СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2021 р. Справа № 922/2426/20

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Фоміна В.О.,

за участю секретаря судового засідання Курченко В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Будінвест" (вх.№2971 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 08.10.2020, ухвалене суддею Шатерніковим М.І. у приміщенні господарського суду Харківської області 08.10.2020 о 10 год. 52 хв. (повне рішення складено 13.10.2020) у справі №922/2426/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управлінням активами "Фінекс-Капітал", що діє від власного імені, в інтересах та за рахунок активів Пайового закритого не диверсифікованого венчурного інвестиційного фонду "Стаксель", м. Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Будінвест", м. Харків,

про стягнення 183954,12 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ТОВ "Компанія з управління активами "Фінекс Капітал", що діє від власного імені, в інтересах та за рахунок активів Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду "Стаксель", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - ТОВ "Завод Будінвест", в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь: заборгованість за процентами за користування кредитними коштами згідно умов кредитного договору № 23019/ЮКР/0 від 06.12.2019 за період з 25.01.2020 по 24.02.2020 в сумі 166977,58 грн.; пеню за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитними коштами згідно умов кредитного договору №23019/ЮКР/0 від 06.12.2019 за період з 01.03.2020 по 27.07.2020 в сумі 11350,83 грн.; інфляційні втрати від несвоєчасної сплати процентів за користування кредитом на підставі кредитного договору № 23019/ЮКР/0 від 06.12.2019 за період з 01.02.2020 по 29.02.2020 в сумі 3531,65 грн. та 3% річних від суми прострочених процентів за користування кредитом згідно умов кредитного договору №23019/ЮКР/0 від 06.12.2019 за період з 01.03.2020 по 27.07.2020 в сумі 2094,06 грн.

Також позивач згідно з заявою від 28.09.2020 (а.с.48) просив стягнути з відповідача 23500,00 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням господарського суду Харківської області від 08.10.2020 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 11350,83 грн. пені, 3531,65 грн. інфляційних втрат, 2094,06 грн. - 3% річних, а також 2759,31 грн. судового збору та 11000,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу. В частині позовних вимог про стягнення з відповідача 166977,58 грн. заборгованості за процентами провадження у справі закрито.

Суд першої інстанції зазначив, що вимоги пункту 3.5. кредитного договору відповідачем виконані не були, внаслідок цього у відповідача виникла прострочена заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом за період з 25.01.2020 по 24.02.2020 в сумі 166977,58 грн.; разом з тим, з огляду на факт сплати відповідачем суми заборгованості за процентами за користування кредитом під час розгляду справи, провадження у справі в частині стягнення 166977,58 грн. процентів за користування кредитними коштами підлягає закриттю на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України. Стосовно нарахувань на вказану суму боргу, суд зазначив, що дії відповідача щодо несвоєчасної сплати процентів за користування кредитом є порушенням умов договору та чинного законодавства, що є підставою для застосування відповідальності відповідно до умов пункту 9.1. договору, а також для застосування ст.625 ЦК України; суд першої інстанції погодився з наданим позивачем розрахунком пені, а також вказав, що арифметично вірними до стягнення похідних вимог, обумовлених статтею 625 ЦК України є розмір 3% річних у сумі 3531,65 грн. та інфляційних нарахувань у сумі 2094,06 грн. Щодо заявленої позивачем суми витрат на професійну правничу допомогу - 23500,00 грн. (відповідно до заяви за вх. № 22353 від 28.09.2020), господарський суд зазначив, що розмір вказаної суми не відповідає критеріям реальності таких витрат, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору з урахуванням ціни позову у розумінні приписів частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, а їх стягнення з відповідача становитиме надмірний тягар для останнього, що не узгоджується із принципом розподілу таких витрат, через що суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 11000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції (враховуючи вартість складання процесуальних документів - 7000,00 грн. згідно акту та участь у судових засіданнях - 4000,00 грн. згідно акту). Витрати зі сплати судового збору судом першої інстанції стягнуто з відповідача у сплаченому позивачем розмірі - 2759,31 грн.

Відповідач із рішенням не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить: скасувати рішення господарського суду Харківської області від 08.10.2020 в даній справі в частині стягнення з відповідача на користь позивача 11350,83 грн. пені, 3531,65 грн. інфляційних втрат, 2094,06 грн. - 3% річних та 6000,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу, а також про закриття провадження в частині позовних вимог про стягнення з відповідача 11829,47 грн. заборгованості за процентами; закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 10343,20 грн. пені від суми прострочених процентів за користування кредитом згідно умов кредитного договору 23019/ЮКР/0 від 06.12.2019 за період з 01.03.2020 по 27.07.2020 і в частині стягнення 1894,84 грн. 3% річних від суми прострочених відсотків за період з 01.03.2020 по 27.07.2020; в іншій частині позовних вимог відмовити.

Апелянт стверджує, що місцевий господарський суд неправильно дослідив і оцінив докази, додані до позовної заяви, а саме, договір про відступлення права вимоги №ВПВ-26/06/20-Ст від 26.06.2020, який було укладено між первісним кредитором і позивачем і зі змісту якого є очевидним, що станом на 26.06.2020 відповідач мав заборгованість перед банком по нарахованих процентах 912526,37 грн., у тому числі, за простроченими до оплати процентами у розмірі 752373,49 грн., про що зазначено у п.1.3 та 1.2 вказаного договору; нарахування процентів за користування кредитом за спірний період здійснювалося первісним кредитором згідно з п.3.4 кредитного договору, відповідно до якої сума процентів за період з 25.01.2020 по 24.02.2020 становить 155148,11 грн. за ставкою 22% річних (а не 166977,58 грн. за ставкою 24% річних, яку було застосовано судом першої інстанції). Посилаючись на вказані обставини, апелянт зазначає, що місцевий господарський суд необґрунтовано закрив провадження в частині позовних вимог у сумі 11829,47 грн. (різниця між сумами 166977,58 грн. та 155148,11 грн.), оскільки в даній частині між сторонами існує спір, не вирішений по суті судом. На думку заявника скарги, вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат від несвоєчасної сплати процентів за період з 01.02.2020 по 29.02.2020 в сумі 3531,65 грн. є необґрунтованими, оскільки строк виконання відповідачем зобов`язання зі сплати відсотків, нарахованих за період з 25.01.2020 по 24.02.2020, закінчується 29.02.2020; пеня, інфляційні втрати та відсотки річних були нараховані виходячи із суми основного зобов`язання 166977,58 грн., тоді як вказана сума, на думку апелянта, становить 155148,11 грн. Апелянт також стверджує, що суд безпідставно не врахував часткову сплату відповідачем пені, відсотків річних та інфляційних. Заявлені позивачем до стягнення з відповідача суми судових витрат, на думку апелянта, завищені у 7 разів (враховуючи подання семи однотипних позовів про стягнення заборгованості за відсотками за різні періоди), тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача 6000,00 грн. на професійну правничу допомогу заявник скарги вважає необґрунтованим.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Фоміна В.О.) відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 15.12.2020, встановлено строк до 11.12.2020 для подання відзивів на апеляційну скаргу, заяв, клопотань тощо.

10.12.2020, тобто в межах установленого судом строку, позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що відповідачем не надано суду першої та апеляційної інстанції доказів виконання ним установлених п.п. 6.14, 6.15 кредитного договору обов`язків, а тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги позивача в повному обсязі, з урахуванням розміру процентів за ставкою 24% річних. Також позивач зазначає, що оскільки умовами кредитного договору передбачено, що нараховані кредитором неустойка та інші платежі погашаються у сьому чергу, після погашення процентів, комісій, кредиту (строкового та простроченого), за рахунок сум, що надійшли від відповідача після звернення з позовом до суду, але до винесення рішення, не було здійснено погашення нарахованих кредитором сум пені, 3% річних та інфляційних збитків. Позивач вказує, що внаслідок описки у позовній заяві було вказано період нарахування пені та 3% річних з 01.03.2020 по 27.07.2020, але сума пені та 3% річних була вказана відповідно до розрахунку, наданого позивачем (за період з 01.03.2020 по 31.07.2020); така сама описка була допущена й судом у резолютивній частині рішення, при цьому не відбулося виходу за межі позовних вимог, оскільки сума стягнутої судом пені та 3% річних відповідала тим, які просив стягнути позивач, і лише у даті закінчення періоду нарахування вказаних сум є неточність. Позивач також заперечує проти вимог апелянта про зменшення суми відшкодування понесених позивачем витрат на правничу допомогу, зазначаючи, що відповідачем не обґрунтовано тверджень про низьку складність даної справи тоді як насправді укладений між сторонами кредитний договір є досить складним для розуміння; той факт, що позивач стягує з відповідача заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за різні періоди у різних справах, сам по собі не може свідчити про завищення позивачем розміру витрат на правничу допомогу. Позивач просить суд залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржуване рішення господарського суду без змін.

14.12.2020 у зв`язку з проходженням суддею Крестьяніновим О.О. підготовки заступників голів апеляційних судів було здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи, за результатами якого визначено колегію у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Тарасова І.В., суддя Фоміна В.О.

У судовому засіданні 15.12.2020, в якому були присутні представники обох сторін, оголошено перерву до 19.01.2021 о 10:45 год.

19.01.2021 сторонам у справі було направлено повідомлення про перенесення судового засідання, призначеного на 19.01.2021 о 10:45 год., у зв`язку із перебуванням на лікарняному судді-доповідача Шевель О.В. на 09.02.2021 о 12:00 год.

05.02.2021 відповідач надав клопотання (вх.№1520), в якому просить перенести розгляд справи, який призначено на 09.02.2021, на інший день у зв`язку із зайнятістю представника ТОВ "Завод Будінвест", адвоката Поліщука О.Л., в розгляді кримінальної справи у Дніпропетровській області. Доказів на підтвердження вказаних обставин до клопотання не додано.

09.02.2021 у зв`язку з відпусткою судді Тарасової І.В. було здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи, за результатами якого визначено колегію у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Фоміна В.О.

У судове засідання 09.02.2021 представники сторін не з`явилися.

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає, що як було встановлено вище, заявником не надано доказів участі представника ТОВ "Завод Будінвест" в іншому судовому засіданні. Також відповідачем не обґрунтовано неможливості направлення в судове засідання іншого представника та не доведено, що відсутність представника відповідача перешкоджає розгляду справи враховуючи, що явка представників сторін судом не визнавалася обов`язковою і що в судовому засіданні 15.12.2020 було заслухано представників обох сторін.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку про закінчення розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України.

У відповідності до вимог ст.282 ГПК України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

06.12.2019 між АТ Акціонерний банк Радабанк (кредитор) та ТОВ "Завод Будінвест" (позичальник) укладено кредитний договір №23019/ЮКР/0 (далі кредитний договір), відповідно до умов п. 1.1. якого кредитор за наявності вільних грошових коштів, зобов`язується на умовах цього договору надати позичальнику кредит у вигляді відновлювальної відкличної кредитної лінії з лімітом кредитування у сумі 8400000,00 грн., зі зменшенням ліміту кредитування згідно з п. 1.2 цього кредитного договору, зі сплатою процентів у розмірі 22% річних, в порядку, визначеному даним договором (а.с. 14).

Згідно з п. 3.1 кредитного договору видача кредиту здійснюється шляхом перерахування всієї суми кредиту або його окремої частини на поточний рахунок позичальника чи шляхом перерахування суми кредиту за реквізитами, вказаними в заяві позичальника про видачу кредитних коштів з урахуванням вимог п.1.1. та п.1.2. цього договору.

Відповідно до п. 3.2 кредитного договору датою надання кредиту вважається дата перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника чи дата перерахування коштів за реквізитами, вказаними в заяві позичальника про видачу кредитних коштів. Датою повного погашення кредиту вважається дата зарахування на відповідні рахунки кредитора: кредиту у розмірі фактичної заборгованості; нарахованих/обчислених процентів, комісійних винагород, неустойки, визначених цим договором, якщо інше не випливає з умов цього договору (п. 3.3 кредитного договору).

Пунктом 3.4 кредитного договору передбачено, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту кожного дня, починаючи з дати надання кредиту на суму непогашеної заборгованості за кредитом згідно з методом факт/факт за формулою: сума процентів за один календарний день = сума заборгованості по кредиту на кінець цього дня* річна процентна ставка / фактична кількість днів у році* 100%.

Згідно п. 3.5 кредитного договору, сплата процентів за користування кредитом здійснюється щомісячно, в період з 25 числа до останнього банківського дня місяця.

Згідно п. 12.3 кредитного договору, кредитор має право у будь-який час відступити свої права та обов`язки за цим договором третій особі, при цьому підписанням цього договору позичальник надає свою згоду на таке відступлення та додаткове погодження угоди про відступлення з позичальником не потрібне. Умови такого відступлення встановлюються угодою між кредитором та третьої особою з додержанням вимог чинного законодавства. Позичальник не має права відступити свої права та обов`язки за цим договором третій особі.

Згідно матеріалів справи банк виконав зобов`язання з надання кредиту, перерахувавши позичальнику грошові кошти в сумі 8326130,12 грн., що підтверджується меморіальним ордером №38949 від 06.12.2019 (призначення платежу надання траншу кредиту згідно кредитного договору №23019/ЮКР/0 від 06.12.2019 згідно листа клієнта від 06.12.19) та не заперечується відповідачем.

26.06.2020 між АТ Радабанк (первісний кредитор) та ТОВ Компанія з управління активами Фінекс-Капітал, що діє від власного імені, в інтересах та за рахунок активів Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду Стаксель (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги № ВПВ-26/06/20-Ст (надалі договір про відступлення; а.с.21).

Згідно з п.1.1 договору про відступлення первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор зобов`язаний сплатити на користь первісного кредитора ціну договору та прийняти в повному обсязі належні первісному кредитору права вимоги до боржника (ТОВ "Завод Будінвест"), іпотекодавця та поручителя за кредитним договором (№23019/ЮКР/0 від 06.12.2019) та договорами забезпечення, включаючи права вимоги до правонаступників боржника, іпотекодавця та поручителя, їх спадкоємців, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржника, іпотекодавця та поручителя або які зобов`язані виконати їх обов`язки, за кредитним договором та договорами забезпечення, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, щодо належного виконання боржником, іпотекодавцем та поручителем зобов`язань за кредитним договором та договорами забезпечення, сплати заборгованості та/або процентів та/або комісій та/або пені та/або штрафів та/або неустойки, в тому числі право нарахування яких виникло у первісного кредитора до укладання цього договору, передачі предметів забезпечення (іпотеки) в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором та договорами забезпечення, в тому числі права сторони/учасника в будь-яких судових та виконавчих провадженнях, а також права процесуального правонаступництва по всіх судових справах та провадженнях, що існують або можуть виникнути в майбутньому (надалі права вимоги).

Первісний кредитор володіє правами вимоги до боржника, іпотекодавця та поручителя на підставі кредитного договору та договорів забезпечення, зокрема, в повному обсязі права вимоги погашення заборгованості боржником за кредитним договором (п. 1.2.1 договору про відступлення). Обсяг прав вимоги до боржника, що передається за цим договором первісним кредитором новому кредитору: в повному обсязі права вимоги погашення заборгованості боржником за кредитним договором станом на дату укладання цього договору у розмірі 9238656,49 грн., а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 8326130,12 грн.; заборгованість за нарахованими процентами 912526,37грн., у т.ч за простроченими до оплати процентами у розмірі 752373,49 грн. (пункти 1.3.1 - 1.3.1.2 договору про відступлення).

Керуючись положеннями ст. 6 ЦК України, за взаємною домовленістю сторони встановили, що відступлення права вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення, розповсюджується в повному обсязі включаючи: право нового кредитора нараховувати та вимагати сплати процентів, комісії, неустойки, штрафів, пені за весь час прострочення боржником та/або іпотекодавцем та/або поручителем своїх зобов`язань відповідно до умов кредитного договору та договорів забезпечення, за весь час дії кредитного договору та договорів забезпечення, в тому числі і до моменту укладення цього договору (п. 1.4 договору про відступлення).

Відповідно до п. 1.5 договору про відступлення за відступлення права вимоги за цим договором, новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору ціну договору (вартість відступлених прав) в розмірі та порядку, встановлених розділом 3 цього договору. Перехід права вимоги до нового кредитора у власність відбувається після повної оплати новим кредитором первісному кредитору ціни договору (вартість відступлених прав) в розмірі та порядку, встановлених розділом 3 цього договору. Відступлення права вимоги, згідно цього договору, здійснюється без згоди боржника, іпотекодавця та поручителя. Кредитний договір та договори забезпечення не містять заборони щодо відступлення прав за ними та не передбачають необхідності отримання згоди боржника, іпотекодавця та поручителя щодо відступлення прав за кредитним договором та договорами забезпечення (п.1.6 договору про відступлення).

Права вимоги первісного кредитора вважаються відступленими новому кредитору з моменту оплати ціни договору новим кредитором на користь первісного кредитора згідно з п. 3.1 3.4 цього договору (п. 2.1 договору про відступлення).

Згідно з п. 2.5 договору про відступлення з дати набуття новим кредитором права вимоги, до нового кредитора в обсязі, зазначеному в п. 1.3 та п.1.4 договору, переходять права первісного кредитора, а саме, право вимоги погашення заборгованості боржником, іпотекодавцем та поручителем за кредитним договором, права з іпотечним договором, включаючи право звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до іпотечного договору та чинного законодавства України, права вимоги за договором поруки у відповідності до положень договору поруки та цього договору, а також права нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісії, неустойки, штрафи, пеню за весь час прострочення боржником, іпотекодавцем та/або поручителем своїх зобов`язань, відповідно до умов кредитного договору та договорів забезпечення, в тому числі до моменту укладання цього договору.

Відповідно до п. 3.1. договору про відступлення за відступлення права вимоги, в обсязі встановленому п. 1.3 цього договору, новий кредитор сплачує первісному кредитору ціни договору (вартості відступлених вимог) за домовленістю сторін у розмірі 9238656,49 грн. без ПДВ.

26.06.2020 новим кредитором сплачено первісному кредитору 9238656,49 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1 від 26.06.2020 з призначенням платежу: сплата по договору про відступлення права вимоги №ВПВ 26/06/20 Ст від 26.06.2020 (а.с.27)

Також, 26.06.2020 між первісним кредитором та новим кредитором складено акт приймання-передачі прав вимоги до договору про відступлення права вимоги №ВПВ-26/06/20-СТ від 26.06.2020 (а.с.28).

У серпні 2020 року позивач подав до Господарського суду Харківської області позов у даній справі, в якому зазначав, що вимоги пункту 3.5. кредитного договору відповідачем виконані не були, внаслідок цього у відповідача виникла прострочена заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом за період з 25.01.2020 по 24.02.2020 в сумі 166977,58 грн. Також, позивачем заявлено до стягнення пеню за прострочення сплати процентів за користування кредитом, інфляційні втрати та 3% річних.

Місцевий господарський суд частково задовольнив позовні вимоги з обґрунтуванням, наведеним вище.

Надаючи оцінку аргументам місцевого господарського суду згідно з підпунктом б) пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України, з урахуванням меж апеляційного перегляду у відповідності до вищенаведених приписів статті 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом ст. 11, 525, 526 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків, які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Отже, за своєю суттю кредитний договір є результатом точної, досягнутої раніше сторонами домовленості в цивільному обігу про порядок взаємовідносин щодо надання та повернення грошових коштів, де перераховані всі права і обов`язки сторін, в тому числі чітко визначено його ціну, порядок розрахунків, терміни виконання умов й інші необхідні елементи, тобто породжує цивільно-правові наслідки для сторін, що виключає віднесення правовідносин до публічно-правових.

Предметом позову в даній справі є вимога про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами згідно умов кредитного договору №23019/ЮКР/0 від 06.12.2019 за період з 25.01.2020 по 24.02.2020 в сумі 166977,58 грн.; пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитними коштами за період з 01.03.2020 по 27.07.2020 в сумі 11350,83 грн.; інфляційних втрат від несвоєчасної сплати процентів за користування кредитом на підставі кредитного договору № 23019/ЮКР/0 від 06.12.2019 за період з 01.02.2020 по 29.02.2020 в сумі 3531,65 грн. та 3% річних від суми прострочених процентів за користування кредитом згідно умов кредитного договору №23019/ЮКР/0 від 06.12.2019 за період з 01.03.2020 по 27.07.2020 в сумі 2094,06 грн.

Як уже зазначалося, пунктом 1.1 кредитного договору встановлено розмір процентів за користування кредитом - 22%.

Разом з цим у пункті 1.1 кредитного договору сторони також погодили, що у разі порушення позичальником зобов`язань, передбачених п. 6.14 цього договору, кредитор має право, починаючи з 20 банківського дня місяця наступного за місяцем виконання такого порушення, збільшити процентну ставку за користування кредитом на 2% річних. У разі, якщо було здійснено вказане збільшення процентної ставки, її зниження на 2% річних може бути здійснено за клопотанням позичальника лише у разі виконання ним зобов`язань, передбачених п. 6.14 цього договору.

Так, відповідно до п. 6.14 кредитного договору позичальник зобов`язується не пізніше дня укладання цього договору укласти з банком договір банківського рахунку (на умовах та згідно типової форми договору банківського рахунку, затвердженої Правлінням банку, та згідно з тарифами, що діють в банку на дату укладання договору банківського рахунку). Починаючи з дати укладання кредитного договору та до повного виконання зобов`язань по цьому договору забезпечувати щомісячні чисті надходження виручки від реалізації товарів (надання послуг) на поточні рахунки, відкриті у банку, у розмірі не меншому ніж 100% від загального обсягу чистих надходжень на рахунки позичальника у банках. Для можливості відстеження виконання даної умови позичальник зобов`язаний надавати щомісячно, впродовж всього строку дії цього договору до 10 числа місяця, наступного за звітним, картки 31 рахунку по всіх банках в електронному вигляді та інші документи за запитом банку.

Відповідно до умов кредитного договору, зокрема пункту 1.1., сторони дійшли згоди щодо підвищення розміру процентів, які підлягають сплаті за користування кредитними коштами, у разі настання випадків невиконання відповідачем його зобов`язань, встановлених пунктами 6.14., 6.15. кредитного договору. Таке підвищення є правом кредитора (позивача), та не потребує будь-якого повідомлення.

Проте відповідачем не надано доказів виконання вказаних у пункті 6.14 зобов`язань зазначених обставин ним не спростовано в ході апеляційного провадження.

Отже, через невиконання відповідачем покладених на нього обов`язків (пунктів 6.14 кредитного договору), позивач скористався правом на донарахування 2% до визначеної сторонами процентної ставки.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача за період з 25.01.2020 по 24.02.2020 процентів за користування кредитними коштами в сумі 166977,58 грн. згідно з процентною ставкою 24 % річних.

Крім того, положеннями пунктів 1.4 та 2.5 договору про відступлення передбачено, що відступлення права вимоги за кредитним договором розповсюджується в повному обсязі включаючи, зокрема, на право нового кредитора нараховувати та вимагати сплати процентів за весь час дії кредитного договору, в тому числі і до моменту укладення цього договору.

Тому, посилання відповідача на те, що банком при відступленні права вимоги нараховано проценти за користування кредитом із розрахунку 22%, а позивачем необґрунтовано завищено проценту ставку до 24%, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не відповідають умовам договорів.

Зважаючи на наведене, колегія суддів не погоджується з твердженнями скаржника щодо неправильного обчислення позивачем суми процентів за спірний період та необґрунтованості внаслідок цього заявленого до стягнення боргу в сумі 11829,47 грн., оскільки, виходячи з наведеного в апеляційній скарзі розрахунку відповідача, такі доводи ґрунтуються на застосуванні відповідачем процентної ставки в розмірі 22% замість застосованої позивачем ставки 24%, що, як зазначено вище, суперечить умовам кредитного договору.

Апелянт посилається на те, що місцевим господарським судом не було надано належної оцінки обставинам щодо часткового погашення суми заборгованості.

Разом з тим, як вбачається з оскаржуваного рішення, місцевим господарським судом взято до уваги додаткові пояснення позивача від 09.10.2020 (а.с.78), в яких останній зазначає, що вже після відкриття провадження в даній справі відповідачем було погашено заборгованість: 25.09.2020 на суму 155148,10 грн., 05.10.2020 на суму 4091006,94 грн.

Відповідно до вказаних пояснень, позивач здійснив погашення сум заборгованості за такою черговістю: залишок прострочених процентів за період з 25.01.2020 по 24.02.2020 в сумі 108273,57 грн; прострочені проценти за періоди з 24.02.2020 по 25.09.2020 в сумі 1364256,89 грн; строкові проценти за період з 25.09.2020 по 05.10.2020 в сумі 72569,28 грн.

Колегія суддів зазначає, що такий порядок зарахування коштів узгоджується з приписами ст. 534 ЦК України, якою встановлено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Окрім того, пунктом 3.10 кредитного договору сторони встановили такий порядок погашення заборгованості за цим договором: в першу чергу погашається прострочена заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитором; в другу чергу погашається прострочена заборгованість за нарахованими відповідно до умов цього договору комісійними винагородами; в третю чергу погашається прострочена заборгованість за кредитом; в четверту чергу погашається строкова заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом; в п`яту чергу погашається строкова заборгованість за нарахованими відповідно до умов цього договору комісійними винагородами; в шосту чергу погашається строкова заборгованість за кредитом; в сьому чергу погашається заборгованість за неустойкою, обчисленою кредитом, та інша безспірна заборгованість позичальника за цим договором.

Таким чином, сторонами було визначено порядок погашення заборгованості позичальника, тому самостійне визначення відповідачем в платіжних дорученнях призначення платежу всупереч умовам договору не впливає на порядок розподілу сум, що надійшли від нього, який має здійснюватися відповідно до умов договору.

За таких обставин, на думку колегії суддів, посилання відповідача на необхідність зарахування сплачених сум відповідно до вказаного у платіжних дорученнях призначення платежу (сплата пені та відсотків річних) є необґрунтованим.

Тому колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивач здійснив погашення сум заборгованості за черговістю, визначеною у пункті 3.10 кредитного договору, що в свою чергу призвело до повного погашення наявної у відповідача заборгованості за процентами за користування кредитними коштами згідно з кредитним договором за період з 25.01.2020 по 24.02.2020.

А відтак, місцевий господарський суд правомірно, згідно з приписами п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України закрив провадження у справі в частині стягнення 166977,58 грн. процентів за користування кредитними коштами з посиланням на відсутність предмету спору, водночас зазначивши, що нарахування на вказану суму заборгованості підлягають стягненню, оскільки грошових коштів, які надійшли від відповідача, не вистачило на погашення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Тобто, згідно з висновком суду першої інстанції, що ґрунтується на вищенаведених приписах чинного законодавства та на умовах договору, відповідні нарахування мають бути здійснені на суму заборгованості за процентами 166977,58 грн., розмір якої визначено за ставкою 24% (а не на суму 155148,11 грн., розраховану відповідачем виходячи зі ставки 22%), окрім того, платежі від 05.10.2020, на які посилається відповідач, не призвели до зменшення належних до сплати сум пені та відсотків річних (як стверджує в апеляційній скарзі відповідач), оскільки ці платежі були правомірно спрямовані позивачем на погашення заборгованості за процентами згідно з кредитним договором.

В обґрунтування правових підстав для стягнення з відповідача вищевказаних нарахувань на суму заборгованості за процентами місцевий господарський суд навів мотивовані посилання на приписи ст. 193, 216, 230, 231, 218 ГК України, ст.549, 625 ЦК України, п. 9.1 кредитного договору.

Водночас, перевіривши правильність наданих позивачем та здійснених судом першої інстанції розрахунків розміру цих сум, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд задовольнив позовні вимоги щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат у заявленому позивачем обсязі, а саме, стягнув 11350,83 грн. пені, 3531,65 грн. інфляційних втрат, 2094,06 грн. - 3% річних. Як вбачається з прохальної частини позовної заяви, період нарахування сум пені та 3% річних позивач визначив з 01.03.2020 по 27.07.2020, період нарахування інфляційних втрат з 01.02.2020 по 29.02.2020.

Разом з тим, до позову додано розрахунок вказаних сум (а.с.11), у якому їх розмір відповідає тому, що зазначений у позові, однак періоди нарахування цих сум у прохальній частині позовної заяви та у розрахунку відрізняються.

А саме, згідно з розрахунком, пеня та відсотки річних нараховані за період з 01.03.2020 по 31.07.2020, а інфляційні втрати нараховані за період з березня по червень 2020 року.

На ці обставини вказує апелянт у скарзі, зазначаючи, зокрема, що вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат від несвоєчасної сплати процентів за період з 01.02.2020 по 29.02.2020 в сумі 3531,65 грн. є необґрунтованими, оскільки строк виконання відповідачем зобов`язання зі сплати відсотків, нарахованих за період з 25.01.2020 по 24.02.2020, закінчується 29.02.2020.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу стверджував, що внаслідок описки у позовній заяві було вказано період нарахування пені та 3% річних з 01.03.2020 по 27.07.2020, але сума пені та 3% річних була вказана відповідно до розрахунку, наданого позивачем (за період з 01.03.2020 по 31.07.2020); така сама описка була допущена й судом у резолютивній частині рішення, при цьому не відбулося виходу за межі позовних вимог, оскільки сума стягнутої судом пені та 3% річних відповідала тим, які просив стягнути позивач, і лише у даті закінчення періоду нарахування вказаних сум є неточність.

Надаючи оцінку вищенаведеним аргументам сторін, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з п.4 ч.1 ст.170 ГПК України, будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити зміст питання, яке має бути розглянуто судом, та прохання заявника.

На думку суду апеляційної інстанції, розрахунок, доданий до позовної заяви, сам по собі не є зверненням (заявою) у розумінні вищенаведених норм ст.14, 170 ГПК України. Натомість, відповідно до їх змісту, питання, які підлягають розгляду, межі вимог та зміст прохань заявника встановлюються судом виходячи безпосередньо із самої заяви (а не додатків до неї, якщо останні містять інші відомості), у даному випадку із позовної заяви, з якою ТОВ "Компанія з управління активами "Фінекс-Капітал", що діє від власного імені, в інтересах та за рахунок активів Пайового закритого не диверсифікованого венчурного інвестиційного фонду "Стаксель" звернулося до господарського суду Харківської області в даній справі (а.с.1).

За таких обставин, колегія суддів не вважає належними аргументами посилання позивача на допущення ним описки у позовній заяві та зазначає, що оскільки вказану описку не було виправлено заявником в ході розгляду справи в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції має враховувати виключно ті вимоги, які вказані у позовній заяві, розглянутій місцевим господарським судом.

Отже, виходячи з того, що у даній заяві позивачем визначено період нарахування пені та 3% річних з 01.03.2020 по 27.07.2020, то розмір відповідних нарахувань слід визначати виключно за даний період, натомість вихід за його межі є фактично виходом за межі позовних вимог.

Здійснивши відповідні перерахунки сум пені та 3% річних за період з 01.03.2020 по 27.07.2020, колегія суддів зазначає, що з відповідача на користь позивача із заявлених 11350,83 грн. пені підлягає стягненню 11131,84 грн. (у стягненні 218,99 грн. слід відмовити), із заявлених 2094,06 грн. 3% річних підлягає стягненню 2039,32 грн. (у стягненні 54,74 грн. слід відмовити).

Щодо суми інфляційних втрат за вказаний у позовній заяві період нарахування - з 01.02.2020 по 29.02.2020 колегія суддів у цій частині також погоджується з доводами апелянта про те, що вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат від несвоєчасної сплати процентів за період з 01.02.2020 по 29.02.2020 в сумі 3531,65 грн. є необґрунтованими, оскільки строк виконання відповідачем зобов`язання зі сплати відсотків, нарахованих за період з 25.01.2020 по 24.02.2020, закінчується 29.02.2020. Вказаних обставин позивачем в ході апеляційного провадження не спростовано. Отже, в частині стягнення інфляційних витрат позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на те, що позивачем визначено період їх стягнення, який не відповідає обставинам даної справи.

Таким чином, у вищенаведеній частині (стосовно сум задоволених позовних вимог) оскаржуване рішення підлягає зміні як таке, що ухвалено при нез`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а саме періоду стягнення нарахувань на суму заборгованості, з відповідним розподілом витрат зі сплати судового збору згідно зі ст.129 ГПК України, а саме, стягнуту судом першої інстанції суму 2759,31 грн. слід зменшити, пропорційно до задоволених позовних вимог, до 2702,23 грн.

Щодо стягнутої з відповідача суми витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

У статті 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 126 цього Кодексу).

Частина 5 статті 129 ГПК України передбачає, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 ГПК України).

Згідно статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Вищевказані критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

Отже, в силу приписів наведених вище норм, для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Як свідчать матеріали справи, інтереси позивача в суді першої інстанції представляла адвокат Стриж Л.А., яка, згідно з поданою до суду заявою (а.с.48) просила стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 23500,00 грн.

На підтвердження вказаної вимоги позивачем було надано суду копію угоди про надання правової допомоги №2812 від 28.12.2019 (а.с.8) із додатковою угодою від цієї ж дати (а.с.52), акт приймання-передачі виконаних робіт від 23.09.2020 на суму 23500,00 грн. (а.с.54), копію платіжного доручення на підтвердження оплати вказаної суми (а.с.55).

Із акту приймання-передачі виконаних робіт від 23.09.2020 вбачається, що для представництва інтересів клієнта адвокатом надано наступний перелік послуг: досудовий аналіз справи: вивчення та аналіз кредитного договору №23019/ЮКР/0 від 06.12.2019 та договору відступлення права вимоги №ВПВ-26/06/20-Ст від 26.06.2020, здійснення розрахунків щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами, пені та 3% річних і інфляційних нарахувань, загальна вартість послуг 10000,00 грн.; надання консультації з питань відкриття провадження у справі, порядку і строків судового розгляду, загальна вартість послуг 2000,00 грн.; складання процесуальних документів по справі, у тому числі: позовна заява з розрахунками до неї, загальна вартість 7000,00 грн.; організація та направлення засобами поштового зв`язку позовної заяви на адресу відповідача по справі, загальна вартість 500,00 грн.; представництво інтересів клієнта у судовому засіданні, у тому числі: судове засідання 03.09.2020 та судове засідання 01.10.2020, загальна вартість 4000,00 грн.

Надавши оцінку вищевказаному доказу, місцевий господарський суд із посиланням на додаткову постанову Верховного Суду від 11.12.2018 у справі №910/2170/18 зазначив, що акт приймання-передачі наданих послуг не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат (додаткова постанова) та дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 11000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції (враховуючи вартість складання процесуальних документів - 7000,00 грн. згідно акту та участь у судових засіданнях - 4000,00 грн. згідно акту).

В частині зменшення заявленої до стягнення суми витрат на правову допомогу рішення сторонами не оскаржено, отже в цій частині воно не є предметом апеляційного перегляду в даному провадженні.

Відповідач в апеляційній скарзі не повною мірою погоджується із розміром визначеної судом суми 11000,00 грн., стверджуючи, що заявлені позивачем до стягнення з відповідача суми судових витрат завищені у 7 разів (враховуючи подання семи однотипних позовів про стягнення заборгованості за відсотками за різні періоди), тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача 6000,00 грн. на професійну правничу допомогу заявник скарги вважає необґрунтованим.

Однак посилання апелянта на наявність позовів в інших справах між цими ж сторонами, що розглядалися судами, колегія суддів не вважає належними аргументами, оскільки вони не стосуються даного провадження.

При цьому будь-яких аргументів на підтвердження вимоги про зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу у справі №922/2426/20 саме на 6000,00 грн. заявником не наведено. Отже, ним не дотримано вимог ч.1 ст.74 ГПК України, якою встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Разом з тим, враховуючи, що, як було зазначено вище, оскаржуване рішення підлягає зміні шляхом зменшення розміру сум задоволених позовних вимог, то відповідному пропорційному зменшенню, згідно зі ст.129 ГПК України, підлягає також і сума витрат на професійну правничу допомогу: з 11000,00 грн. до 10996,59 грн.

Враховуючи викладене вище, керуючись статтями 273, п.2 ч.1 статті 275, п.1 ч.1 статті 277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Будінвест" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 08.10.2020 у справі №922/2426/20 змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Будінвест" (61066, м. Харків, вул. Велозаводська, 1; ідент. код 14103790) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія з управлінням активами "Фінекс-Капітал", що діє від власного імені, в інтересах та за рахунок активів Пайового закритого не диверсифікованого венчурного інвестиційного фонду "Стаксель" (61070, м. Харків, вул. Ак. Проскури, 1, корпус 45, офіс 21; ідент. код 34333275) 11131,84 грн. пені, 2039,32 грн. - 3% річних, а також 2702,23 грн. судового збору та 10996,59 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу. В частині стягнення 218,99 грн. пені, 3531,65 грн. інфляційних втрат, 3% річних у розмірі 54,74 грн. в задоволенні позову відмовити.

В іншій частині рішення Господарського суду Харківської області від 08.10.2020 у справі №922/2426/20 залишити без змін.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. 286 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 11.02.2021

Головуючий суддя О.В. Шевель

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя В.О. Фоміна