ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2021 р. Справа№ 910/15985/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Титарєва Г.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Невкритий В.Ю. (довіреність № 5 від 01.11.2019 року)

від відповідача: не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Т.М.М.»

на рішення господарського суду міста Києва від 20.07.2020 року

у справі №910/15985/19 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Пауер Енерджи»

до товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Т.М.М.»

про стягнення 372 408, 62 грн., -

В С Т А Н О В И В:

13.11.2019 до господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Пауер Енерджи" з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Т.М.М." про стягнення 372408 грн. 62 коп. заборгованості за енергосервісним контрактом від 12.06.2018 № 1/18, в тому числі: 154 377 грн. 25 коп. основної заборгованості та 218 031 грн. 37 коп. пені.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного сторонами контракту від 12.06.2018 № 1/18 неналежним чином виконав взяті на себе зобов`язання з оплати наданих послуг, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість у розмірі 154 377 грн. 25 коп. Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань позивачем нараховано 218 031 грн. 37 коп. пені.

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.07.2020 року у справі №910/15985/19 позов задоволено частково: стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Т.М.М.» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Пауер Енерджи» заборгованість у розмірі 154 377, 25 грн., пеню у розмірі 22 037, 07 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 646, 21 грн.

В іншій частині позову щодо вимог про стягнення 195 994, 30 грн. пені відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив на те, що відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо оплати вартості наданих послуг згідно з договором від 12.06.2018 року № 1/18, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість за отримані послуги у розмірі 154 377,25 грн., яка не спростована відповідачем. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань на підставі п. 8.7 договору стягнув пеню у розмірі 22 037, 07 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма Т.М.М.» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 20.07.2020 року у справі №910/15985/19 в частині задоволених позовних вимог, а саме заборгованість у розмірі 154 377, 25 грн., пені 22 037, 07 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 646, 21 грн. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у позовних вимогах щодо стягнення з ТОВ «Фірми «Т.М.М.» на користь ТОВ «Пауер Енерджи» заборгованість у розмірі 154 377, 25 грн. та пені 22 037, 07 грн. в решті рішення господарського суду міста Києва від 20.07.2020 року по справі №910/15985/19 залишити без змін.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що господарський суд м. Києва під час винесення оскаржуваного рішення не повністю з`ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, окрім цього судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції:

- не вірно встановив позицію відповідача у даній справі;

- не дослідив обставини, на які посилався відповідач, щодо створення 13.05.2017 в житловому будинку за адресою: м. Київ, вул. Космонавта Комарова, 26, ОСББ «Авіатор Комарова-26», до компетенції якого належить вирішення питання щодо впровадження енергозберігаючих заходів у відповідному будинку;

- не звернув увагу на невиконання Виконавцем (ТОВ «Пауер Енерджи») умов п. 7.1.3 Контракту №1/18 від 12.06.2018 року щодо оформлення дозволу на проведення відповідних заходів енергосервісу;

- не дослідив того, що об`єктом енергосервісного договору може бути державна та комунальна власність, а отже сторони не мали права укладати Контракт №1/18 від 12.06.2018 року;

- не звернув увагу, що для закупівлі енергосервісу відповідно до Контракту №1/18 від 12.06.2018 року не було проведено відкритих торгів, що свідчить про порушення чинного законодавства.

Наголошує, що відповідач жодного Акту виконаних робіт не отримував та не підписував, а самі Акти містять сумнівну нумерацію, яка не є послідовною.

Зауважує, що Акт звірки не може вважатися доказом наявності заборгованості та її розміру й що судом першої інстанції невірно встановлено, що відповідачем не надавалися заперечення щодо якості та вартості наданих послуг.

Крім того, скаржник вказує, що судом було неправильно підраховано суму основного боргу ТОВ «Фірми «Т.М.М.», яку стягнуто оскаржуваним рішенням.

Також, звертає увагу, що у п. 9.1. Контракту №1/18 від 12.06.2018 року невизначено строк його дії, тобто не погоджено усі істотні умови, а отже він є не укладеним.

Поміж іншого, зазначає про порушення місцевим судом першої інстанції норм процесуального права, що виразилося в позбавленні права відповідача ставити питання позивачу з приводу певних обставин справи.

Згідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.09.2020 року справу №910/15985/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Руденко М.А. (доповідач у справі), суддів Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2020 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2020 року враховуючи перебування судді Дідиченко М.А., яка не є головуючим суддею на лікарняному, справу №910/15985/19 передано на повторний автоматизований розподіл.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу справ від 09.11.2020 року, справу №910/15985/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Руденко М.А., судді Пономаренко Є.Ю., Кропивна Л.В..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2020 року призначено розгляд справи на 01.12.2020 року.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2020 року враховуючи перебування у відпустці судді Кропивної Л.В., яка не є головуючим суддею, справу №910/15985/19 передано на повторний автоматизований розподіл.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу справ від 14.12.2020 року, справу №910/15985/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Руденко М.А., судді Пономаренко Є.Ю., Дідиченко М.А..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2020 року зазначеною колегіє суддів прийнято апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Т.М.М." на рішення господарського суду міста Києва від 20.07.2020 року у справі №910/15985/19 до свого провадження, призначено розгляд справи на 26.01.2021 року о 12 год. 40 хв..

26.10.2020 року від ТОВ «Пауер Енерджи» до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останнє просить рішення господарського суду міста Києва від 20.07.2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

08.02.2021 року через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача надійшла заява (клопотання) про зупинення провадження у справі №910/15985/19 до ухвалення судового рішення по справі №910/10135/20 що перебуває на розгляд Верховного суду у складі Касаційного господарського суду.

У судове засідання 09.02.2021 з`явився представник позивача, який вказав на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим , підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився про причини неявки суд не повідомив, як свідчать матеріали справи про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином ( а.с. 42 том 3).

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи , належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч.3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка представників сторін обов`язковою не визнавалась, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності представника відповідача за наявними у справі доказами.

Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 12.06.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Пауер Енерджи" (виконавець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма Т.М.М." (замовник за договором) укладено енергосервісний контракт № 1/18 (далі - договір), відповідно до умов якого за взаємною згодою сторін на умовах та в строки визначені цим контрактом виконавець бере на себе зобов`язання здійснити енергосервіс, об`єкту енергосервісу, а замовник бере на себе зобов`язання оплатити вартість енергосервісу. (а.с. 8-17 том 1)

Відповідно до пункту 2.2. договору об`єкт енергосервісу розташований за адресою: м. Київ, Солом`янський район, проспект Космонавта Комарова, 26.

Згідно з пунктом 2.3. договору комплекс технічних та організаційних енергозберігаючих (енергоефективних) та інших заходів, спрямованих на скорочення замовником енергосервісу споживання та витрат на оплату електроенергії, які повинен провести виконавець визначені в додатку 1 контракту.

За умовами пунктів 5.1., 5.2., 5.3. договору вартість енергосервісу (ціна контракту) здійснюється за рахунок суми скорочення витрат замовника порівняно з витратами, які були б здійснені за відсутності енергосервісу, на оплату електроенергії за відповідний період на підставі цін (тарифів), що діяли у період, за який здійснюється оплата.

Оплата вартості енергосервісу за контрактом здійснюється щомісяця (розрахунковий період).

Вартість енергосервісу (ціна контракту) сплачується замовником на розрахунковий рахунок виконавця в строк до 7 числа кожного місяця на підставі розрахунку, складеного в порядку, визначеному пунктом 6 цього контракту.

Контракт набирає чинності з 12.06.2018 та діє до 12.06.2024 (пункт 9.1. договору).

Додатком 1 до енергосервісного контракту від 12.06.2018 № 1/18 сторонами погоджено перелік заходів енергосервісу, строки та умови їх впровадження.

Оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та врахувавши, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком господарського суду та з приводу доводів апеляційної скарги зазначає наступне.

Апелянт оскаржує рішення лише в частині задоволених позовних вимог, а саме про стягнення заборгованості у розмірі 154 377,25 грн., пені 22 037,07 грн. та витрат по сплаті судового збору у розмірі 2 646,21 грн..

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом положень ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору свідчить про те, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи на виконання умов укладеного договору від 12.06.2018 № 1/18 позивачем були виконані, а відповідачем прийняті роботи (надані послуги), що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів надання послуг: № 33 на суму 13908 грн. 90 коп., № 25 на суму 14 043 грн. 48 коп., від 30.06.2019 № 22 на суму 12 952 грн. 15 коп., від 31.05.2019 № 21 на суму 13 353 грн. 11 коп., від 30.04.2019 № 17 на суму 12 911 грн. 66 коп., від 31.03.2019 № 9 на суму 13 365 грн. 10 коп., від 28.02.2019 № 8 на суму 12 065 грн. 34 коп., від 31.01.2019 № 5 на суму 13 330 грн. 49 коп., від 31.12.2018 № 5 на суму 13 211 грн. 06 коп., від 30.11.2018 № 1101 на суму 12 784 грн. 90 коп., від 31.10.2018 № 0903 на суму 13 211 грн. 06 коп., від 30.09.2018 № 902 на суму 12 806 грн. 72 коп. (а.с. 32 -44 том 1)

10.10.2019 позивач звернувся до відповідача з претензією від 10.10.2019 № 1/7 про оплату заборгованості, яка залишалася відповідачем без відповіді та задоволення. (а.с.49 т.1 )

Таким чином, відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо оплати вартості наданих послуг згідно з договором від 12.06.2018 № 1/18, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість перед позивачем за отримані послуги у розмірі 154 377 грн. 25 коп., що також не спростовано відповідачем у встановленому порядку, зокрема не надано суду доказів слати зазначеної заборгованості.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 222 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. ст. 73 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до приписів ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відтак на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

За змістом ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи наведені положення законодавства та враховуючи встановлені обставини щодо невиконання відповідачем обов`язку з оплати отриманих послуг за договором від 12.06.2018 № 1/18 та факту наявності заборгованості з оплати вартості наданих послуг у розмірі 154 377 грн. 25 коп., з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів проведення розрахунків за отримані послуги, колегія суддів вважає вимоги позивача про стягнення суми основного боргу на суму 154 377 грн. 25 коп. обґрунтованими, а отже рішення суду першої інстанції в частині їх задоволення є законним та не підлягає скасуванню.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Пунктом 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Так, розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Тобто законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Аналогічний правовий висновок зроблено Судовою палатою у господарських справах Верховного Суду України в постанові від 15.04.2015 року у справі №3-53гс15.

За приписами ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, колегія суддів зауважує, що приписом частини шостої статті 232 ГК України передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року)

Даний шестимісячний строк визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції, якщо інший період не встановлено законом або договором (п 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 11.02.2020 у справі №916/612/19, від 12.12.2019 у справі №911/634/19, від 18.12.2019 у справі № 920/1025/18).

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Нормами статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно пункту 8.7. Контракту від 12.06.2018 № 1/18 у разі несвоєчасного виконання замовником зобов`язань щодо оплати за контрактом замовник сплачує на користь виконавця пеню у розмірі 1 відсотка від суми прострочення за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку, що діяла у період, за який нараховується пеня.

Враховуючи доведеність порушення відповідачем умов договору, що виразилося в несплаті вартості отриманих послуг, наведене є підставою для застосування до нього відповідальності (стягнення пені) відповідно до умов пункту 8.7. договору.

У Постанові Верховного Суду від 28.01.2019 по справі № 922/3782/17 викладений наступний правовий висновок: «З огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).»

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

З огляду на встановлення факту порушення з боку відповідача грошового зобов`язання щодо сплати за надані послуги, перевіривши правильність розрахунків та межі граничного строку нарахування, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення пені та наявності підстав для їх задоволення в межах сум, визначених судом першої інстанції, а саме пені в розмірі 22 037 грн. 07 коп. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідач контрозрахунку пені не надав.

З приводу доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не вірно встановив позицію Відповідача у відповідній справі, колегія суддів відмічає, що наведена обставина не вплинула на правильність вирішення спору у відповідності до приписів законодавства.

Згідно з ч.ч. 1,2,5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України: судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 238 ГПК України рішення суду складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. В описовій частині рішення зазначаються стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Однак, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, висновок суду про те, яка обставина, що є предметом доказування у справі, визнається судом встановленою, оцінка доказів та норми права, які застосував суд зазначаються в мотивувальній частині судового рішення (ч. 4 ст. 238 ГПК України).

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що воно відповідає вимогам ст.ст. 236, 238 ГПК України, під час його ухвалення судом вирішено питання визначені ст. 237 ГПК України та наведено достатні та чіткі мотиви для часткового задоволення заявлених позовних вимог саме на підставі встановлених обставин та доказів, якими вони обґрунтовувалися, а не виключно з позиції сторін.

Таким чином, допущена судом описка в описовій частині рішення стосовно ставлення відповідача до позову, не вплинула на його законність.

Відносно доводів скаржника про те, що суд не дослідив обставини, на які посилався відповідач, щодо створення 13.05.2017 в житловому будинку за адресою: м. Київ, вул. Космонавта Комарова, 26, ОСББ «Авіатор Комарова-26», до компетенції якого належить вирішення питання щодо впровадження енергозберігаючих заходів у відповідному будинку, то апеляційний суд вважає їх безпідставними, оскільки зазначені обставини не стосуються предмету спору.

Крім того, позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем умов Контракту №1/18 від 12.06.2018 року, укладеного з ТОВ «Пауер Енерджи» (позивачем), а саме нездійснення оплати отриманих послуг з енергосервісу.

При цьому, сам апелянт визнає, що усі функції з управління житловим будинком за вказаною вище адресою, в тому числі й впровадження енергозберігаючих заходів, були передані ОСББ «Авіатор Комарова-26» з 01.12.2018р. на підставі Протоколу загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку від 07.10.2018р., тобто вже зі спливом певного часу після укладення Контракту №1/18.

Щодо тверджень скаржника про те, що суд не звернув увагу на невиконання виконавцем (ТОВ «Пауер Енерджи») умов п. 7.1.3 Контракту №1/18 від 12.06.2018 року щодо оформлення дозволу на проведення відповідних заходів енергосервісу, то такі відхиляються колегією суддів з огляду на те, що ці обставини не є предметом спору та не входять в коло обставин, що потребують з`ясування судом для вирішення даної справи.

Так, згідно ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

За змістом ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 171 Господарського процесуального кодексу України позов пред`являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Отже, вказаними приписами процесуального закону чітко передбачено, що суд розглядає справу на підставі поданої позовної заяви, при цьому саме учасник спору розпоряджається своїми правами щодо предмета спору, підтверджує свої вимоги відповідними доказами, а також розпоряджається самостійно своїми правами щодо предмету спору. Крім того, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.

Колегія суддів наголошує, що предметом спору в даній справі є стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 154 377 грн. 25 коп. та 218 031 грн. 37 коп. пені., за неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати за енергосервісним контрактом від 12.06.2018 № 1/18.

Даний спір ініційовано за зверненням позивача, яке виражене ним шляхом подання до господарського суду відповідної позовної заяви, що цілком відповідає приписам ст. 4, 14, 171 Господарського процесуального кодексу України, і розглядається в межах заявлених позовних вимог.

Необхідно роз`яснити, що оскільки відповідачем не було подано зустрічного позову в межах даної справи, останній не позбавлений права на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів в загальному порядку, якщо він вважає, що мало місце неналежне здійснення позивачем зобов`язань за Контрактом від 12.06.2018 № 1/18, що зумовило неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків або спричинило неможливість їх виконання, обґрунтувавши свої вимоги належними доказами.

Апеляційний суд відхиляє також аргументи апелянта про те, що суд першої інстанції не дослідив того, що об`єктом енергосервісного договору може бути державна та комунальна власність, а отже сторони не мали права укладати Контракт №1/18 від 12.06.2018 року, виходячи з того, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Посилання на Закон України «Про запровадження нових інвестиційних можливостей, гарантування прав та законних інтересів суб`єктів підприємницької діяльності для проведення масштабної енергомодернізації» є безпідставним, оскільки з його преамбули вбачається, що він встановлює правові та економічні засади здійснення енергосервісу для підвищення енергетичної ефективності об`єктів державної та комунальної власності, а отже не регулюю спірні правовідносини і його положення не можуть бути застосовані при вирішенні даної справи.

З аналогічних підстав колегія суддів не приймає доводи скаржника про те, що суд не звернув увагу, що для закупівлі енергосервісу відповідно до Контракту №1/18 від 12.06.2018 року не було проведено відкритих торгів.

Згідно ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Аналогічні приписи закріплені ч. 1 ст. 180 ГК України, а саме, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Таким чином, сторони є вільними у визначені умов укладеного між ними Договору, а в даному випадку це стосується й визначення вартості послуги енергосервісу та порядку її оплати.

Стосовно тверджень про те, що відповідач жодного Акту виконаних робіт не отримував та не підписував, а самі Акти містять сумнівну нумерацію, яка не є послідовною, апеляційний суд зазначає, що наведені обставини спростовуються матеріалами справи.

Крім того, згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Підприємство самостійно: визначає за погодженням з власником (власниками) або уповноваженим ним органом (посадовою особою) відповідно до установчих документів облікову політику підприємства; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів; затверджує правила документообороту і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку; визначає доцільність застосування міжнародних стандартів (крім випадків, коли обов`язковість застосування міжнародних стандартів визначена законодавством).

А відповідно до ч. 1 та 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, підприємство самостійно визначає політику ведення бухгалтерського обліку й певна непослідовність у нумерації Актів виконаних робіт не може ставити під сумнів реальність господарських операцій та достовірність зазначених у первинних документах даних. Такі обставини мають доводитися або спростовуватися належними засобами доказування, як-то висновками експертиз, актами перевірок контролюючих органів тощо.

Оскільки доказів ненадання йому відповідних послуг позивачем в зазначеному об`ємі відповідач суду не надав, при цьому, в матеріалах справи відсутні заперечення відповідача щодо якості, кількості та вартості наданих позивачем послуг, колегія суддів вважає встановленим факт надання йому послуг за Контрактом від 12.06.2018 № 1/18 вартістю 154 377 грн. 25 коп..

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що Акт звірки не може вважатися доказом наявності заборгованості та її розміру й що судом першої інстанції невірно встановлено, що відповідачем не надавалися заперечення щодо якості та вартості наданих послуг, а також неправильно підраховано суму основного боргу ТОВ «Фірми «Т.М.М.», яку стягнуто оскаржуваним рішенням, з огляду на те, що існування заборгованості у відповідному розмірі підтверджено первинними документами, а саме наявними в матеріалах справи копіями актів надання послуг: № 33 на суму 13908 грн. 90 коп., № 25 на суму 14 043 грн. 48 коп., від 30.06.2019 № 22 на суму 12 952 грн. 15 коп., від 31.05.2019 № 21 на суму 13 353 грн. 11 коп., від 30.04.2019 № 17 на суму 12 911 грн. 66 коп., від 31.03.2019 № 9 на суму 13 365 грн. 10 коп., від 28.02.2019 № 8 на суму 12 065 грн. 34 коп., від 31.01.2019 № 5 на суму 13 330 грн. 49 коп., від 31.12.2018 № 5 на суму 13 211 грн. 06 коп., від 30.11.2018 № 1101 на суму 12 784 грн. 90 коп., від 31.10.2018 № 0903 на суму 13 211 грн. 06 коп., від 30.09.2018 № 902 на суму 12 806 грн. 72 коп., які містять всі необхідні реквізити, передбачені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб, тобто є належними доказами в розумінні приписів ст. 74-78 ГПК України й ці обставини відповідачем (апелянтом) у встановленому порядку спростовані не були.

Що стосується посилань скаржника на те, що у п. 9.1. Контракту №1/18 від 12.06.2018 року невизначено строк його дії, тобто не погоджено усі істотні умови, а отже він є не укладеним, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з приписами ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

За положеннями статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частинами 2 та 3 статті 180 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як вбачається зі змісту Контракту від 12.06.2018 № 1/18 він набирає чинності з 12.06.2018 та діє до 12.06.2024 (пункт 9.1.).

Таким чином, доводи апелянта в цій частині апеляційної скарги спростовуються наведеним.

При цьому, у відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відтак, в силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

З огляду на те, що вказаний контракт є чинним, недійсним не визнавався, а отже факт підписання сторонами договору свідчить про погодження між сторонами всіх істотних умов і у матеріалах справи відсутні докази протилежного.

Щодо посилань скаржника на порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, що виразилося в позбавленні права Відповідач ставити питання Позивачу з приводу певних обставин справи, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Згідно п. 2 та 3 ч. 1 ст. 42 ГПК України учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

При цьому, у відповідності до ч. 1 ст. 90 ГПК України учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи або у додатку до неї не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи.

За приписами ч. 1 та 2 ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи процесуальних документів відповідача (відзиву та заперечень), останнім не зазначалися питання, які він хотів би задати позивачу про обставини, що мають значення для справи.

Крім того, учасникам справи була забезпечена можливість ставити питання один одному, передбачена ч. 4 ст. 208 ГПК України, що підтверджується протоколами судових засідань та технічними записами судового процесу.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при винесенні рішення не враховано сплату основного боргу у розмірі 12 784, 90 грн. по акту надання послуг № 1101 від 30 листопада 2018 року колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з вимогами п. 2, 3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та або відзиві на неї. При цьому докази , які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як видно з матеріалів справи виписку банку про оплату за послуги з енергосервісу у листопаді 2018 року відповідач долучив до апеляційної скарги, до суду першої інстанції зазначений доказ не подавався, отже останній був позбавлений можливості його врахувати при винесенні оскаржуваного рішення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що зазначений доказ поданий з порушенням вимог ст. 269 ГПК України та не може бути прийнятий судом апеляційної інстанції.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач частково сплативши заборгованість за договором 1/18 від 12.06.2018 року вчинив дії на його виконання тим самим підтвердивши, що між сторонами існували правовідносини за вищевказаним договором.

За таких умов, аргументи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку, тобто ним не спростовано висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні.

Відносно заяви (клопотання) відповідача про зупинення провадження у справі №910/15985/19 до ухвалення судового рішення по справі №910/10135/20 що перебуває на розгляді Верховного суду у складі Касаційного господарського суду колегія суддів зазначає на наступне.

У відповідності до п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Колегія суддів зазначає, що звертаючись з клопотанням про зупинення провадження у справі, позивачем не було надано належних доказів того, що справа №910/10135/20, яка на його думку пов`язана з даною справою №910/15985/19 перебуває на розгляді Великої Палати Верховного Суду, не надано доказів об`єктивної неможливості розгляду даної справи №910/15985/19 до вирішення іншої справи №910/10135/20.

Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі.

Враховуючи зазначені вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, як пов`язана справа, яка розглядається даним судом із справою, що розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється неможливість розгляду даної справи.

При цьому пов`язаність справ полягає в тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на зібрання та оцінку доказів у даній справі, і ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не зазначено, яким чином з`ясування обставин в ході розгляду справи №910/10135/20 унеможливить розгляд даної справи, та яким чином встановлені у вказаній справі обставини впливають на оцінку доказів, якими сторони обґрунтовують свої доводи, у даній справі.

Також, колегія суддів звертає увагу, що у відповідності до зазначеної ст. 228 ГПК України, зупиняти провадження у справі є правом суду, а не обов`язком.

Колегія суддів розглянувши клопотання про зупинення, заслухавши думку представника позивача, порадившись на місці ухвалила клопотання залишити без задоволення.

Щодо поданої позивачем до суду апеляційної інстанції заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в якій позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну (правничу) допомогу в сумі 10000,00 грн., колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються:

- судові витрати позивача за звернення з позовом - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог;

- судові витрати відповідача за звернення з апеляційною скаргою - на відповідача.

Так до поданої позивачем до суду апеляційної інстанції заяви про професійну правничу допомогу, було додано наступні документи:

- Договір №09/19-01 про надання правової допомоги від 10.09.2019 року (а.с.6 т.3). пунктом 4.1 якого визначено, що оплата послуг наданих за цим договором здійснюється замовником відповідно до фактичного обсягу наданих виконавцем послуг на підставі виставлених рахунків, не пізніше 3-х робочих днів з моменту отримання клієнтом рахунку.;

- Довіреність №5 від 01.11.2019 року на представництво ТОВ «ПАУЕР ЕНЕРДЖИ» адвокату Невкритому В.Ю. (а.с.10 т.3);

- Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія КВ №05808 від 10.11.2016 року (а.с.11 т.3);

- Рахунок-фактура №СФ-0000015 від 23.10.2020 року «Складання та направлення відзиву на апеляційну скаргу» вартість 2 000,00 грн. (а.с.13 т.3) та Платіжне доручення №352 від 27.10.2020 року з призначенням платежу «За юридичні послуги згідно рахунку №15 від 23.10.2020 року» на суму 2 000,00 грн. (а.с.18 т.3); Акт №ОУ-0000012 здачі-прийняття робіт (надання послуг) по рахунку №15 від 23.10.2020 року (а.с.23 т.3);

- Рахунок-фактура №СФ-0000016 від 23.10.2020 року «Участь у судовому засіданні в Північному апеляційному господарському суді 03.11.2020 року» вартість 2 000,00 грн. (а.с.14 т.3) та Платіжне доручення №357 від 29.10.2020 року з призначенням платежу «За юридичні послуги згідно рахунку №16 від 23.10.2020 року» на суму 2 000,00 грн. (а.с.19 т.3);

- Рахунок-фактура №СФ-0000020 від 17.11.2020 року «Участь у судовому засіданні в Північному апеляційному господарському суді 01.12.2020 року» вартість 2 000,00 грн. (а.с.15 т.3) та Платіжне доручення №382 від 18.11.2020 року з призначенням платежу «За юридичні послуги згідно рахунку №20 від 17.11.2020 року» на суму 2 000,00 грн. (а.с.20 т.3);

- Рахунок - фактури №СФ - 0000024 від 16.12.2020 року «Участь у судовому засіданні в Північному апеляційному господарському суді 26.01.2021 року» вартість 2 000,00 грн. (а.с. 16 т.3) та Платіжне доручення №419 від 22.12.2020 року з призначенням платежу «За юридичні послуги згідно рахунку №24 від 16.12.2020 року» на суму 2 000,00 грн. (а.с.21 т.3);

- Рахунок - фактури №СФ - 0000001 від 18.01.2021 року «Підготовка та подача заперечень на клопотання ТОВ «Фірма Т.М.М.» про залучення доказів до матеріалів справи» вартість 2 000,00 грн. (а.с. 17 т.3) та Платіжне доручення №439 від 20.01.2021 року з призначенням платежу «За юридичні послуги згідно рахунку №01 від 18.01.2021 року» на суму 2 000,00 грн. (а.с.22 т.3); Акт №ОУ-0000001 здачі-прийняття робіт (надання послуг) по рахунку №СФ-0000001 від 18.01.2021 року (а.с.24 т.3);

Частина 1 ст. 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 ГПК України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

При цьому ч. 8 ст. 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, вищезазначеними документами, що було додані до заяви підтверджується факт надання позивачу адвокатом Невкритим Володимиром Юрійовичем у суді апеляційної інстанції послуг на загальну суму 10 000,00 грн.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що 08.02.2021 року через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача надійшло клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, в якому просив задовольнити клопотання про зменшення розміру витрати на правничу допомогу та відмовити в стягненні зазначених витрат.

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Колегія суддів дійшла висновку, що із наданих позивачем документів не вбачається, що заявлені витрати мають характер необхідних, а їх розмір є розумним та виправданим (як обов`язкової умови для відшкодування таких витрат іншою стороною).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.10.2019 року у справі №922/445/19 сформувала правовий висновок щодо визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат та зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 22.11.2019 року у справі №910/906/18 зробив правовий висновок, що у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з висновку, наведеного у додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.06.2019 у справі №904/64/18, виходячи зі змісту положень частин п`ятої, шостої статті 126 ГПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується з принципом змагальності сторін.

Також, Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у додатковій постанові від 05.08.2019 у справі №911/1563/18, зазначено, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Крім того, колегія суддів зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України"). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи вищезазначені обставини, з огляду на спірні правовідносини, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду відповідачем документів, їх значення для вирішення спору, колегія суддів дійшла висновку, про достатність підстав для зменшення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, та наявністю підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн.

Порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не виявлено.

Враховуючи у даному випадку сукупність встановлених вище обставин, підтверджених відповідними доказами, наявними в матеріалах справи, з огляду на положення ст.ст.74-80, 86 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність обґрунтованих підстав для часткового задоволення позовних вимог.

За таких умов, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування рішення місцевого господарського суду у цій справі.

Оскільки рішення господарського суду господарського суду міста Києва від 20.07.2020 року у справі №910/15985/19 в частині відмови в задоволенні позовних вимог сторонами не оскаржується, апеляційний господарський суд не перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Т.М.М.» на рішення господарського суду міста Києва від 20.07.2020 року у справі № 910/15985/19 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 20.07.2020 року у справі №910/15985/19 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги залишити за товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма Т.М.М.».

Заяву позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу задовольнити частково в розмірі 8 000,00 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ФІРМА Т.М.М.» (, адреса: 04116, м Київ, вул. Провіантська, 3) на користь товариства з обережною відповідальністю «ПАУЕР ЕНЕРДЖІ» (, адреса: 04074, м. Київ, вул. Вишгородська, 4) витрати на правничу допомогу, у розмірі 8 000,00 грн.

Видачу наказу доручити господарському суду міста Києва.

Матеріали справи № 910/15985/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16.02.2021 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко