ГПК України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання.

Статтею 182 ГПК України передбачено, що у підготовчому засіданні суд, зокрема, з`ясовує, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі; з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві; здійснює інші дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Таким чином, одним з основних завдань підготовчого провадження у господарській справі є надання сторонам можливості подати всі наявні у них докази та викласти свої доводи та заперечення щодо суті спору.

Враховуючи викладене, а також з огляду на поважність повідомлених відповідачем причини пропуску строку, суд визнав за можливе поновити пропущений процесуальний строк на подання додаткових доказів.

У зв`язку з цим, подані позивачем додаткові докази було прийнято судом та долучено до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 19.01.2021 судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, судове засідання призначено на 03.02.2021.

У призначене судове засідання представник позивача не з`явився, однак подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, причини неявки суду не повідомив. Про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Пунктом 1 частини 3 статті 202 ГПК України встановлено, що у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно і повно дослідивши надані до матеріалів справи докази, суд встановив наступне.

27 жовтня 2017 року між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, укладено договір поставки №0000082 (надалі - Договір), за умовами якого постачальник передає у власність, а покупець приймає вироби медичного та санітарно-гігієнічного призначення (далі - товар) на умовах, за ціною та в кількості, вказаними у даному Договорі, підписаних специфікаціях та/або видаткових накладних (накладних), які складаються до кожної окремої партії товару.

Асортимент, кількість і ціна товару, що поставляється, визначаються в специфікаціях або накладних, що визнаються сторонами специфікаціями та складаються на кожну партію товару, що поставляється, які є невід`ємною частиною даного Договору. Сукупність сум всіх підписаних Сторонами накладних становлять ціну Договору (пункти 1.2, 1.3 Договору).

Згідно пункту 2.4.2 Договору покупець зобов`язаний прийняти і розрахуватися за товар у строки та на умовах, що визначені Договором або видаткових накладних на кожну окрему партію товару або (якщо у видаткових накладних не зазначені інші умови розрахунку) не пізніше ніж у строк передбачений п.6.2 Договору від дати приймання товару, зазначеній у видатковій накладній.

Пунктом 6.2 Договору встановлено, що відтермінування в оплаті за поставлений товар для покупця за даним Договором становить 30 календарних днів з моменту отримання товару покупцем.

Відповідно до пункту 9.1 Договору він вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2017.

За умовами пункту 9.2 Договору до закінчення дії Договору сторони можуть укласти додаткову угоду про пролонгацію дії Договору.

Так, Додатковою угодою №1 строк дії Договору було продовжено до 31.12.2018.

Протягом строку дії Договору позивач передав відповідачу товару згідно видаткових накладних №12426 від 29.11.2018, 12474 від 03.12.2018, 12475 від 03.12.2018, 12571 від 03.12.2018, 12582 від 03.12.2018, 12583 від 03.12.2018 на загальну суму 8573,08грн.

Згідно наданого позивачем розрахунку суми позову, відповідач отриманий за Договором товар оплатив частково - в сумі 3317,10грн.

У зв`язку з цим, у відповідача виникла заборгованість за Договором в розмірі 5255,98грн.

Крім того, у 2019 році позивач передав відповідачу товар (вироби медичного та санітарно-гігієнічного призначення) на загальну суму 59115,94грн. за видатковими накладними №261 від 10.01.2019, №262 від 10.01.2019, №266 від 10.01.2019, №267 від 10.01.2019, №290 від 10.01.2019, №291 від 10.01.2019, №485 від 16.01.2019, №486 від 16.01.2019, №526 від 17.01.2019, №527 від 17.01.2019, №2068 від 25.02.2019, №2069 від 25.02.2019, №2479 від 11.03.2019, №2679 від 15.03.2019, №2756 від 18.03.2019, №2757 від 18.03.2019, №3025 від 25.03.2019, №3026 від 25.03.2019, №3262 від 01.04.2019, №3263 від 01.04.2019, №3443 від 08.04.2019, №3446 від 08.04.2019, №3445 від 08.04.2019, №3444 від 08.04.2019, №3655 від 15.04.2019, №3656 від 15.04.2019, №3880 від 22.04.2019, №3881 від 22.04.2019, №4187 від 06.05.2019, №4188 від 06.05.2019, №4254 від 07.05.2019, №4459 від 14.05.2019, №4770 від 27.05.2019, №4915 від 03.06.2019, №5107 від 10.06.2019, №5108 від 10.06.2019, №5159 від 10.06.2019, №5160 від 10.06.2019, №5283 від 18.06.2019, №5587 від 01.07.2019, №5588 від 01.07.2019, №5917 від 15.07.2019.

Суд зауважує, що вказані видаткові накладні складені та підписані представниками сторін з посиланням на умови Договору №0000082 від 27.10.2017, проте фактично передача товару відбувалася вже після закінчення строку дії даного Договору, а тому його умови не можуть поширюватися на такі поставки товару.

Разом із тим, у вказаних видаткових накладних сторонами було узгоджено асортимент, кількість, ціну, а також строк оплати кожної партії товару (який у кожному випадку дорівнює 30 календарним дням з дати отримання товару).

Згідно частини 1 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Частиною 1 статті 181 ГК України також встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Таким чином, сторони підписавши вищевказані накладні фактично уклали договори поставки вказаного в них товару у спрощений спосіб.

Відповідач товар, що був отриманий за вищевказаними накладними, в узгоджені сторонами строки (30 календарних днів з дати поставки) не оплатив, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість в розмірі 59115,94грн.

Зазначене стало підставою для звернення відповідача до господарського суду Харківської області з даним позовом, у якому він просить суд стягнути з відповідача на свою користь 64371,92грн. основного боргу, 38383,75грн. пені, 3033,49грн. 3% річних, 6437,19грн. інфляційної складової, 6437,19грн. штрафу.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, згідно з частиною 1 статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Частинами 1, 2 статті 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За умовами статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що позивач поставив відповідачу товар за Договором на загальну суму 8573,08грн., який мав бути оплачені останнім в 30-денний строк з дня отримання товару. Однак відповідач свій обов`язок виконав частково - в сумі 3317,10грн. Інша частина отриманого за Договором товару в розмірі 5255,98грн. до відповідачем оплачена не була.

Також, матеріали справи підтверджують, що у 2019 році відповідач отримав від позивача товар за видатковими накладними, які свідчать про укладення між сторонами відповідних договорів поставки у спрощений спосіб. Загальна вартість поставленого товару відповідно до цих видаткових накладних склала 59115,94грн. та мала бути оплачена відповідачем у 30-денний строк з дня отримання кожної партії товару. Втім, даний товар відповідачем також не був оплачений.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідачем не надано суду та в матеріалах справи відсутні докази оплати отриманого від позивача товару, як за умовами Договору так і за видатковими накладними, складеними та підписаними сторонами у 2019 році.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У зв`язку з цим, суд вважає позовні вимоги про стягнення 64371,92грн. основного боргу законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, з огляду на уточнення позовних вимог в частині номеру договору, яке було здійснене позивачем під час підготовчого провадження, суд відхиляє посилання відповідача на різні номери договорів, яке було наведене у відзиві.

Також, суд не приймає доводи відповідача про закінчення строку дії Договору в частині позовних вимог про стягнення основного боргу, оскільки підписання сторонами видаткових накладних у 2019 році, тобто після закінчення строку дії Договору, фактично свідчить про укладення ними договорів поставки у спрощений спосіб, які є обов`язковими до виконання сторонами, у тому числі в частині повної та своєчасної оплати отриманого товару.

Втім, обставина щодо припинення дії Договору з 31.12.2018 має значення при вирішенні питання щодо правомірності застосування штрафних санкцій, що були передбачені його умовами до всіх здійснених поставок товару.

Так, статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення 38383,75грн. пені та 6437,19грн. штрафу, які передбачені пунктами 7.5.1 та 7.5.3 Договору, згідно з якими:

- у випадку прострочення покупцем оплати згідно п.6.2. Договору, покупець виплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, за кожний день прострочення платежу передбачених рахунками-фактурами та видатковими накладними на кожну окрему партію товару;

- у разі прострочення покупцем оплати за отриманий товар на строк більше 15 календарних днів, постачальник крім пені додатково нараховує штраф у розмірі 10% від суми заборгованості.

Однак, умови даного Договору можуть бути застосовані виключно до правовідносин сторін, які відбулися під час його дії. Отже, застосування вищевказаних штрафних санкцій є обґрунтованим лише щодо заборгованості у розмірі 5255,98грн., яка виникла за видатковими накладними, що були складені та підписані сторонами під час дії Договору.

Застосування ж умов Договору, який припинив свою дію з 31.12.2018, до правовідносин сторін, що виникли з видаткових накладних на загальну суму 59115,94грн., які були складені та підписані сторонами у 2019 році, є неправомірним.

Крім того, суд звертає увагу, що позивачем було допущено помилки при визначенні періоду прострочення, оскільки не враховано умову пункту 6.2 Договору щодо 30-денного відтермінування оплати поставленого товару. Також, всупереч приписам частини 6 статті 232 ГК України, нарахування пені здійснено позивачем за період, що перевищує 6 місяців.

У зв`язку з цим, за розрахунком суду до стягнення підлягає сума пені в розмірі 881,22грн. та штраф у сумі 525,59грн., а тому вказані вимоги підлягають частковому задоволенню саме у зазначених розмірах.

Щодо вимог про стягнення 3033,49грн. 3% річних, 6437,19грн. інфляційної складової суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, обов`язок відповідача щодо сплати 3% річних та інфляційної складової боргу за невиконання грошового зобов`язання фактично передбачений вимогами чинного законодавства, а тому позивач має право вимагати від відповідача сплати відповідних сум як щодо поставки товару, здійсненої за умовами Договору, так і щодо поставки, здійсненої за видатковими накладними, складеними та підписаними сторонами у 2019 році.

В той же час, розрахунок вказаних сум також здійснено відповідачем без урахування умови пункту 6.2 Договору щодо 30-денного відтермінування оплати поставленого товару, а також не вірно визначено індекси інфляції за відповідні періоди прострочення.

За розрахунком суду вказані вимоги підлягають частковому задоволенню в наступних розмірах: 2919,18грн. 3% річних та 2708,32грн. інфляційної складової.

Враховуючи часткове задоволення позову, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, позивач просить покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00грн.

Так, статтею 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Пунктом 8 статті 129 ГПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надав Договір про надання юридичних послуг №01-2018 від 09.02.2018, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС№8135/10 від 18.07.2019 та акт приймання-передачі наданих послуг від 28.10.2020 до договору №01-2018 від 09.02.2018.

Суд зауважує, що відповідачем, відповідно до приписів частин 5 та 6 статті 126 ГПК України, не заявлялось клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката або інших заперечень щодо неспівмірності заявлених витрат позивача, пов`язаних з розглядом справи.

Натомість, відповідач звернув увагу на те, що: договір про надання юридичних послуг №01-2018 від 09.02.2018 укладено не з адвокатом, а з ФОП Бенца Р.В.; в матеріалах справи відсутні докази сплати позивачем коштів за надані юридичні послуги; в матеріалах справи відсутні докази наявності у даного адвоката повноважень здійснювати представництво від імені позивача.

Суд відхиляє вказані доводи, оскільки наявність у ФОП Бенца Р.В. статусу адвоката підтверджується свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС№8135/10 від 18.07.2019.

Щодо відсутності в матеріалах справи доказів фактичного здійснення позивачем оплати вищевказаних правничих послуг слід зазначити, що пунктом 1 абзацу 2 частини 2 статті 126 ГПК України визначено, що для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що:

- сплачена

- або підлягає сплаті стороною.

Отже, для вирішення питання щодо розподілу судових витрат судом може бути враховано не лише фактично сплачену вартість професійної правничої допомоги адвоката, а й вартість, що підлягає сплаті стороною згідно умов відповідного договору про надання правничої допомоги.

Також суд враховує позицію Верховного Суду, викладену в додатковій постанові від 24.01.2019 у справі №910/15944/17, якою було частково задоволено заяву про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу без встановлення факту оплати таких послуг.

Частиною 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Стосовно відсутності в матеріалах справи доказів наявності у адвоката Бенца Р.В. повноважень на представництво позивача у суді, суд враховує, що всі документи у даній справі були підписані безпосередньо керівником позивача, яка також брала участь в судових засіданнях. Отже, вказаний адвокат функцій саме представництва позивача у даній справі не здійснював, проте дана обставина не позбавляла його можливості надавати юридичні послуги консультаційного характеру перед подачею позову, а також здійснювати дії щодо підготовки заяв по суті справи, які в подальшому подавалися до суду керівником позивача.

Разом із тим, дослідивши перелік послуг, що зазначені в акті приймання-передачі наданих послуг від 28.10.2020 до договору №01-2018 від 09.02.2018, суд вважає, що позивачем необґрунтовано було включено до складу витрат на професійну правничу допомогу у справі №922/3623/20 послуги, зазначені в підпунктах 2) та 5) пункту 3 даного акту, а саме:

- підготовка заяви на видачу судового наказу на суму 2500,00грн. (2 години х 1250,00грн.), оскільки таки заяви в межах даної справи не розглядалися;

- правова допомога в супроводженні розгляду справи в суді на суму 1250,00грн. (1 година х 1250,00грн.), оскільки як зазначалося вище в матеріалах справи відсутні докази здійснення даним адвокатом функцій представництва під час розгляду даної справи, а інші докази здійснення супроводження адвокатом даної справи в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, позивач підтвердив понесення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6250,00грн. (10000,00грн. - 3750,00грн.)

Пунктом 3 частини 4 статті 129 ГПК України встановлено, що інші судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 237, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МТВ-Фарм" (62011, Харківська область, Краснокутський район, с.Козіївка, вул.Слобожанська, буд.40-В, кв.10, код 41162547) на користь Комунального підприємства Харківської обласної ради "Фармація" (61075, м.Харків, пр.Архітектора Альошина, буд.37, код 40913121) 64371,92грн. основного боргу, 881,22грн. пені, 525,59грн.грн. штрафу, 2919,18грн. 3% річних, 2708,32грн. інфляційної складової, 1264,89грн. судового збору, а також 3760,96грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено "15" лютого 2021 р.

Суддя М.В. Калантай