ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2021 р. Справа№ 910/6139/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту Південний)

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020

у справі № 910/6139/20 (суддя Мудрий С.М.)

за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту Південний)

до Державної служби морського та річкового транспорту України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях

про спонукання укласти договір

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту Південний), (далі - ДП «АМПУ» в особі ПФ ДП «АМПУ», позивач) звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Державної служби морського та річкового транспорту України, (далі - ДСМРТУ, відповідач) про спонукання укласти договір про відшкодування витрат за надані послуги в редакції, наданій позивачем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.11.2019 між РВ ФДМ України по Одеській та Миколаївській областях (третя особа) та Державною службою морського та річкового транспорту України (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №5, відповідно до умов якого орендар зобов`язався протягом 15 робочих днів після підписання договору оренди укласти з балансоутримувачем орендованого майна (позивачем) договір про відшкодування витрат на утримання такого майна та надання орендареві комунальних послуг. Строк укладеного позивачем та відповідачем, на його виконання, договору про відшкодування витрат за надані послуги №151-П-ПВФ-19 від 20.12.2019, закінчився 31.12.2019, однак відповідач ухиляється від обов`язку підписання аналогічного договору на новий строк, мотивуючи відмову встановленням позивачем в односторонньому порядку цін та тарифів, з якими відповідач не погоджується, у зв`язку з чим останнім повернуто на адресу ДП «АМПУ» в особі ПФ ДП «АМПУ» не підписані примірники договору.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 12.05.2020 у справі № 910/6139/20 до участі в розгляді даної справи залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 13.10.2020 у справі № 910/6139/20 в позові відмовлено повністю.

Судове рішення обґрунтоване тим, що сторони у справі не ухиляються від укладення договору в цілому, а лише не погоджуються з окремими його умовами, а тому, за висновками суду, спір у справі фактично зводиться до врегулювання розбіжностей між сторонами стосовно вартості послуг, ціни договору (тарифів на послуги), що не підлягають державному регулюванню; оскільки тарифи на послуги, зазначені в договорі не підлягають державному регулюванню, а взаєморозрахунки між сторонами за ці послуги проводяться на договірних засадах, зважаючи на встановлений статями 6, 627 Цивільного кодексу України принцип свободи договору, сторони мають право на реалізацію свого волевиявлення щодо вказаних питань і не можуть бути зобов`язані приймати та виконувати відповідні умови в примусовому порядку, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту Південний) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 13.10.2020 у справі № 910/6139/20 та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Разом з апеляційною скаргою до Північного апеляційного господарського суду подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду м. Києва від 13.10.2020 у справі № 910/6139/20.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що рішення Господарського суду м. Києва від 13.10.2020 у справі № 910/6139/20 є необґрунтованим, незаконним та таким, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що при ухваленні рішення судом не було враховано, що укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги пов`язано не з вільним проявом волі позивача до вступу у договірні відносини з відповідачем, а в першу чергу, у зв`язку з необхідністю виконання законодавчо встановленого обов`язку позивача по утриманню та ефективному використанню державного майна, а також виходячи зі встановленого договором оренди обов`язку орендаря укласти такий договір; договір, який є предметом спору має бути укладеним на підставі правових актів органів державної влади та норм чинного законодавства, а саме Цивільного та Господарського кодексів України, Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786, Типового договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000 №1774 та Закону України «Про морські порти України»; судом не враховано, що проект договору, підготовлений відповідачем та направлений на адресу позивача листом від 24.06.2020 №786/06/14-20, надійшов до позивача вже після відкриття провадження у справі, що свідчить про вчинення таких дій відповідачем навмисно, задля приховання факту ухилення від укладення договору, а тому суд дійшов хибного висновку про відсутність факту ухилення відповідача від укладення договору; судом не враховано, що ціна спірного договору сформована на підставі тарифів, за якими скаржник сплачує вартість послуг із забезпечення будівель та приміщень, що перебувають на його балансі необхідними комунальними послугами на користь третіх осіб, а тому вартість таких послуг не залежить від його волі, окрім утримання і обслуговування мереж водовідведення та водопостачання; як зазначає скаржник, через тривале порушення відповідачем умов договору оренди, що полягало в ухиленні від укладання договору та несплаті позивачеві заборгованості за користування комунальними послугами, Фондом прийнято рішення про непродовження договору оренди. Дана обставина підтверджується листом від 19.11.2020 № 08-06-05271, що надійшов на адресу позивача вже після винесення оскаржуваного рішення, а тому дані обставини не могли бути відомі суду першої інстанції та відповідно ним не досліджувались.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2020 поновлено Державному підприємству «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту Південний) пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі № 910/6139/20 та відкрито апеляційне провадження за його апеляційною скаргою, розгляд апеляційної скарги призначено на 03.02.2021.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України, та надав 31.12.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу ДП «АМПУ» в особі ПФДА «АМПУ» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 13.10.2020 у справі № 910/6139/20 без змін.

Відзив на апеляційну скаргу обґрунтований правильністю висновку суду про те, що ні позивач, ані відповідач не ухиляються та не відмовляються від укладення договору в цілому, а лише не погоджуються з його окремими умовами; оскільки тарифи на послуги, зазначені в договорі не підлягають державному регулюванню, а взаєморозрахунки між сторонами за ці послуги проводяться на договірних засадах, з огляду на принцип свободи договору, сторони мають право на волевиявлення щодо вказаних питань та не можуть бути зобов`язані прийняти і виконувати відповідні умови в примусовому порядку.

Разом з тим, відповідач наголосив на тому, що 11.12.2020 між ним та позивачем укладено договір про відшкодування витрат балансоутримувача за надані комунальні послуги, а тому вважає, що предмет спору відсутній.

04.01.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду відповідачем надано ще один відзив на апеляційну скаргу, який за змістом повторює поданий ним попередній відзив, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду м. Києва від 13.10.2020 у справі № 910/6139/20 залишити без змін.

22.01.2021 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення по справі з проханням подальший розгляд справи здійснювати з урахуванням обставин, викладених у поясненнях та клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

25.01.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшли письмові пояснення, ідентичні за своїм змістом з поясненнями, поданими електронною поштою.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2021 клопотання позивача про участь у судовому засіданні 03.02.2021 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку EASYCON задоволено.

У судове засідання 03.02.2021 третя особа не з`явилась, своїх уповноважених представників не направила, хоча про місце, день та час розгляду даної справи повідомлялась належним чином.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника третьої особи, враховуючи відсутність клопотань від останньої про відкладення розгляду справи, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги за відсутності третьої особи.

У судовому засіданні позивач підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач заперечив проти вимог апеляційної скарги з огляду на безпідставність та необґрунтованість її доводів, просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а судове рішення залишити без змін.

03.02.2021 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на неї, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 21.11.2019 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (орендодавець) та Державною службою морського та річкового транспорту України (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 5.

Відповідно до п. 1.1 договору оренди орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме: ДК 021:2015-70220000-9 «Послуги з надання в оренду чи лізингу нежитлової нерухомості», а саме: нежитлові приміщення в будівлі корпусу № 601 (далі - майно), інв. № 1140, загальною площею 59,10 кв.м., за адресою: Одеська область, м. Южне, вул. Берегова, буд. 11, що обліковується на балансі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (надалі - балансоутримувач), вартість яких визначена згідно з актом оцінки нерухомого майна балансоутримувача від 22.08.2019 та становить 215 325,55 грн.

Згідно з п. 2.1 договору оренди орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна.

21.11.2019 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях та Державною службою морського та річкового транспорту України підписано акт приймання-передавання державного нерухомого майна, що облікується на балансі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до договору оренди від 21.11.2019.

Пунктом 10.1 договору оренди визначено, що цей договір укладено терміном на 1 (рік), який діє з моменту підписання його сторонами.

При цьому, п. 10.4 договору оренди передбачена можливість його пролонгації у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця.

Відповідно до п. 5.10 договору оренди, орендар зобов`язується здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю. Компенсація витрат зі сплати податку на землю здійснюється орендарем відповідно до вимог чинного законодавства.

20.12.2019, на виконання п.5.10 договору оренди, між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту Південний) (балансоутримувач) та Державною службою морського та річкового транспорту України (користувач) укладено договір про відшкодування витрат за надані послуги №151-П-ПВФ-19.

Відповідно до п.п.9.1, 9.2 договору про відшкодування витрат за надані послуги, з урахуванням частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України договір діяв з 21.11.2019 до 31.12.2019.

Листом №182/27-02-04/вих/27 від 20.01.2020 позивачем доведено до відома відповідача інформацію про тарифи, що діють з 01.01.2020 на послуги, які надаються Адміністрацією морського порту Південний.

Листом вих. №105/07/14-20 від 21.01.2020 відповідачем повідомлено позивачеві реквізити для укладення нового договору на 2020 рік, а також, доведено до відома граничні суми витрат на комунальні послуги на 2020 рік.

Листом вих. №501/27-02-04/Вих/27 від 10.02.2020 позивачем на адресу відповідача направлено 2 примірники (підписаних зі сторони Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України") договору на відшкодування витрат за надані послуги на 2020 рік.

Листом вихідний №911/07/15-20 від 13.02.2020 (вхідний №622/27/вх від 24.02.2020) ДСМРТУ просила у позивача додатково надати перелік послуг, що входять до складу утримання орендованого державного майна, плата за які становить 6 962,60 грн. без ПДВ в місяць. Одночасно звернуто увагу на те, що листом від 21.01.2020 №№105/07/14-20, відповідачем було надіслано орієнтовні граничні суми витрат на відшкодування комунальних послуг та утримання приміщення, які затверджено кошторисом Морської адміністрації на 2020 рік.

У відповідь листом вих. №789/27-02-03/Вих/27 від 04.03.2020 позивач повідомив, що відшкодування витрат за надані послуги, які надаються останнім, відбуваються за відповідними тарифами (тарифи наведені у зазначеному листі), а також повідомив, що зменшення витрат на відшкодування наданих послуг може здійснюватися за рахунок: зменшення площ орендованих приміщень; зменшення кількості працівників, що знаходяться в орендованих приміщеннях, зменшення кількості електропобутових приладів, оргтехніки, тощо. Водночас, в цьому ж листі позивач просив підписати договір у найкоротші строки.

З метою позасудового врегулювання спору щодо укладення договору відповідач звернувся до Південної філії ДП «АМПУ» з пропозицією укласти Договір в редакції орендаря, вихідний від 24.06.2020 № 768/06/14-20.

У відповідь на адресу відповідача надійшов лист позивача вихідний від 17.07.2020 №2398/27-01-05/Вих/27 (вхідний від 22.07.2020 № 11989/0/7-20), в якому повідомлялось про відсутність можливості підписання договору у запропонованій редакції у зв`язку з непогодженням ціни, яка, як зазначено в цьому листі, не відповідає інтересам балансоутримувача.

Як стверджує позивач, станом на день звернення з позовною заявою до суду, відповідач не повернув до Південної філії ДП «АМПУ» підписаний ним примірник договору про відшкодування витрат в редакції позивача.

На переконання останнього, з урахуванням положень п.5.10 договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 21.11.2019, існують усі підстави для спонукання відповідача укласти договір про відшкодування витрат за надані послуги. Оскільки відповідач ухиляється від його укладання, право Південної філії ДП «АМПУ» має бути захищено в судовому порядку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 частини 2 статті 11 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

В силу приписів частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частина 1 статті 641 ЦК України передбачає, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

За змістом частин 1-7 статті 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов`язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

У відповідності до частини 3 статті 184 ГК України, укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

При укладенні господарських договорів сторони, серед іншого, можуть визначати зміст договору на основі примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст (частина 4 статті 179 ГК України).

Примірні та типові договори є інструментами державного регулювання договірних відносин у сфері господарювання, які застосовуються для спрощення процесу укладання конкретних господарських договорів та визначення бажаної, з точки зору держави, моделі договірних зобов`язань. Як примірні, так і типові договори являють собою затверджені уповноваженими державними органами зразки відповідних договорів.

Наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000 N1774 «Про затвердження договорів оренди» затверджено Примірний договір про відшкодування витрат балансотримача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, який міг бути використаний сторонами при визначені умов відповідного проекту договору.

Оскільки між позивачем та відповідачем існують правовідносини з оренди державного майна, колегія суддів звертається до норм Закону України «Про оренду державного та комунального майна», згідно з частиною 2 статті 17 якого методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об`єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 N786 затверджено Методику розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, згідно з п.п.3, 11 якої до плати за оренду індивідуально визначеного майна не включаються витрати на утримання орендованого майна та плата за послуги, які відповідно до укладених угод зобов`язуються надавати орендарю державне підприємство, організація, господарське товариство, на балансі яких перебуває це майно. Витрати на утримання нерухомого майна, зданого в оренду одночасно кільком підприємствам, організаціям, і прибудинкової території, розподіляються між ними залежно від наявності, кількості, потужності, часу роботи електроприладів, систем тепло- і водопостачання, каналізації за спеціальними рахунками, а в неподільній частині - пропорційно розміру займаної підприємствами, організаціями загальної площі.

З наведеного слідує, що на законодавчому рівні розмежовано нарахування, пропорції та розподіл орендної плати і витрат на утримання орендованого майна, що підлягають сплаті на підставі відповідних типових договорів, укладених з орендарем окремо щодо оренди та щодо витрат на утримання майна і надання комунальних послуг.

Окрім того, обов`язок відповідача щодо здійснення витрат, пов`язаних з утриманням орендованого майна та укладення договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна, у тому числі договорів з відповідними комунальними службами щодо надання комунальних послуг, передбачений п.5.10 Договору оренди. Названий пункт договору нарівні з іншими його умовами погоджений сторонами, що не спростовано відповідачем, жодних змін або доповнень до цього пункту протягом строку дії Договору оренди не вносилось, у судовому порядку договір недійсним не визнавався, у зв`язку з чим він є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статті 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі, якщо це передбачене угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання (частина 3 статті 179 Господарського кодексу України).

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що сторони не погоджуються лише з окремими умовами договору та не ухиляються/відмовляються від його укладення договору в цілому.

Як вже зазначалось вище, судом було встановлено, що позивач звертався до відповідача з пропозицією укласти договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг із направленням відповідного проекту договору, однак відповідач ухилявся від його укладення, і лише листом від 24.06.2020 №768/06/14-20 направив позивачеві свій проект договору.

Так, відповідач, на якого відповідно до пункту 5.10. договору оренди покладено обов`язок укласти спірний договір, всупереч умовам договору оренди та наведеним вище нормам законодавства, не підписав отриманий проект договору, а за наявності заперечень щодо окремих умов договору не склав протокол розбіжностей та у двадцятиденний строк не надіслав його другій стороні разом з підписаним договором, як це передбачено частиною 4 статті 181 Господарського кодексу України, у зв`язку з чим пропозиції позивача вважаються прийнятими.

За висновком колегії суддів, у даному випадку судом першої інстанції не враховано, що відповідний договір мав бути укладений між сторонами, виходячи як з умов укладеного сторонами Договору оренди, які є обов`язковими для виконання в силу припису статті 629 ЦК України, так і виходячи з норм діючого законодавства.

Стосовно тверджень скаржника про прийняття третьою особою рішення щодо неподовження договору оренди з відповідачем, на підтвердження чого долучено копію листа від 19.11.2020 № 08-06-05271, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вказаний лист не є належним та допустимим доказом на доведення та підтвердження факту розірвання орендних відносин між відповідачем та третьою особою.

Доводи відповідача про припинення існування спору між сторонами у зв`язку з укладенням 11.12.2020 між позивачем та відповідачем договору про відшкодування витрат балансоутримувача за надані комунальні послуги, колегія суддів визнає безпідставними, адже предметом розгляду у даній справі є вимога позивача про спонукання відповідача до укладення договору про відшкодування витрат балансоутримувача за надані комунальні послуги в редакції позивача.

В той же час, умови договору про відшкодування витрат балансоутримувача за надані комунальні послуги в редакції, що викладена позивачем у позовній заяві, відрізняються від умов договору, підписаного сторонами 11.12.2020.

Відтак, обставини укладення договору на інших умовах, відмінних від викладених у позовній заяві, жодним чином не свідчать та не підтверджують відсутність між сторонами спору.

Судова колегія звертає увагу скаржника на те, що п.9.2 у запропонованій останнім редакції спірного договору суперечить вимогам чинного законодавства.

Так, названий пункт договору передбачає, що відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України сторони встановили, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, а саме з 01.01.2020.

Згідно з частиною 2 статті 187 Господарського кодексу України день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

З урахуванням наведеної норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вищезгаданий пункт 9.2 суперечить вимогам чинного законодавства.

Водночас, колегія суддів погоджується висновком місцевого господарського суду про те, що позов не підлягає задоволенню, проте з підстави неправильно обраного позивачем способу захисту свого порушеного права.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до статті 16 ЦК України положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України, якими встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі №914/1128/16, від 22.01.2019 у справі №912/1856/16 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.08.2018 у справі №905/1926/16.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи свій висновок, судам слід виходити зі змісту відповідності суб`єктивного права, за захистом якого звернувся позивач, характеру порушення і чи може обраний спосіб забезпечити поновлення порушеного права. При цьому необхідно мати на увазі, що захист суб`єктивних цивільних прав здійснюється в межах правовідносин, які виникли між сторонами.

Захист майнового чи немайнового права чи законного інтересу шляхом прийняття судом рішення, зокрема, про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення, має містити конкретний перелік дій, які можуть бути використані у примусовому порядку та поновити порушене право позивача.

Спосіб захисту, який нерозривно пов`язаний із предметом позову, визначає і коло обставин, які мають значення для вирішення спору та є достатніми доказами у розумінні статті 79 ГПК України, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Предметом розгляду у даній справі, зокрема, є заявлена позивачем вимога про спонукання відповідача вчинити дії щодо укладення з позивачем договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, в запропонованій позивачем редакції.

Однак, за висновком колегії суддів, ефективність такої позовної вимоги викликає обґрунтований сумнів з огляду на об`єктивну неможливість сприяти відновленню порушеного права, а вказаний спосіб захисту за своєю суттю є суперечливим у співвідношенні до правовідносин, які склались між сторонами.

Колегією суддів враховано, що ухилення орендаря від укладення згаданого договору є порушенням зобов`язання, передбаченого договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності. При цьому, невиконання такого зобов`язання не звільняє орендаря від обов`язку укласти відповідний договір і після спливу визначеного 15-денного строку протягом всього строку оренди.

Виходячи з наведеного вище, обраний позивачем спосіб захисту його порушених прав або законних інтересів шляхом подання позову з вимогою про зобов`язання відповідача укласти договір не є ефективним та не сприятиме відновленню порушеного права позивача, а належним способом захисту у даному випадку є вимога про визнання договору укладеним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.09.2019 у справі № 922/3129/18.

Неправильно обраний спосіб захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених обставин.

Такий же правовий висновок наведено Верховним Судом у постанові від 09.07.2019 у справі №916/1668/18.

Оскільки матеріалами справи підтверджується наявність порушеного права позивача, проте позивачем обрано невірний спосіб захисту для відновлення свого порушеного права, колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 4 статті 277 ГПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі № 910/6139/20 має бути залишено без змін, проте зі зміною його мотивувальної частини, наведеної в мотивувальній частині даної постанови, а апеляційна скарга Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» - без задоволення.

У відповідності до статті 129 ГПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253-255, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі № 910/6139/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі № 910/6139/20 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

3. Матеріали справи № 910/6139/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 15.02.2021.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз