УХВАЛА

10 лютого 2021 року

м. Київ

Справа № 910/18364/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є. В. - головуючого, Мачульського Г. М., Уркевича В. Ю.,

секретар судового засідання - Астапова Ю. В.,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Софа Лтд» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.07.2020 (суддя Бондарчук В. В.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.11.2020 (колегія суддів: Скрипка І. М., Тищенко А. І., Михальська Ю. Б.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Софа Лтд» до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсним договору,

за участю представників:

позивача -не з`явилися,

відповідача - Уколов О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У грудні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Софа Лтд» (далі - ТОВ «Софа ЛТД») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк» або банк) про визнання недійсним на підставі частини першої статті 230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договору поруки № 4А13815И/П від 25.10.2016 у зв`язку з тим, що цей правочин вчинено під впливом введення позивача в оману.

2. На обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що дії ТОВ «Софа Лтд» з отримання кредитних коштів за кредитним договором № 4С16102Г від 25.10.2016 були направлені на залучення коштів для погашення зобов`язань «старих» боржників банку в рамках реалізації плану «трансформації» кредитного портфелю банку, ініційованого Національним банком України. АТ КБ «ПриватБанк» запевняв позивача про те, що кредитні зобов`язання попередніх боржників забезпечені ліквідними активами. Договір поруки № 4Я13815И/П від 25.10.2016 укладений з метою отримання ТОВ «Софа Лтд» прибутку від подальшої реалізації активів (чи набуття права власності на них), якими забезпечені зобов`язання боржників. ТОВ «Софа Лтд» як поручитель виконало свої зобов`язання за договором поруки, тоді як АТ КБ «Приватбанк» не передав документів, що посвідчували права заставодержателя на активи, якими забезпечені зобов`язання «старих» боржників. Позивач вважає, що банк увів його в оману щодо наявності договорів, укладених для забезпечення права вимоги за кредитними зобов`язаннями боржників, у тому числі з ТОВ «ЯР-3». ТОВ «Софа Лтд» вважає, що така поведінка банку свідчить про відсутність у нього намірів виконувати свої зобов`язання за договором поруки і стверджує про те, що у разі обізнаності про відсутність таких забезпечень воно не уклало б оспорюваного договору поруки № 4Я13815И/П від 25.10.2016.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

3. 25.10.2016 між АТ КБ «Приватбанк» як кредитором та ТОВ «Софа Лтд» як позичальником укладено кредитний договір № 4С16102Г, згідно з яким позивачу встановлено ліміт кредитного договору 4 350 000 000 грн та надано кредит в розмірі 4 305 119 314,05 грн.

4. Цього ж дня між цими ж сторонами також укладено низку договорів поруки, серед яких оспорюваний договір № 4Я13815И/П, згідно з яким ТОВ «Софа Лтд» поручилося перед банком за виконання ТОВ «ЯР-3» своїх зобов`язань за кредитними договорами: № 4Я13815И від 17.12.2013 та № 4Я14351И від 09.12.2014.

5. Умовами пункту 10 цього договору поруки сторони передбачили, що кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж п`яти робочих днів з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором.

6. ТОВ «Софа Лтд» посилається на те, що воно як поручитель виконало свої зобов`язання за договором поруки № 4А13815И/П від 25.10.2016, тоді як банк не передав йому документів, що посвідчують права заставодержателя на активи, якими забезпечені зобов`язання «старих» боржників, тому вважає, що банк увів його в оману.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

7. Господарський суд міста Києва 30.07.2020 ухвалив рішення, залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.11.2020, про відмову у задоволенні позову.

8. Судові рішення мотивовані тим, що наміром позивача на укладення кредитного договору № 4С16102Г від 25.10.2016 було виключно фінансування його поточної діяльності, а не, як стверджує останній, виконання зобов`язань за договором поруки № 4А13815И/П від 25.10.2016. Оспорюваний договір поруки підписаний сторонами без будь-яких зауважень, що свідчить про погодження ними всіх умов. Доводи позивача про мету укладання сторонами кредитного договору № 4С16102Г та договору поруки № 4Я13815И/П від 25.10.2016 - отримання прибутку від реалізації активів, що передані в забезпечення зобов`язань за кредитами боржників, не знайшли свого підтвердження. Спірний договір не містить посилань на те, що він укладений з метою отримання активів «старих» боржників і позивачем не доведено обставин, які би свідчили про введення його в оману відповідачем.

Короткий зміст доводів та вимог касаційної скарги

9. ТОВ «Софа Лтд» у касаційній скарзі, поданій 24.12.2020, просить скасувати судові рішення місцевого й апеляційного господарських судів, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

10. Підставами касаційного оскарження ТОВ «Софа Лтд» зазначило пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) щодо неврахування апеляційним господарським судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 21.07.2020 у справі № 910/18007/19, а саме вжиття заходів щодо витребування у відповідача доказів, які позивач не міг самостійно подати.

11. Також посилається на те, що суди попередніх інстанцій неповно з`ясували обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосували норми матеріального і порушили норми процесуального права. Допущені помилки у встановленні фактичних обставин призвели до помилковості інших висновків суду, а саме: умисність ухилення відповідача від виконання свого обов`язку з передачі позивачу документів, що забезпечували виконання зобов`язань боржником; позбавлення позивача того, на що він розраховував при укладанні договору поруки; істотність порушення умов договору поруки другою стороною. Поряд з цим скаржник послався на те, що у справі № 910/3570/19 суди за аналогічних обставин, але по іншим позовним вимогам дійшли інших висновків.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

12. У відзиві на касаційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» просить залишити її без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін внаслідок не доведення позивачем обставин укладення спірного договору шляхом введення його в оману. Також указав на те, що кредитний договір № 4С16102Г від 25.10.2016 укладено між сторонами виключно фінансування для поточної діяльності ТОВ «Софа Лтд» і договір поруки № 4А13815И/П від 25.10.2016 не містить посилань на те, що він укладений з метою отримання активів «старих боржників».

Позиція Верховного Суду

13. Як зазначалося вище, касаційне провадження у справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, а саме - неврахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21.07.2020 у справі № 910/18007/19.

14. Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 та Великої Палати Верховного Суду в постанові від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

15. У справі № 910/18007/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Пром Інновація» до АК «КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору поруки № 4М14109Д/П від 20.10.2016, на яку скаржник посилається в обґрунтування наявності підстави для касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд скасував рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2020, а справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції.

16. Суд касаційної інстанції вказав, що позивач звертався до місцевого господарського суду з клопотанням про витребування доказів - належним чином посвідченої копії рішення правління Національного банку України від 05.10.2016 № 323/БТ, яке, на думку позивача, має суттєве значення для вирішення справи, оскільки містить відомості про її обставини і позивач не міг його отримати самостійно, оскільки воно містить банківську таємницю (стаття 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Однак, у рішенні місцевого господарського суду відсутні будь-які відомості щодо розгляду такого клопотання. Про наведене позивачем (скаржником) зазначалося і в апеляційній скарзі, проте апеляційним господарським судом таке клопотання також не розглянуто по суті.

17. Також Верховний Суд зауважив на необґрунтованому залишені без будь-якого належного процесуального реагування клопотання учасника справи про витребування доказу, який він з об`єктивних причин не міг одержати самостійно, що свідчить про порушення положень статті 236 ГПК України щодо законності і обґрунтованості судового рішення. Так само не розглянуте по суті судами попередніх інстанцій і клопотання позивача про залучення до участі у справі ТОВ «Мілорін Лтд» як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Наведене в пунктах 18-20 даної постанови суперечить і вимогам пункту 2 частини третьої та пункту 5 частини четвертої статті 238 ГПК України щодо зазначення в описовій частині рішення суду заяв, клопотань учасників справи, а в мотивувальній частині - мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного учасниками справи. Водночас відповідні порушення не можуть бути виправлені судом касаційної інстанції в силу імперативного припису частини другої статті 300 ГПК України. Тобто підставою для скасування Верховним Судом ухвалених у справі № 910/18007/19 рішень судів попередніх інстанцій було порушення норм процесуального права.

18. Натомість у справі, що розглядається, місцевий господарський суд розглянув подане 11.02.2020 ТОВ «Софа Лтд» клопотання про витребування доказів - рішення правління Національного банку України № 323/БТ від 05.10.2016 і відмовив у його задоволенні на тій підставі, що ці докази не відносяться до предмета доказування у справі.

19. Отже, скаржник безпідставно посилається на неврахування судами у цій справі висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 21.07.2000 у справі № 910/18007/19.

20. Крім того, за результатами касаційного перегляду справа № 910/18007/19 направлена на новий розгляд до суду першої інстанції й у постанові Верховного Суду, на яку послався скаржник у касаційній скарзі, відсутній висновок щодо застосування норми права, яку застосували суди в оскаржуваних рішеннях.

21. Оскільки доводи скаржника про неврахування апеляційним господарським судом відповідних висновків, наведених у постанові Верховного Суду від 21.07.2020 у справі № 910/18007/19, не знайшли свого підтвердження, то касаційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

22. Поряд з цим слід зазначити, що посилання скаржника на рішення судів у справі № 910/3570/19 відхиляються колегією суддів, оскільки у Єдиному державному реєстрі судових рішень та у комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду» відсутні відомості про розгляд такої справи Верховним Судом, а копії такої постанови до касаційної скарги не додано.

23. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 19.01.2021 у справі № 910/18371/19, які враховуються в силу приписів частини четвертої статті 300 ГПК України, згідно з якою суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

24. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Судові витрати

25. Відповідно до положень пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» у випадку закриття касаційного провадження сплачена скаржником сума судового збору за подання касаційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Софа Лтд» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.11.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 30.07.2020 у справі № 910/18364/19 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснов

Суддя Г.М. Мачульський

Суддя В. Ю. Уркевич