ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2021 р. Справа№ 910/3398/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Телесвіт»

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2020

у справі №910/3398/20 (суддя Алєєва І.В.)

за позовом Комунального підприємства «Наше місто» Запорізької міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телесвіт»

про стягнення 45 418,48 грн

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Наше місто» Запорізької міської ради (далі - КП «Наше місто», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телесвіт» (далі - ТОВ «Телесвіт», відповідач) про стягнення 62 408,32 грн за договором сервітуту №2730/2016/10СС від 19.10.2016, обґрунтовуючи вимоги неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати послуг за вищевказаним договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 у справі №910/3398/20 позов задоволено повністю.

Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з доведеності позивачем належними та допустимими доказами обставин неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань в частині повної та своєчасної сплати вартості послуг за користування правом, визначеним договором сервітуту.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Телесвіт» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування та недоведеність обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивач зі свого боку не виконав умови договору, оскільки останнім не надавались відповідачеві протягом 10 днів по завершенню кожного календарного місяця акти наданих послуг з врахуванням зміни зони дії договору, які відбулись з 1 травня 2018, згідно з додатковою угодою №9; суд безпідставно прийняв до уваги акт звірки взаєморозрахунків на підтвердження наявності заборгованості саме в сумі 45 418,48 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Телесвіт» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 у справі №910/3398/20, розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, позивачеві встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 5 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

19.01.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить залишити оскаржуване рішення без змін, вказуючи на те, що умовами договору не передбачено обов`язку позивача направляти акти та рахунки рекомендованими поштовими відправленнями, а тому твердження скаржника про невиконання позивачем обов`язку щодо надання актів є безпідставними; на підтвердження факту надання таких актів суду була надана копія поштового реєстру, яка свідчить про повторне відправлення на адресу відповідача актів наданих послуг за період червень-вересень 2019 року у відповідь на його вимогу, викладену у претензії №1/2020.

Частиною 3 статті 12 ГПК України встановлено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до п. 2 частини 5 статті 12 ГПК України малозначними є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 19.10.2016 між Комунальним підприємством «Наше місто» Запорізької міської ради (підприємство) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Телесвіт» (сервітуарій) було укладено Договір сервітуту № 2730/2016/10/сс. (далі - Договір), предметом якого є надання права на розміщення та обслуговування телекомунікаційної мережі та/або технічних елементів телекомунікаційної мережі з метою надання телекомунікаційних послуг мешканцям житлових будинків, що знаходяться на балансі Підприємства згідно з Додатками № 1 та № 2 до Договору, а сервітуарій здійснює оплату за надане підприємством право на умовах, що зазначені в договорі.

На момент укладання Договору у сервітуарія було обліковано 2726 точок (пункт 6.1. Договору).

Пунктом 6.2. Договору визначено розмір оплати за надане право на підставі формули, прийнятої рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 157 від 21.04.2011 р. (зі змінами), яка становила 36 464,26 грн на момент укладення Договору.

Відповідно до п. 6.3. Договору, плата перераховується на поточний рахунок підприємства.

Згідно п. 6.8. Договору сервітуту, підприємство зобов`язується надати сервітуарію Акт наданих послуг (з урахуванням зміни зони дії договору, якщо такі відбулися) протягом 10 календарних днів по завершенню кожного календарного місяця. Акт наданих послуг є підставою для оплати права, сервітуарій має право не здійснювати перерахування грошових коштів за кожний наступний місяць до моменту надання підприємством за попередній місяць Акту наданих послуг.

Пунктами 7.1., 7.2. Договору сторони погодили, що даний договір вважається укладеним і набирає чинності з 01.09.2016 і діє до 31.12.2016. Сторони, керуючись пунктом 3 статті 631 ЦК України домовилися, що умови даного договору застосовуються до відносин між ними, які виникли між ними до її укладення, а саме з 01 вересня 2016 року. У разі відсутності письмового повідомлення однієї із сторін про припинення дії Договору протягом одного календарного місяця після закінчення строку його дії, даний Договір продовжується на один календарний рік, кількість таких продовжень не обмежена.

Місцевим господарським судом встановлено, що між позивачем та відповідачем до договору було укладено ряд додаткових угоди, а саме:

- № 2 від 01.11.16, за якою станом на 01.11.2016 обліковується нова кількість точок - 2559 та сума оплати за надане право - 33 849,21 грн, що сплачується сервітуарієм до 20 числа поточного місяця;

- № 3 від 01.11.17, за якою станом на 01.11.2017 обліковується нова кількість точок - 343 та сума оплати за надане право - 5104,13 грн, що сплачується сервітуарієм до 20 числа поточного місяця;

- № 4 від 01.12.17, за якою станом на 01.12.2017 обліковується нова кількість точок - 328 та сума оплати за надане право - 4837,62 грн, що сплачується сервітуарієм до 20 числа поточного місяця;

- № 5 від 02.01.18, за якою станом на 02.01.2018 обліковується нова кількість точок - 314 та сума оплати за надане право - 4715,54 грн, що сплачується сервітуарієм до 20 числа поточного місяця;

- № 6 від 01.02.18, за якою станом на 01.02.2018 обліковується нова кількість точок - 294 та сума оплати за надане право - 4393,18 грн, що сплачується сервітуарієм до 20 числа поточного місяця;

- № 7 від 01.03.18, за якою станом на 01.03.2018 обліковується нова кількість точок - 281 та сума оплати за надане право - 4172,87 грн, що сплачується сервітуарієм до 20 числа поточного місяця;

- № 8 від 01.04.18, за якою станом на 01.04.2018 обліковується нова кількість точок - 272 та сума оплати за надане право - 3991,82 грн, що сплачується сервітуарієм до 20 числа поточного місяця;

- № 9 від 02.05.18, за якою станом на 01.05.2018 обліковується нова кількість точок - 266 та сума оплати за надане право - 3845,74 грн, що сплачується сервітуарієм до 20 числа поточного місяця.

Таким чином, згідно змін, внесених до Договору вказаними Додатковими угодами, сума вартості користування сервітутом за один календарний місяць постійно змінювалася та станом на 01.02.2020 становила 3 845,74 грн та повинна сплачуватися сервітуарієм до 20 числа поточного місяця.

Докази припинення дії Договору в матеріалах справи відсутні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідач не в повному обсязі виконує умови договору щодо оплати за надане право, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 45 418,48 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням місцевого господарського суду про наявність підстав для задоволення позову, а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що спростовуються наявними у справі доказами, з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог Господарського кодексу України договір вважається укладеним у випадку досягнення сторонами умов щодо його предмету, строку та ціни.

Місцевим господарським судом вірно визначено правову природу відносин, що склались між сторонами в ході виконання договору, який за своїми ознаками є договором сервітуту, за яким встановлюється речове право на чуже майно, тобто в користування передається не річ, а встановлюється право - речове право на користування такою річчю.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно з частиною 1 статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Приписами частин 1-5 статті 403 ЦК України визначено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, сторони досягли усіх істотних умов відносно вказаного виду договору, тобто встановили його предмет, визначили ціну, порядок та терміни проведення розрахунків, а тому відповідно до вимог ст. ст. 638, 639, 401 ЦК України та ст. ст. 180, 181 ГК України, він вважається укладеним згідно частини 7 статті 181 ГК України.

Водночас, судом першої інстанції вірно встановлено, що в ході виконання сторонами договору, з боку відповідача мало місце порушення зобов`язання в частині повної та своєчасної сплати вартості послуг за користування правом, визначеним договором сервітуту, що об`єктивно підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та не спростовано відповідачем.

Останнім також не заперечується обставин використання визначеного права за договором.

В той же час, скаржник зазначає, що позивачем не було надано йому Акти наданих послуг за період з жовтня 2018 по вересень 2019, послуг з урахуванням зміни зони дії Договору, які відбулися з 01.05.2018 згідно Додаткової угоди № 9 від 02.05.2018, та які є підставою для оплати послуг

Так, умовами Договору сторони погодили, що Акт наданих послуг є підставою для оплати права, сервітуарій має право не здійснювати перерахування грошових коштів за кожний наступний місяць до моменту надання підприємством за попередній місяць Акту наданих послуг.

Як зазначає позивач, останній надсилав відповідні акти простим поштовим повідомленням.

Проте, апелянт вказує, що наявні в матеріалах справи поштові реєстри про направлення простих листів не дають можливості встановити надсилання актів з урахуванням зміни зони дії Договору.

Матеріали справи свідчать, що, зокрема, додатковою угодою 9 до Договору сума плати за користування сервітутом за один календарний місяць змінювалася.

При цьому, з пояснень відповідача вбачається, що останній фактично не погоджується із сумою нарахувань, яка мала бути зазначена в актах, та підлягала зміні з жовтня 2018 року, а саме 3 991,82 грн замість зменшеної додатковою угодою №9 від 02.05.2018 в розмірі 3 845,74 грн.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що умовами договору сервітуту не передбачено порядку надсилання Підприємством актів надання послуг та рахунків на їх оплату Сервітуарію.

В той же час, з п. 6.2. Договору вбачається, що Сервітуарій (відповідач) зобов`язаний здійснювати оплату за надане Право самостійно щомісяця у строк до 20 числа поточного місяця.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачем надсилались акти за спірний період, проте без урахування змін, згідно з Додатковою угодою № 9 від 02.05.2018, що не заперечується відповідачем.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що неправильне оформлення позивачем актів наданих послуг не може бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку оплати за використання визначеного за договором права.

Варто зауважити, що відповідач не був позбавлений права звернутись до позивача для отримання належним чином оформлених актів наданих послуг, зважаючи, що пунктом 6.2. Договору обов`язок самостійно оплачувати плату за надане право до 20 числа, покладений саме на відповідача.

При цьому судова колегія враховує ту обставину, що відповідачем не заперечується факт використання ним визначеного за договором права.

Зважаючи на встановлене, посилання скаржника на недостовірність акта звірки взаємних розрахунків, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки такий акт не є первинним документом і оцінюється судом в сукупності з іншими фактичними обставинами справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що використання відповідачем права, визначеного умовами договору сервітуту підлягає оплаті в повному обсязі, у зв`язку з чим вважає правильним висновок місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги про стягнення заборгованості у сумі 45 418,48 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010, в яких зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають правильність висновків суду, викладених в оскаржуваному рішенні.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Телесвіт» не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 у справі №910/3398/20 має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Телесвіт» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 у справі №910/3398/20 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського міста Києва від 09.11.2020 у справі №910/3398/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/3398/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз