номер провадження справи 18/173/20
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2021 Справа № 908/3149/20

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі: судді Левкут В.В., розглянувши матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Технометал-Комплект (69097, м. Запоріжжя, вул. Ентузіастів, буд. 5, кв. 46)

До відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Віра-2 (69095, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 144)

про стягнення 713057,46 грн.

Без виклику учасників справи

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Технометал-Комплект звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю Віра-2 713 057,46 грн., які складаються з 457518,36 грн. інфляційних втрат та 255539,10 грн. 3% річних, нарахованих у зв`язку з простроченням виконання грошових зобов`язань з оплати заборгованості, встановленої рішеннями Господарського суду Запорізької області від 12.12.2017 р. у справі № 908/2121/17. В обґрунтування зобов`язань позивач посилався на ст.ст. 625, 712 Цивільного кодексу України та ст.ст. 20, 265 Господарського кодексу України.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.12.2020 р. справу № 908/3149/20 передано на розгляд судді Левкут В.В.

Ухвалою суду від 14.12.2020 р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі. Присвоєно справі № 908/3149/20 номер провадження 18/173/20, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який отримано судом з офіційного сайту Міністерства юстиції України: https://usr.minjust.gov.ua, місцезнаходженням Товариства з обмеженою відповідальністю Віра-2 () є 69095, м. Запоріжжя, пр.Соборний, буд. 144.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду від 14.12.2020 р. про відкриття провадження у справі №908/3149/20 направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на вказану адресу місцезнаходження відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що уповноважений представник відповідача 15.01.2021 р. отримав копію ухвали суду від 14.12.2020 р. про відкриття провадження у справі №908/3149/20, що підтверджується оригіналом рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №340 від 22.12.2020 р., яке міститься в матеріалах справи.

Отже, відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи №908/3149/20.

Однак, запропонований ухвалою суду від 14.12.2020 р. про відкриття провадження у справі №908/3149/20, письмовий відзив на позовну заяву та додані до нього документи, відповідач на адресу суду не надіслав.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Враховуючи те, що сторонам надана можливість подати свої процесуальні заяви, навести доводи та заперечення суду, суд ухвалив розпочати розгляд справи по суті та прийняти рішення у справі 12.02.2021 р. за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для вирішення спору по суті, без виклику у судове засідання представників позивача та відповідача.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи у судовому засіданні без виклику учасників справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 12.12.2017 р. у справі 908/2121/17 позов задоволено, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Віра-2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Технометал-комплект 1492 680,00 грн. вартості поставленого обладнання, 1 262 807,28 грн. втрат від інфляції, 133 973,42 грн. 3 % річних, 43 349,27 грн. судового збору.

Вказаним рішенням суду встановлено, що « 04.01.2012 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Технометал-комплект (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Віра-2 (покупець) укладено договір № 04/12-1. …

Відповідач свої зобов`язання за договором в частині оплати не виконав, в результаті чого сума боргу за поставлений товар відповідача перед позивачем склала 1 492 680,00 грн.

З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Віра-2 1 492 680,00 грн. вартості поставленого обладнання.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 1 262 807 грн. 28 коп. втрат від інфляції за період з 24.10.2014 р. по 20.10.2017 р. та 133 973 грн. 42 коп. 3 % річних за період з 24.10.2014 р. по 20.10.2017 р. …

… Судом перевірено розрахунки позивача із урахуванням роз`яснень Пленуму, приписів законодавства, за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи ЛІГА ЗАКОН та за допомогою способу, встановленого позивачем.

Перевіривши розрахунок 3% річних та втрат від інфляції, суд вважає, що вимоги про їх стягнення підлягають задоволенню у повному обсязі, в межах заявлених позовних вимог.»

На виконання зазначеного рішення суду 26.12.2017 р. видано відповідний наказ.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, у зв`язку із тим, що відповідач вказане рішення не виконав та не сплатив 2 932 809,97 грн., позивач звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовними вимогами про стягнення з ТОВ «Віра-2» 3% річних в сумі 255 539,10 грн. за період з 01.01.2018 р. по 26.11.2020 р. та інфляційних втрат в сумі 457 518,36 грн. за період 01.01.2018 р. по 26.11.2020 р.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п. 5.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» від 17.12.2013 р. № 14, господарським судам необхідно мати на увазі, що за приписом частини п`ятої статті 11 ЦК України грошове зобов`язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов`язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв`язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв`язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов`язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Відповідно до п. 7.1. зазначеної постанови пленуму, за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до п. 3.3. зазначеної постанови пленуму, на суму інфляційних нарахувань не нараховуються проценти.

З рішення Господарського суду Запорізької області від 12.12.2017 р. у справі 908/2121/17 вбачається, що задоволені вимоги про стягнення з відповідача 1 262 807,28 грн. втрат від інфляції за період з 24.10.2014 р. по 20.10.2017 р. та 133 973,42 грн. 3 % річних за період з 24.10.2014 р. по 20.10.2017 р.

Суд зазначає, що ухвалою від 14.12.2020 р. запропоновано відповідачу, відповідно до ст. 165 ГПК України, надати в строк не пізніше 11.01.2021 р. відзив на позовну заяву і докази в його обґрунтування, а також заяву, відповідно до ст.ст. 250, 252 ГПК України, із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання (у разі наявності таких заперечень); одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду направити копію відзиву та доданих до нього документів позивачу та докази направлення/вручення надати суду (додати до відзиву). Також зазначено в ухвалі, що відповідно до ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178 ГПК України в разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Однак, відповідач письмового відзиву на позовну заяву не надав, як і доказів повного або часткового виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 12.12.2017 р. у справі 908/2121/17, а отже правами, передбаченими статтями 42, 46 ГПК України, не скористався.

Також вказаною ухвалою суду запропонувати позивачу надати суду письмові уточнення щодо розрахунку заявлених до стягнення сум, при цьому звернути увагу, що ст. 625 ЦК України передбачає нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму основного боргу (в розрахунку до розміру заборгованості включені стягнуті за рішенням суду 3% річних та інфляційні втрати); надати письмові пояснення та відповідні докази щодо стану виконання наказу суду у справі № 908/2121/17 (матеріали виконавчого провадження).

Разом з тим, позивачем не надано суду запропонованих ухвалою від 14.12.2020 р. документів.

Судом встановлено, що відповідно до розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, наданих позивачем до матеріалів цієї справи, вбачається, що заявлено вимоги про стягнення 3% річних в сумі 255 539,10 грн. за період з 01.01.2018 р. по 26.11.2020 р. та інфляційних втрат в сумі 457 518,36 грн. за період з 01.01.2018 р. по 26.11.2020 р. (фактично здійснено розрахунок за період з лютого 2018 р. по жовтень 2020 р.), а отже початок нарахування 3 % річних та інфляційних втрат позивачем визначено вірно.

Контррозрахунку вказаних сум відповідачем не надано.

Разом з тим, перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає, що позивачем здійснені вказані розрахунки на загальну суму в розмірі 2 932 809,97 грн., яка включає в себе, окрім вартості поставленого обладнання в сумі 1 492 680,00 грн. також і стягнуті за рішенням суду від 12.12.2017 р. у справі №908/2121/17 суми 3% річних в розмірі 133 973,42 грн., інфляційні втрати в розмірі 1 262 807,28 грн. та судовий збір в розмірі 43 349,27 грн., що є неприпустимим.

Отже, враховуючи викладене, суд вважає за необхідне здійснити власний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат від суми 1 492 680,00 грн. - вартості поставленого обладнання, яка стягнута з ТОВ «Віра-2» за рішенням Господарського суду Запорізької області від 12.12.2017 р. у справі №908/2121/17.

Відповідно до розрахунку суду 3 % річних за період з 01.01.2018 р. по 26.11.2020 р. розрахованої від суми 1 492 680,00 грн. становить суму в розмірі 129 936,24 грн., яка підлягає стягненню з відповідача.

Згідно розрахунку суду інфляційні втрати за період з лютого 2018 р. по жовтень 2020 р. розраховані від суми 1 492 680,00 грн. становлять суму в розмірі 232 858,08 грн., яка підлягає стягненню з відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до стаття 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).

Також у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини в вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

З огляду на викладене, враховуючи предмет та визначені позивачем підстави позову, з огляду на принципи диспозитивності, змагальності та рівності сторін перед законом і судом, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 76-79, 86, 129, 233, 236 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Віра-2 (69095, м.Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 144, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Технометал-Комплект (69097, м. Запоріжжя, вул.Ентузіастів, буд. 5, кв. 46, ) 3 % річних за період з 01.01.2018 р. по 26.11.2020 р. в сумі 129 936 (сто двадцять дев`ять тисяч дев`ятсот тридцять шість) грн. 24 коп., інфляційні втрати за період з лютого 2018 р. по жовтень 2020 р. в сумі 232 858 (двісті тридцять дві тисячі вісімсот п`ятдесят вісім) грн. 08 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 5 441 (п`ять тисяч чотириста сорок одна) грн. 92 коп. Видати наказ після набрання рішенням чинності.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено: 17.02.2021 р.

Суддя В.В. Левкут

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.