РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.02.2021Справа №910/15952/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Анастасової К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/15952/20

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого підприємства «Інформаційні технології»

до Державного підприємства «Київський бронетанковий завод»

про стягнення 242927,72 грн

Представники учасників справи:

від позивача: Карась Б.О.

від відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «Інформаційні технології» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Київський бронетанковий завод» (далі - відповідач) про стягнення 242927,72 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за договором №1272 від 29.12.2018 не в повному обсязі розрахувався за отримані послуги, у зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення основний борг у розмірі 230338,14 грн, інфляційні втрати у розмірі 5319,25 грн та 3% річних у розмірі 7270,33 грн. При цьому позивач на підставі частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України просить зазначити в рішенні суду про нарахування 3% річних на суму боргу до моменту виконання рішення суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2020 відкрито провадження у справі №910/15952/20 за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 08.12.2020.

В судовому засіданні 08.12.2020 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання на 12.01.2021 у зв`язку з неявкою відповідача.

Судове засідання, призначене на 12.01.2021 не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Васильченко Т.В. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.01.2021 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та призначено підготовче засідання на 26.01.2021.

В судовому засіданні 26.01.2021 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження та призначення справи для розгляду по суті на 09.02.2021.

В судовому засіданні 09.02.2021 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, з відмітками про отримання.

У відповідності до вимог статей 165, 251 Господарського процесуального кодексу України, відповідачу був встановлений строк для подання відзиву на позовну заяву протягом 16-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Втім відповідач, у визначений судом строк, не подав ні відзиву на позовну заяву, ні клопотання про продовження строку на його подання.

Приписами ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у встановлений строк не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 09.02.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.12.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробничим підприємством «Інформаційні технології» (далі - виконавець) та Державним підприємством «Київський бронетанковий завод» (далі - замовник) був укладений договір №1272 (далі - договір), за умовами якого, позивач зобов`язався надавати відповідачу послуги з підтримки програмного комплексу «ІТ-Enterprise» (далі - ПК), а відповідач зобов`язався приймати та оплачувати належно надані послуги.

Пунктом 1.1 договору визначено, що до складу послуг, які будуть надаватися виконавцем входять: консультаційні послуги з підтримки Програмного комплексу; з оновлення версії Програмного комплексу; з розвитку ІТ-фахівців замовника; з проактивного моніторингу та технічної підтримки працездатності Програмного комплексу у замовника, поставка нових версій програмного комплексу (супровід версій Програмного комплексу), гарантійний супровід версій Програмного комплексу та поставка додаткових ліцензій Програмного комплексу.

Перелік послуг, що надаються виконавцем замовнику на дату вступу в силу даного договору приведено в п.3.6.

Підпунктом 2.1.2 пункту 2.1 договору визначено умови та порядок оплати, а саме: щомісяця, відповідно фактичному об`єму наданих консультаційних послуг підтримки Програмного комплексу згідно акту наданих послуг за місяць протягом 2 банківських днів після підписання акту наданих послуг.

Оплата за договором виконується шляхом перерахування замовником грошових коштів на поточний банківський рахунок виконавця згідно з рахунками виконавця (п.2.6 договору).

Даний договір вступає в силу з моменту підписання і діє до 31.12.2019 (п. 7.1 договору).

Сторонами не оспорювалася правомірність зазначеного договору, а тому в силу встановленої в статті 204 Цивільного кодексу України презумпції правомірності правочину, цей договір поставки є дійсним, а його положення беруться судом до уваги при розгляді спору.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов укладеного договору позивачем надані відповідачу обумовлені договором послуги з підтримки програмного комплексу «ІТ-Enterprise» у 2019 році на загальну суму 860173,56 грн, що підтверджується актами приймання-передачі робіт (послуг), які підписані сторонами без заперечень та скріплені печатками, а саме: №1272/110 від 31.01.2019 на суму 107646,72 грн, №1272/178 від 28.02.2019 на суму 35925,12 грн, №1272/177 від 04.03.2019 на суму 194005,00 грн, №1272/231 від 22.03.2019 на суму 55430,00 грн, №1272/262 від 29.03.2019 на суму 37225,92 грн, №1272/280 від 03.04.2019 на суму 27715,00 грн, №1272/366 від 30.04.2019 на суму 27715,00 грн, №1272/375 від 30.04.2019 на суму 22719,84 грн, №1272/443 від 17.05.2019 на суму 27715,00 грн, №1272/498 від 31.05.2019 на суму 18805,90 грн, №1272/553 від 27.06.2019 на суму 23970,73 грн, №1272/472 від 30.06.2019 на суму 28668,40 грн, №1272/690 від 31.07.2019 на суму 73194,14 грн, №1272/753 від 31.08.2019 на суму 50186,40 грн, №1272/828 від 30.09.2019 на суму 11277,12 грн, №1272/929 від 31.10.2019 на суму 46605,06 грн, №1272/967 від 11.11.2019 на суму 27715,00 грн, №1272/1011 від 29.11.2019 на суму 25923,34 грн та №1272/1111 від 31.12.2019 на суму 17729,87 грн.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору.

Позаяк, відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за договором №1272 від 29.12.2018, повну та своєчасну оплату наданих послуг не здійснив, сплативши лише 629835,42 грн, про що свідчать долучені до матеріалів справи банківські виписки, у зв`язку з чим виникла заборгованість в сумі 230338,14 грн, яка підтверджена сторонами у підписаному акті звірки від 01.07.2020.

21.08.2020 позивач направив відповідачу вимогу №250 від 21.08.2020, в якій просив сплатити заборгованість за надані послуги, втім відповідач залишив вимогу без відповіді і задоволення що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

При цьому, зобов`язання в силу вимог статті 525 та частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у частині 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договорами надання послуг, а відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною 1 статті 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто, а замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Положенням статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Підпунктом 2.1.2 пункту 2.1 договору сторони погодили умови та порядок оплати - щомісяця, відповідно фактичному об`єму наданих консультаційних послуг підтримки Програмного комплексу згідно акту наданих послуг за місяць протягом 2 банківських днів після підписання акту наданих послуг.

Оплата за договором виконується шляхом перерахування замовником грошових коштів на поточний банківський рахунок виконавця згідно з рахунками виконавця (п.2.6 договору).

Разом з тим, рахунок-фактура є документом, який містить лише платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною обставиною у розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України; тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов`язку сплатити належні за договором платежі.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 923/712/17 та від 21.01.2019 у справі № 925/2028/15.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та змісту договору, строк виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати наданих послуг за актами приймання-передачі робіт (послуг), наявних в матеріалах справи, на момент розгляду справи настав.

Втім, як встановлено судом, відповідач, у встановлені договором строки, оплату отриманих послуг в повному обсязі не здійснив.

Тоді як, частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт надання позивачем відповідачеві обумовлених договором послуг та факт порушення відповідачем своїх зобов`язань в частині повної та своєчасної оплати отриманих послуг у встановленому договором порядку, підтверджений матеріалами справи та не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення основного боргу у розмірі 230338,14 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №910/12604/18 від 01.10.2019 та у постанові Верховного Суду України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010).

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, позивачем нараховано щодо кожного акту окремо з урахуванням часткових оплат 3% річних в розмірі 7270,33 грн та інфляційні втрати у розмірі 5319,25 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за заявлений позивачем період, суд дійшов висновку про його обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, тому вимоги позивача в цій частині також підлягають задоволенню у заявленому розмірі.

При цьому, позивач, посилаючись на ч. 10 ст. 238 ГПК України, просить суд у резолютивній частині рішення, ухваленого за результатом розгляду справи № 910/15952/20, вирішити питання про нарахування органом (особою), що буде здійснювати примусове виконання рішення, 3% річних на залишок основного боргу за договором №1272 від 29.12.2018, починаючи з дня винесення рішення Господарського суду міста Києва по справі №910/15952/20 до моменту повної оплати основного боргу.

Відповідно до ч. 10 ст. 238 ГПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

За змістом ч. 1 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 5 ГПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що застосування ч. 10 ст. 238 ГПК України сприятиме найшвидшому виконанню відповідачем судового рішення в частині сплати основного боргу, а позивач позбавиться необхідності ще раз звертатися до суду з позовом про стягнення з відповідача додатково нарахованих процентів, за допущене ним прострочення після ухвалення судом рішення.

Згідно з ч. 11, 12 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача в цій частині та зазначити у резолютивній частині рішення про нарахування органом (особою), що буде здійснювати примусове виконання рішення, 3% річних на залишок основного боргу за договором №1272 від 29.12.2018 починаючи з дня винесення рішення Господарського суду міста Києва по справі №910/15952/20 до моменту повної оплати основного боргу, з урахуванням приписів законодавства України.

Перерахунок основного боргу, вказаного у рішенні суду та у виконавчому документі, для органу (особи), що здійснюватиме примусове виконання рішення, має здійснюватися за наступною формулою: (СОБ*3*КДП)/КДР/100= сума річних, де СОБ - сума основного боргу, 3 - 3 відсотка річних, КДП - кількість днів прострочення, КДР - кількість днів у році.

При цьому суд вважає за необхідне роз`яснити органу (особі), що здійснює примусове виконання рішення суду, що в разі часткової сплати відповідачем боргу, 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився за визначеною вище формулою.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги або свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заборгованість у заявленому позивачем розмірі, як і не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву.

Приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доведеними належними доказами, дослідженими судом, а тому підлягають задоволенню.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України та висновок суду про задоволення позовних вимог в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 126, 129, 232, 236- 242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого підприємства «Інформаційні технології» до Державного підприємства «Київський бронетанковий завод» про стягнення 242927,72 грн задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства «Київський бронетанковий завод» (02093, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 34-А; ідентифікаційний код 14302667) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «Інформаційні технології» (02072, м. Київ, вул. Єлизавети Чавдар, буд. 5, оф. 212; ідентифікаційний код 30116577) основний борг у розмірі 230338 (двісті тридцять тисяч триста тридцять вісім) грн 14 коп, 3% річних у розмірі 7270 (сім тисяч двісті сімдесят) грн 33 коп, інфляційні втрати у розмірі 5319 (п`ять тисяч триста дев`ятнадцять) грн 25 коп та судовий збір у розмірі 3643 (три тисячі шістсот сорок три) грн 93 коп.

3. Органу (особі), що проводитиме примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2021 у справі №910/15952/20 в порядку ч. 10 ст. 238 ГПК України нараховувати 3% річних на суму основного боргу, починаючи з дня винесення рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/15952/20 до моменту повної оплати основного боргу за такою формулою: (СОБ*3*КДП)/КДР/100= сума річних, де СОБ - сума основного боргу, 3 - 3 відсотка річних, КДП - кількість днів прострочення, КДР - кількість днів у році

4. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 12.02.2021.

Суддя Т.В. Васильченко