ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2021 р. Справа№ 910/8595/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Пашкіної С.А.

секретар судового засідання - Добрицька В.С.

учасники справи згідно протоколу судового засідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Большова Євгенія Юрійовича

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2020 (повний текст рішення складено та підписано 28.09.2020)

у справі №910/8595/20 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

до Фізичної особи-підприємця Большова Євгенія Юрійовича

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях

про стягнення 32 466,55 грн

УСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Большова Євгенія Юрійовича про стягнення 32 466,55 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.09.2020 у справі №910/8595/20 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Большова Євгенія Юрійовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (вул. Бориспіль-7, аеропорт, с. Гора, Бориспільський район, Київська обл., 08324, ідентифікаційний код 20572069) основний борг у розмірі 29 885,31 грн, пеню у розмірі 1 831,10 грн, 3% річних у розмірі 289,88 грн, інфляційні в розмірі 460,26 грн та судовий збір у розмірі 2 102,00 грн.

Рішення суду першої інстанції було обґрунтовано тим, що до матеріалів справи не було додано належних доказів та допустимих доказів відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати відповідачем заборгованості по орендній платі перед позивачем у розмірі 29 885,31 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець Большов Євгеній Юрійович подав апеляційну скаргу, в якій просив суд поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2020. Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2020 у справі №910/8595/20 та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

В обґрунтування своєї скарги відповідач зазначав, що рішення суду першої інстанції у даній справі прийняте судом з порушенням норм процесуального права, в умовах невідповідності висновків суду установленим обставинам справи та з неправильним застосуванням норм матеріального, що є підставою для скасування рішення. Крім того відповідач зазначав, що ні у договорі оренди, ні у акті приймання-передачі орендодавець або балансоутримувач не зазначили, що орендоване майно розташоване на території пункту пропуску через державний кордон України з особливим режимом використання та здійснення господарської діяльності. Відповідач зазначав також, що останній не отримав доступу до приміщень, у яких розташоване майно, та доступу до майна, яке мав намір, яке мав намір використовувати на підставі договору оренди.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2020 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Большова Євгенія Юрійовича у справі №910/8595/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Андрієнко В.В. (головуючий суддя), судді Буравльов С.І., Пашкіна С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2020 відкрито апеляційне провадження за скаргою Фізичної особи-підприємця Большова Євгенія Юрійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2020 та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи.

11.01.2021 на адресу суду від Фізичної особи-підприємця Большова Євгенія Юрійовича надійшло клопотання в якому відповідач просив розглянути справу в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2021 розгляд справи призначено на 09.02.2021.

На адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній зазначив, що ураховуючи умови Договору, норми матеріального права та фактичні обставини справи, які підтверджуються наявними у справі доказами, рішення суду першої інстанції було прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Також, на адресу суду від третьої особи надійшли пояснення, у яких останній зазначав, що у зв`язку із не виконанням відповідачем умов Договору оренди виникла заборгованість перед державою з орендної плати орендаря за період дії договору оренди.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Як убачається із матеріалів справи, 21.10.2019 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Большовим Євгенієм Юрійовичем (Орендар) укладено договір оренди № 2298 індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності (надалі також - договір), відповідно до п. 1.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене нерухоме майно - частину приміщення № 62 площею 2,0 кв. м на 2-му поверсі пасажирського терміналу "D"; частину приміщення № 62 площею 2,0 кв. м на 2-му поверсі пасажирського терміналу "D" (далі - Майно), розміщені за адресою: Київська область, м. Бориспіль, Аеропорт, та перебувають балансі державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль", вартість яких визначена згідно з висновком про вартість станом на 30 квітня 2019, і становить за незалежною оцінкою 387 000,00 грн без ПДВ.

Відповідно до умов договору, майно передається в оренду з метою розміщення вендингових автоматів. (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 2.1 договору, Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна.

За приписами пунктів 3.1-3.3 договору, орендна плата визначена за результатами конкурсу на право оренди майна, і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку квітень 2019 року 19 800,00 грн.

Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством.

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Оперативна інформація про індекси інфляції, розміщується на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує держану політику у сфері статистики.

Згідно з пунктами 3.6, 3.7 договору, орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70 % до 30 % щомісяця не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до пропорцій розподілу, установлених Методикою розрахунку і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та Балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення перерахування орендної плати.

Цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 21.10.2019 до 20.09.2022 включно. (п. 10.1 договору)

На виконання умов договору Орендодавець передав, а Орендар в свою чергу прийняв в оренду орендоване нерухоме майно за Актом приймання - передавання орендованого майна від 20.11.2019.

З матеріалів справи убачається, що звертаючись із позовом Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" зазначало, що у порушення взятих на себе зобов`язань відповідач не сплатив на користь позивача орендну плату за період з грудня 2019 року по лютий 2020 року у розмірі 29 885,31 грн, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з Фізичної особи-підприємця Большова Євгенія Юрійовича основний борг у розмірі 29 885,31 грн, а також пеню у розмірі 1 831,10 грн, 3% річних у розмірі 289,88 грн та інфляційні в розмірі 460,26 грн.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

У відповідності до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Оскільки орендоване майно є державною власністю до спірних правовідносин застосовуються положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 № 2269-ХІІ у редакції, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон), який є спеціальним законодавчим актом у сфері регулювання відносин, пов`язаних з передачею державного та комунального майна в оренду.

За змістом частини 1 статті 2 Закону, орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, яке необхідне орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

За користування майном з наймодавця справляється плата, розмір якої установлюється договором найму (ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України).

Статтею 286 Господарського кодексу України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

З матеріалів справи убачається, що на виконання умов договору Орендодавець передав, а Орендар в свою чергу прийняв в оренду орендоване нерухоме майно за Актом приймання - передавання орендованого майна від 20.11.2019, який оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін і скріплений їх печатками.

Відповідно до поданих позивачем рахунків-фактур, вартість оренди за грудень 2019 року визначена в сумі 23 900,34 грн (рахунок-фактура № 76/2278 від 31.12.2019), за січень 2020 року - 23 948,14 грн (рахунок-фактура № 76/202 від 31.01.2020), за лютий 2020 - 23 876,29 грн (рахунок-фактура № 76/415 від 29.02.2020).

Колегія суддів зазначає, що у порушення зазначених норм Цивільного кодексу України та умов договору відповідач не виконав свої грошові зобов`язання за договором з перерахування орендної плати з грудня 2019 по лютий 2020 у розмірі 29 885,31 грн. Протилежного матеріали справи не містять.

Звертаючись із апеляційною скаргою відповідач зазначав, що не вступив в користування орендованим майном та не користується ним до цього часу, оскільки це майно знаходиться на території зі спеціальним правовим режимом - території пропуску через державний кордон України, де здійснення господарської діяльності можливо виключно за наявності рішення, виданого спільно митними органами та органами державної прикордонної служби відповідно до Інструкції про порядок розміщення на територіях пунктів пропуску через державний кордон України підприємств, що здійснюють господарську або іншу діяльність, пов`язану із забезпеченням діяльності пунктів пропуску, і підприємств (установ) сфери обслуговування, затвердженої наказом Державної митної служби України, Адміністрації Державної прикордонної служби України від 24.01.2006 № 51/49. При цьому, позивач не повідомив йому про таку особливість майна в порядку ст. 767 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини четвертої статті 14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Згідно з частиною шостою статті 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату ця норма визначає об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

Для застосування частини шостої статті 762 ЦК України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном (орендної плати) визначальною умовою є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане наймачем і він не відповідає за це, мають бути доведені. Подібні правові висновки викладені у пункті 31.4 постанови Верховного Суду від 27.08.2019 у справі № 914/2264/17.

При цьому незалежними від волі орендаря обставинами є, зокрема, незаконне захоплення майна іншою особою, неповідомлення орендодавцем орендаря про права третіх осіб на майно (наприклад, право застави, при реалізації якого може накладатися арешт на майно, що унеможливлює доступ орендаря до нього), аварійний чи незадовільний технічний стан майна, правомірне зайняття приміщення третьою особою на підставі договору оренди, раніше укладеного з орендодавцем.

При настанні таких обставин вже після укладення договору оренди доказами на підтвердження неможливості використання майна можуть бути, зокрема, сертифікат торгово-промислової палати щодо форс-мажорних обставин, документально оформлені результати розгляду заяв та скарг до правоохоронних органів, акт державного виконавця про арешт майна та його передачу третій особі на відповідальне зберігання, судове рішення у справі за позовом про усунення перешкод у користуванні майном, висновок судової експертизи про аварійний стан об`єкта оренди, рішення компетентного державного органу про початок його реконструкції, реставрації чи капітального ремонту тощо. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 905/1601/17.

Однак, за переконанням суду, указані обставини не підтверджують об`єктивну неможливість відповідача використовувати передане в оренду майно через обставини, за які він не відповідає.

Суд зазначає, що відповідач, приймаючи в оренду майно 20.11.2019 за Актом приймання - передавання орендованого майна, був обізнаний з тим, що саме з цього часу розпочинається користування майном та виникає обов`язок сплачувати оренду, однак, почав вчиняти дії щодо отримання дозвільних документів для розміщення вендинових автоматів в орендованих приміщеннях лише у квітні 2020 року, про що свідчать подані самим відповідачем листи. Доказів того, що відповідач намагався, однак не мав можливості отримати відповідні документи у спірний період через незалежні від нього обставини, матеріли справи не містять.

При цьому, зволікання щодо здійснення дій, спрямованих на фактичне використання взятого в оренду майна, є відповідальністю виключно самого орендаря.

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, про відсутність підстав для звільнення відповідача від обов`язку внесення орендної плати у спірний період у зв`язку з недоведеністю необхідних для цього обставин в розумінні ч. 6 ст. 762 ЦК України.

При цьому, посилання відповідача/апелянта на ч. 2 ст. 767 ЦК України та ч. 4 ст. 13 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у даному випадку безпідставні, оскільки інформація про місцезнаходження майна на території пропуску через державний кордон України не є особливою властивістю та недоліком, який може бути небезпечними для життя, здоров`я, майна орендаря або інших осіб чи призвести до пошкодження самого майна під час користування ним.

Разом з тим, суд не убачає в жодних діях позивача ознак недобросовісності та зловживання правами, про які указує відповідач.

З матеріалів справи убачається, що позивачем також було заявлено до стягнення 3% річних у загальному розмірі 289,88 грн та інфляційні втрати у розмірі 460,26 грн з загальний період прострочення з 16.01.2020 по 12.06.2020.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. (п.п. 4.1, 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013).

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). (п.п. 3.1, 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013)

Судом першої інстанції було здійснено перевірку розрахунку 3% річних та інфляційних, та було установлено, що позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі у зв`язку з правильністю та обґрунтованістю здійснених розрахунків, з чим і погоджується апеляційна інстанція.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на його користь пеню у загальному розмірі 1 831,10 грн за загальний період прострочки з 16.01.2020 по 12.06.2020.

За приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як установлено у п. 3.7 договору, орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та Балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення перерахування орендної плати.

З урахуванням вищенаведеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі у зв`язку з правильністю та обґрунтованістю здійсненого розрахунку.

Щодо доводів Фізичної особи-підприємця Большова Євгенія Юрійовича, наведених у апеляційній скарзі, про невмотивованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, слід зазначити наступне.

Європейський суд з прав людини у справах "Руїс Торіха проти Іспанії", "Суомінен проти Фінляндії", "Гірвісаарі проти Фінляндії" неодноразово наголошував на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Зміст оскаржуваного судового рішення містить підстави та нормативне обґрунтування, з яких виходив суд, дійшовши висновків про задоволення позову, тому твердження скаржника про їх невмотивованість є безпідставними.

Ураховуючи наведене, рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2020 у справі №910/8595/20 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст.ст. 277-278 ГПК України для його скасування, відсутні.

Судові витрати, згідно до ст. 129 ГПК України покласти на відповідача.

Керуючись ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну Фізичної особи-підприємця Большова Євгенія Юрійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2020 у справі №910/8595/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2020 у справі №910/8595/20 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2020 у справі №910/8595/20.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 11.02.2021.

Головуючий суддя В.В.Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

С.А. Пашкіна