ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2021 р. Справа№ 910/11077/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Оболонь»

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2020

у справі №910/11077/20 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КЛІМАСАН УКРАЇНА»

до Приватного акціонерного товариства «Оболонь»

про стягнення 4 985 886,43 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «КЛІМАСАН УКРАЇНА» (далі - ТОВ «КЛІМАСАН УКРАЇНА», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Оболонь» (далі - ПрАТ «Оболонь», відповідач) про стягнення 4 985 886,43 грн, з яких 885 369,54 грн 3% річних та 3 242 141,38 грн інфляційних втрат за прострочення оплати за товар, 126 830,00 грн 3% річних та 119 267,50 грн інфляційних нарахувань за прострочення оплати курсової різниці, а також 612 278,01 грн пені, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань щодо сплати вартості отриманого товару за договором поставки № 17/02 від 11.01.2017 з урахуванням додаткового договору №1 від 21.08.2017 та Акту переоцінки вартості товару № 1 від 03.01.2019.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.10.2020 у справі №910/11077/20 позов задоволено частково, стягнуто з ПрАТ «Оболонь» на користь ТОВ «КЛІМАСАН УКРАЇНА» 885 369,54 грн 3% річних та 3 242 141,38 грн інфляційних втрат за прострочення оплати за товар, 126 830,00 грн 3% річних та 119 267,50 грн інфляційних нарахувань за прострочення оплати курсової різниці, 65 891,41 грн витрат по сплаті судового збору, 90 479,16 грн витрат на оплату правової допомоги адвоката.

Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що стягувані позивачем з відповідача суми 3% річних, інфляційних втрат за прострочення оплати за товар, а також за прострочення оплати курсової різниці є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання; здійснений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат є правильним; твердження відповідача про отримання позивачем компенсації від знецінення коштів у вигляді коригування вартості товару, яка залежала від курсу Гривні/Євро, оскільки включала імпортну складову, що унеможливлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, є помилковими.

Відмовляючи у задоволенні вимоги позивача про стягнення пені, суд виходив з того, що остання нарахована позивачем за прострочення оплати курсової різниці відповідно до Акту переоцінки № 1 від 03.01.2019, яким не передбачено відповідне нарахування неустойки за прострочення оплати коригування за умовами п. 8.2.1 договору, а також не має свого чіткого відображення в п.13.4 договору, при цьому, умови додаткового договору № 1 оплати курсової різниці не стосуються.

Розглянувши заявлене позивачем клопотання про розподіл понесених витрат на правову допомогу, суд першої інстанції, враховуючи погоджені між клієнтом та адвокатом умови оплати наданих послуг професійної правничої допомоги, пов`язаної із розглядом даної справи, надані докази та пояснення позивача, дійшов висновку про його задоволення та покладення на відповідача витрат позивача, пов`язаних із оплатою правничої допомоги адвоката, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, ПрАТ «Оболонь» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги відповідач наголошував на безпідставності заявлених вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат з огляду на отримання позивачем компенсації від знецінення коштів у вигляді курсової різниці у відповідності до Акта переоцінки вартості товару № 1 від 03.01.2019 в сумі 5 183 839,25 грн, яка повністю покрила будь-які матеріальні витрати позивача від знецінення грошових коштів у зв`язку з несвоєчасним розрахунком за поставлений товар; судом неправильно витлумачені положення п. 8.2 договору, вимоги ст. 611, ч. 2 ст. 692, ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); судом не враховано правові висновки Верховного Суду щодо застосування приписів ст. 625 ЦК України у подібних правовідносинах, відповідно до яких індексації від знецінення підлягає лише гривня, а не іноземна валюта, а відтак, норми вказаної статті поширюються лише на прострочення грошового зобов`язання, вираженого у національній валюті; сторони у договорі визначили спосіб компенсації знецінення грошових коштів у вигляді перерахунку ціни товару відносно курсу національної валюти гривні до Євро, у той час, як індекс інфляції розраховується лише відносно національної валюти і здійснений позивачем перерахунок вартості товару за курсом Євро повністю врахував таке знецінення.

Крім того, апелянт вказував на безпідставність стягнення з відповідача витрат на оплату правової допомоги адвоката, оскільки позивачем не обґрунтовано складності справи та необхідності представництва його інтересів трьома адвокатами, а також не зазначено часу, витраченого кожним з адвокатів на підготовку позовної заяви та обсягу наданих ними послуг.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.01.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПрАТ «Оболонь» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2020 у справі №910/11077/20, призначено її до розгляду на 10.02.2021, встановлено ТОВ «КЛІМАСАН УКРАЇНА» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11077/20.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на те, що відповідач неправомірно ототожнює перерахунок вартості товару, який передбачений договором та є складовою його ціни, з відповідальністю за прострочення виконання грошового зобов`язання; суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що визначення сторонами ціни договору із прив`язкою до курсу іноземної валюти та можливістю коригування частотної вартості товару є правом та свободою договору сторін, що у спірних правовідносинах узгоджено умовами п.8.2.1 та п.8.2.2 договору поставки; переоцінка вартості товару згідно з Актом є способом визначення остаточної ціни договору, про що безпосередньо домовилися сторони, а не компенсацією від знецінення грошових коштів, як безпідставно стверджує відповідач; перерахунок орієнтовної ціни за товар здійснюється за умови зміни курсу валюти Євро і жодним чином не залежить від наявності прострочення відповідача, водночас, 3 % річних та інфляційні нарахування є результатом дій відповідача щодо порушення строків виконання грошових зобов`язань і не мають жодного відношення до ціни за товар; ціною договору та розрахунків між сторонами є гривня, а тому за прострочення відповідачем оплати за товар підлягає застосуванню індекс інфляції відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України; доводи апеляційної скарги в частині неможливості нарахування 3% річних та ототожнення їх з інфляційними втратами відповідачем жодним чином не обґрунтовані; розрахунок 3% річних не залежить від валюти зобов`язання.

Крім того, позивач вказував на те, що суд першої інстанції обґрунтовано відшкодував позивачеві фактично понесені ним витрати на професійну правничу допомогу з огляду на те, що останнім надано необхідні та достатні докази на їх підтвердження, зокрема, договір про надання юридичних послуг та Додаток до нього, якими визначено обсяг правової допомоги та фіксований розмір гонорару; доводи апелянта щодо залучення для надання правової допомоги різних адвокатів АО «Лекс`Юс» є необґрунтованими, оскільки не зазначено яким чином це могло вплинути на відшкодування позивачеві відповідних судових витрат.

03.02.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від ПрАТ «Оболонь» надійшла відповідь на відзив, в якій відповідач заперечив щодо заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, посилаючись на те, що їх орієнтовний розмір не було зазначено у позовній заяві, а також з огляду на те, що у наданому позивачем Додатку до договору про надання юридичних послуг вказано номер справи, який є відміннім від номеру даної справи.

У судовому засіданні 10.02.2021 представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення суду скасувати в оскаржуваній частині та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

10.02.2021 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що предметом апеляційного перегляду у даній справі є рішення суду першої інстанції лише в частині задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, тобто в частині відмови у стягненні з відповідача пені рішення не переглядається.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 11.01.2017 між ТОВ «КЛІМАСАН УКРАЇНА» (у тексті договору - постачальник) та ПрАТ «Оболонь» (у тексті договору - покупець) було укладено договір поставки № 17/02 (далі - договір), за умовами якого постачальник зобов`язався поставити, а покупець прийняти і оплатити товар (холодильні шафи) відповідно до специфікацій у додатку до договору.

Згідно з п. 7.1 договору ціна товару на умовах поставки DDP м. Київ, вул. Богатирська, 3, вказана в додатках до даного договору.

У п. 8.1 договору узгоджено, що у зв`язку з тим, що ціна товару включає імпортну складову, загальна сума договору, вказана у додатках до договору, є орієнтовною. Остаточна сума визначається сторонами на підставі фактично здійснених платежів з урахуванням вимог, викладених у п.8.2 договору.

Відповідно до п.8.2 договору визначено, що оплата за товар у розмірі 100% проводиться відповідно до виставлених рахунків у національній валюті України з відстроченням оплати платежів 120 днів з дати поставки кожної окремої партії товару.

Вартість товару і сума оплати перераховується за узгодженою формулою, якщо на дату, що передує оплаті товару, змінився курс продажу євро на міжбанківському валютному ринку по відношенню до курсу на дату укладення цього договору (п. 8.2.1. договору).

За умовами п. 9.1 договору приймання товару здійснюється у місці поставки за кількістю відповідно до видаткових накладних, за якістю відповідно до вимог п. 2.1 договору і додатків; у момент приймання товару сторонами підписуються видаткові накладні.

У п. 2 Додатку № 1 до договору сторонами визначено, що сума поставки складає 64 637 832,45 грн (ціна в гривнях по курсу відповідно до п.8.2 договору на дату підписання договору 1 Євро=28,8156 грн).

У Додатках 2, 3 до договору узгоджено характеристики та графік поставки товару окремими партіями.

21.08.2017 сторонами підписано додатковий договір № 1 до договору поставки № 17/02 від 11.01.2017, відповідно до умов п.3 якого встановлено, що цим договором сторони підтверджують наступне:

- постачальник поставив покупцеві товар відповідно до умов договору і відповідно постачальник виконав свої зобов`язання по договору поставки у повному обсязі (п. 3.1);

- покупець зобов`язаний здійснити оплату постачальнику залишку (на дату цього додаткового договору) частини вартості товару у сумах, вказаних у Графіку платежів у відповідні Дати оплати (п.3.2);

- якщо покупець не сплатить будь-яку із сум, вказаних у Графіку платежів, постачальник не має права стягувати з покупця (а покупець не зобов`язаний платити постачальнику) пеню, вказану у п.13.4 договору, при умові що покупець сплатить таку ж суму не пізніше відповідної дати закінчення пільгового періоду (п.4);

- у випадку несплати покупцем будь-якої із сум, вказаних у Графіку платежів, до відповідної дати закінчення пільгового періоду (включно з датою оплати), постачальник має право стягнути з покупця (а покупець зобов`язаний сплатити) пеню у розмірі 13.4 договору поставки, за весь час прострочення, починаючи з дати платежу до закінчення дати фактичної оплати, нарахування пені не обмежено шестимісячним строком відповідно до статті 232 Господарського кодексу України (п.5);

- пункт 8.2.1 договору поставки залишається без змін;

- умови додаткового договору мають пріоритет над умовами договору поставки (п.7).

У додатку до додаткового договору № 1 від 21.08.2017 сторонами визначено Графік платежів: дати оплати, дати закінчення пільгового періоду, суми оплати, всього 58 767 832,46 грн.

03.01.2019 сторонами підписано Акт переоцінки вартості товару № 1 до договору поставки № 17/02 від 11.01.2017 (далі - Акт переоцінки), відповідно до якого сторони, керуючись п.8.2.1 та п.8.2.2 договору поставки, дійшли згоди, що ціна поставленого товару в межах дії договору за видатковими накладними, зазначеними у додатку № 1 до Акту переоцінки товару № 1, на момент відвантаження товару складає 64 552 192,02 грн.

Згідно з п. 1.2 Акту переоцінки, враховуючи зміну на дату оплати курсу Євро/Гривня по відношенню до курсу Євро/Гривня на дату підписання договору поставки, сума за поставлений товар підлягає коригуванню та становить 5 183 839,25 грн з ПДВ.

Загальна сума зміни (у бік збільшення) в результаті корегування вартості товару становить 5 183 839,25 грн (п. 1.3 Акту переоцінки).

Відповідно до п. 2 Акту переоцінки на покупця покладено зобов`язання перерахувати вказану в Акті суму на розрахунковий рахунок постачальника протягом 30 робочих днів з моменту підписання цього Акта за визначеними платіжними реквізитами.

Акт переоцінки є невід`ємною частиною договору і набуває юридичної сили з моменту його підписання сторонами та скріплення їх печатками. Інші умови договору, не змінені даним Актом, залишаються у тій редакції, в якій вони викладені сторонами раніше, сторони підтверджують їх обов`язковість для себе (п.п. 3, 5 Акту переоцінки).

Листом б/н та б/д, адресованим керівнику компанії ТОВ «Клімасан Україна», ПрАТ «Оболонь» гарантувало оплату курсової різниці на суму 5 183 839,25 грн згідно договору поставки у наступному порядку: січень 2019 - 1 500 000,00 грн, лютий 2019 - 1 000 000,00 грн, березень 2019 - 2 683 939,325 грн.

18.06.2020 у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язань за договором, позивачем направлено на адресу ПрАТ «Оболонь» претензію № 1 від 18.06.2020 в порядку досудового регулювання спору щодо сплати коштів, однак, остання була залишена без відповіді та задоволення.

Посилаючись на те, що відповідач свої зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару за договором поставки за узгодженим у Додатковому договорі № 1 Графіком та суми коригування вартості товару у зв`язку із зміною курсу Євро/Гривня (курсової різниці) виконав повністю, проте з простроченням виконання зобов`язання, позивач звернувся з даним позовом до суду, зокрема, з вимогами про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за прострочення оплати за товар та за прострочення оплати курсової різниці на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Заперечуючи проти задоволення вказаних позовних вимог, відповідач вказував на те, що сторонами у договорі передбачено інший спосіб компенсації від знецінення грошових коштів, а саме, у вигляді перерахунку ціни товару відносно курсу національної валюти гривні до євро (курсової різниці), в той час, як індекс інфляції розраховується лише відносно національної валюти, у зв`язку з чим здійснений позивачем перерахунок вартості товару за курсом Євро повністю врахував таке знецінення.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення вказаних позовних вимог, з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами у даній справі, колегія суддів зазначає, що укладений між сторонами у справі правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, за яким, відповідно до ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою цієї статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Отже, укладення ТОВ «КЛІМАСАН УКРАЇНА» та ПрАТ «Оболонь» договору поставки № 17/02 від 11.01.2017 було спрямоване на отримання останнім товару та одночасного обов`язку по здійсненню його оплати відповідно до умов договору.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Відповідно до п. 5.1 договору товар постачається покупцеві на умовах DDP (згідно Інкотермс-2010) м. Київ, вул. Богатирська, 3. Поставка здійснюється партіями не пізніше 15.04.2017.

За умовами DDP (Delivered Duty Paid) правил Інкотермс продавець здійснює поставку покупцю товару, який пройшов митне очищення для імпорту, без розвантаження з будь-якого прибулого транспортного засобу в названому місці призначення.

Як вбачається зі змісту п. 3.1. Додаткового договору №1 від 21.08.2017 до договору поставки, а також визнається сторонами у справі, позивач поставив відповідачеві товар відповідно до умов договору поставки, що свідчить про виконання ним своїх зобов`язань за договором у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

За приписами ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У п. 3.2 Додаткового договору №1 від 21.08.2017 до договору поставки визначено, що покупець зобов`язаний сплатити постачальнику несплачену (станом на дату Додаткового договору) частину вартості товару в сумах, які зазначені у Графіку платежів у відповідні дати платежів.

Відповідно до Графіку платежів, що є Додатком до вказаного Додаткового договору, загальна сума оплат, яка мала бути сплачена покупцем на користь постачальника на дату Додаткового договору, складала 58 757 832,46 грн.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що ПрАТ «Оболонь» не було дотримано умов як договору поставки, так і Додаткового договору до договору поставки в частині строків сплати заборгованості за товари, а саме, вартість поставленого товару сплачувалася із затримками та порушенням Графіку платежів.

Як стверджує позивач та не заперечує відповідач, останнім повністю сплачено вартість товару лише 02.07.2018, незважаючи на те, що така мала бути сплачена не пізніше ніж 30.03.2018.

Крім того, за умовами підписаного сторонами Акту переоцінки вартості товару № 1 від 03.01.2019, враховуючи зміну на дату оплати курсу Євро/Гривня по відношенню до курсу Євро/Гривня на дату підписання договору поставки, відповідач зобов`язався перерахувати 5 183 839,25 грн, що є сумою коригування вартості товару, на розрахунковий рахунок позивача протягом 30 робочих днів з моменту підписання даного Акта.

Разом з тим, відповідач порушив строки виконання даного грошового зобов`язання із оплати курсової різниці до 15.02.2019 (30 робочих днів після 03.01.2019), що підтверджується, зокрема, і гарантійним листом від ПрАТ «Оболонь», в якому йдеться про сплату суми коригування по березень 2019 року.

За таких обставин, зі сторони ПрАТ «Оболонь» мало місце прострочення сплати суми курсової різниці, яка була погоджена сторонами у відповідності до умов договору.

За приписами ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Дослідивши наявні в матеріалах справах докази та пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, колегія суддів дійшла висновку, що вищенаведені обставини, в силу положень ч.1 ст.75 ГПК України, не підлягають доказуванню.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частина 1 ст. 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Так, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання позивачем заявлені вимоги про стягнення з ПрАТ «Оболонь»:

- 885 369,54 грн 3% річних, нарахованих за прострочення оплати за товар за період з 09.08.2017 по 02.07.2018;

- 3 242 141,38 грн інфляційних втрат, нарахованих за прострочення оплати за товар за період з серпня 2017 року по червень 2018 року за кожною окремою поставкою товару;

- 126 830,00 грн 3% річних, нарахованих за прострочення оплати курсової різниці за період з 15.07.2019 по 10.02.2020;

- 119 267,50 грн інфляційних втрат, нарахованих за прострочення оплати курсової різниці за період з березня 2019 року по січень 2020 року.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, перевіривши надані позивачем розрахунки 3% та інфляційних втрат за заявлені періоди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такі розрахунки є арифметично вірними, а тому вказані позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

При цьому, місцевим господарським судом правомірно відхилені доводи відповідача щодо безпідставності заявлених вимог з огляду на наступне.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Отже, визначення сторонами ціни договору із прив`язкою до курсу іноземної валюти та можливістю коригування вартості товару є правом та свободою договору сторін, що у спірних правовідносинах узгоджено умовами п.8.2.1 та п. 8.2.2 договору поставки.

Підписанням Додаткового договору № 1 відповідач зобов`язався здійснити оплату отриманого ним товару по договору за визначеним Графіком платежів із пільговим періодом, за порушення виконання якого, в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, передбачено відповідальність у вигляді сплати інфляційних втрат та 3% річних.

Водночас, сторони визначили ціну товару у національній валюті України - гривні та підписанням Акту переоцінки товару № 1 від 03.01.2019 скореговано остаточну вартість товару відповідно до п. 8.2 договору з урахуванням зміни курсу Євро/Гривні, який існував на дату відвантаження товару та на дату фактичної оплати, у зв`язку із чим виникло зобов`язання відповідача здійснити доплату курсової різниці, що фактично у розумінні договірних відносин є узгодженою сторонами ціною товару, яка визначається остаточною станом на час розрахунку за нього.

Таким чином, переоцінка вартості товару згідно з вказаним Актом є способом визначення остаточної ціни договору, про що безпосередньо домовилися сторони, а не компенсацією від знецінення грошових коштів, як безпідставно стверджує відповідач.

При цьому, згідно положень договору перерахунок орієнтовної ціни за товар здійснюється за умови зміни курсу валюти Євро і жодним чином не залежить від наявності прострочення відповідача, тобто переоцінка вартості товару залежить лише від зміни курсу і не залежить від дій відповідача по виконанню договору.

Разом з тим, нарахування 3 % річних та інфляційних втрат є результатом дій відповідача щодо порушення строків виконання грошових зобов`язань, що не стосується визначення ціни товару.

Як правильно зауважив суд першої інстанції, за своєю правовою природою інфляційні втрати та 3% річних є платою за прострочення виконання зобов`язання, у даному випадку зобов`язання щодо оплати товару згідно Графіку оплати, вартість якого була визначена, оплачена, проте з умовою коригування, та зобов`язання зі сплати остаточної вартості (коригування у вигляді курсової різниці) товару.

Враховуючи викладене, помилковим є твердження відповідача про отримання позивачем компенсації від знецінення коштів у вигляді коригування вартості товару, яка залежала від курсу Гривні/Євро, оскільки включала імпортну складову, що унеможливлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Крім того, суд апеляційної інстанції відхиляє посилання апелянта на необхідність застосування до спірних правовідносин правових висновків Верховного Суду, відповідно до яких індексації від знецінення підлягає лише Гривня, а не іноземна валюта.

Так, за приписами ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини 1 статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Водночас, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом з тим, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Наведені правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17, а також у постанові Верховного Суду від 11.10.2018 у справі №905/192/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №296/10217/15-ц, які, в силу приписів ч. 4 ст. 236 ГПК України, мають бути враховані при виборі і застосуванні ст. 625 ЦК України до аналогічних правовідносин.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що наведені висновки Верховного Суду не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, з огляду на те, що судове рішення у наведених справах було прийняте за інших встановлених у них обставин та за інших поданих сторонами й оцінених доказів, а саме, за наявності визначення сторонами зобов`язань у національній валюті з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, що є відмінним від договірних відносин сторін у даній справі, адже, як було зазначено вище, у спірних правовідносинах мало місце корегування (зміна) ціни товару у відповідності до умов договору та ст. 632 ЦК України, а грошове зобов`язання з оплати товару було визначено у гривні.

Колегія суддів наголошує на тому, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про стягнення з ПрАТ «Оболонь» на користь ТОВ «КЛІМАСАН УКРАЇНА» 885 369,54 грн 3% річних та 3 242 141,38 грн інфляційних втрат за прострочення оплати за товар, 126 830,00 грн 3% річних та 119 267,50 грн інфляційних нарахувань за прострочення оплати курсової різниці.

Крім того, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неправомірного стягнення судом першої інстанції з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, під час її розгляду судом першої інстанції позивачем було подано клопотання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, в якій останній просив стягнути з відповідача 103 145,68 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Статтею 123 ГПК України унормовано, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 16 ГПК України.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Як вбачається з матеріалів справи, в порядку ст. 124 ГПК України у позовній заяві позивач повідомив суд про те, що у зв`язку з розглядом даної справи він очікує понести судові витрати на професійну правничу допомогу, орієнтовний розмір яких становить 104 500,00 грн.

02.10.2020 позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із заявою про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, у якій повідомив, що розмір понесених ним витрат позивача на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом даної справи становить 103 145,68 грн.

На підтвердження вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу позивачем надано суду наступні документи:

- копію договору про надання юридичних послуг № 15/04/202 від 15.04.2020, укладеного між ТОВ «Клімасан Україна» (замовник) та Адвокатським бюро «ЛЕКС`ЮСТ» (виконавець), відповідно до якого встановлено, що конкретний обсяг послуг визначається додатками до договору; для оплати послуг виконавець надає замовнику рахунок-фактуру, сторони можуть погодити, що оплата рахунку-фактури одночасно є підтвердженням надання послуг виконавцем та їх прийняття замовником, а також підтвердження остаточних розрахунків;

- копію додатку № 3 від 15.07.2020 до договору, за умовами якого виконавець зобов`язався надати замовнику юридичні послуги з питань, пов`язаних із діяльністю замовника, а саме: підготовка та пред`явлення позову від ТОВ «Клімасан Україна» до ПрАТ «Оболонь» з вимогою нарахувань у розмірі 3% та/або інфляційних нарахувань та/або пені за прострочення платежів за договором поставки № 17/02 від 11.01.2007 (з відповідними змінами); надання правової допомоги у суді першої інстанції у зв`язку з цим позовом; визначили вартість послуг у сумі 103 145,68 грн з умовою їх оплати протягом 15 календарних днів від дати рахунку виконавця;

- копію рахунку-фактури № 3 від 06.08.2020 по договору про надання юридичних послуг № 15/04/2020 від 15.04.2020, додатку № 3 від 15.07.2020 на суму 51 572,84 грн; копію рахунку-фактури № 4 від 23.09.2020 на суму 21 572,84 грн;

- копії платіжних доручень № 2825 від 31.08.2020 на суму 51572,84 грн, №2839 від 24.09.2020 на суму 51 572,84 грн;

- ордери та довіреності на підтвердження повноважень адвокатів Адвокатського бюро «ЛЕКС`ЮСТ» Овода А.П., Блажко Р.П., Гусака А.М.

Оцінивши надані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що їх розмір документально підтверджений та становить 103 145,68 грн.

Разом з тим, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, за приписами ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.10.2020 відповідачем були подані суду першої інстанції заперечення на клопотання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, обґрунтовані недоведеністю позивачем необхідності залучення трьох адвокатів та визначення гонорару саме у вказаному розмірі, який, на думку відповідача, не відповідає критеріям реальності та розумності судових витрат.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, місцевим господарським судом правомірно відхилені вказані доводи відповідача з огляду на складність справи та ціну позову, розумну необхідність витрат для даної справи у суді першої інстанції, зважаючи на обсяг наданих адвокатських послуг, з урахуванням часу здійснення представництва інтересів позивача у даній справі та участь адвокатів виконавця у чотирьох судових засіданнях в суді першої інстанції, а також враховуючи погоджені між клієнтом умови оплати наданих послуг професійної правничої допомоги, пов`язаної із розглядом даної справи, надані докази та пояснення позивача.

При цьому, колегія суддів зазначає, що здійснення представництва інтересів позивача трьома адвокатами жодним чином не впливає на розмір понесених останнім судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки розмір гонорару було погоджено у договорі про надання юридичних послуг, укладеному ТОВ «КЛІМАСАН УКРАЇНА» з Адвокатським бюро «ЛЕКС`ЮСТ», та саме на рахунок останнього, як виконавця, здійснено оплату за надані послуги.

Крім того, за умовами вказаного договору про надання юридичних послуг (п. 2.3) передбачено, що послуги можуть надаватися як штатними співробітниками виконавця, так і іншими консультантами, котрі на розсуд виконавця залучаються ним для надання послуг, за умови, що відповідальність за надані послуги несе винятково виконавець.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви позивача та покладення на відповідача витрат позивача, пов`язаних із оплатою правничої допомоги адвоката, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме, у сумі 90 479,16 грн.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи сторін, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2020 у справі №910/11077/20 прийняте відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ПрАТ «Оболонь» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

При цьому, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, надану йому адвокатом під час апеляційного провадження у справі, з огляду на наступне.

В якості доказів понесення витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката в суді апеляційної інстанції у розмірі 70 628,25 грн, позивачем додано до відзиву на апеляційну скаргу наступні документи:

- копію додатку № 4 від 23.12.2020 до договору про надання юридичних послуг № 15/04/202 від 15.04.2020, за умовами якого обсяг роботи включає «надання правової допомоги Замовнику в суді апеляційної інстанції у зв`язку з апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Оболонь» на рішення Господарського суду міста Києва у справі 910/11077120»; вартість послуг виконавця становить 70 628,25 грн; замовник сплачує вартість послуг протягом 15 календарних днів від дати відповідного рахунку виконавця;

- копію рахунку-фактури № 5 від 23.12.2020 по договору про надання юридичних послуг № 15/04/2020 від 15.04.2020, додатку № 4 від 23.12.2020 на суму 70 628,25 грн;

- платіжне доручення № 2879 від 30.12.2020 на суму 70 628,25 грн;

- копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АІ №1080588 на представництво інтересів ТОВ «КЛІМАСАН УКРАЇНА» адвокатом Оводом А.П.

Оцінивши надані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що їх розмір документально підтверджений та становить 70 628,25 грн.

Разом з тим, враховуючи заперечення відповідача, викладені у відповіді на відзив на апеляційну скаргу, виходячи з критеріїв розумності та реальності судових витрат, зважаючи на обсяг наданих позивачеві адвокатських послуг та часу здійснення представництва у суді апеляційної інстанції (складення відзиву на апеляційну скаргу, доводи якого вцілому дублюють доводи, викладені у відповіді на відзив на позовну заяву; участь адвоката в одному судовому засіданні) на переконання колегії суддів, співмірною є компенсація витрат позивача на професійну правничу допомогу за рахунок відповідача в сумі 10 000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Оболонь» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2020 у справі №910/11077/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2020 у справі №910/11077/20 залишити без змін.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Оболонь» (04212, м. Київ, вул. Богатирська, 3; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КЛІМАСАН УКРАЇНА» (04050, м. Київ, вул. Дегтярівська, 8-А; ) 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп. судових витрат за надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання даної постанови.

5. Матеріали справи №910/11077/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 15.02.2021.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз