Господарський суд
Житомирської області
_______________________________________
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2021 р. м. Житомир Справа № 906/561/20

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Кудряшової Ю.В.

секретар судового засідання: Сенькіна Л.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Невисевич М.В. - керівник;

від відповідача: Раєцький А.О. адвокат, ордер серії АМ №1001410 від 12.01.2021.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок"

до ОСОБА_1

про зобов`язання звільнити торгівельний майданчик та стягнення 16038,00 грн.

Позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання відповідача звільнити торгівельний майданчик №31 шляхом вивозу кіоску за межі ПР "Кооперативний ринок". Також позивач просить стягнути з відповідача 16038,00 грн. неустойки у розмірі подвійної плати за невиконання обв`язку щодо повернення торгівельного майданчика №31.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на невиконання відповідачем умов договору №60 від 31.12.2013 частині звільнення торговельного майданчика від кіоску після припинення дії договорів.

В якості правових підстав позову позивач вказує ст. 785 Цивільного кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважав, що позовні вимоги не підтверджено достатніми доказами.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 31.12.2013 між Підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (орендодавець, позивач) та ОСОБА_1 (орендар/відповідач) укладено договір оренди № 1 (а.с. 13).

За умовами п. 1.1. Договору, предметом договору є торгівельний майданчик № НОМЕР_1 , загальною площею 6,75 кв.м., місцезнаходження якого зазначене на плані розміщення торгівельних місць ринку.

Відповідно до п. 1.3 даного Договору, об`єкт оренди надається орендодавцем у тимчасове платне користування орендарю для провадження торговельної діяльності.

За умовами п. 2.1, укладеного між сторонами договору, Орендар набуває права користування об`єктом оренди з дати початку дії Договору відповідно до п.6.

Пунктом 3.1. договору сторони визначили, що орендна плата складає 364,50 грн. на місяць та вноситься орендарем на розрахунковий рахунок або в касу орендодавця до 10 числа місяця, за який проводиться оплата.

Відповідно до п. 4.3.3 Договору, відповідач взяв на себе зобов`язання своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Згідно п. 4.3.8 договору, у разі припинення або розірвання договору, орендар у 7-ми денний термін зобов`язується звільнити об`єкт оренди та повернути його орендодавцеві у стані не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди з вини орендаря.

Відповідно до п. 6.1. договору останній укладено на 1 рік, і діє з 01.01.2014 до 31.12.204 включно.

13.02.2019 за вих. №38 позивач направив на адрес відповідача лист з проханням сплатити заборгованість по орендній платі та неустойку, укласти договір на 2019 рік або повернути торгівельний майданчик.

30.01.2020 позивач на адресу відповідача направив лист за вих. №33, згідно якого повідомив відповідача проте, що ним не виконано зобов`язання щодо звільнення торговельного майданчика №31 та запропонував укласти договір на 2020 рік, в іншому випадку зазначив, що буде змушений звернутись з відповідним позовом про зобов`язання звільнити майданчик в примусовому порядку.

В послідуючому 01.04.2020 комісією в складі замдиректора ПР "Кооперативний ринок" ОСОБА_2 , охоронника ОСОБА_3 , контролера ринку ОСОБА_4 та депутата Коростишівської міської ради ОСОБА_5 , складено акт (а.с. 19) про те, що відповідно до карти-схеми розміщення торгівельних місць на ПР "Кооперативний ринок", розробленої Житомиркомундорпроектом на виконання п. 7 Правил торгівлі в 2003 році, на торгівельному майданчику № НОМЕР_1 площею 6,75 кв. м, розміщений кіоск ФОП ОСОБА_1 , який використовується нею в господарській діяльності без договору оренди. Комісією підтверджено, що станом на 01.04.2020 кіоск, розміщений на торгівельному майданчику № 31 від товару не звільнений, ФОП Демченко Н.М. продовжує використовувати його в своїй господарській діяльності. Також комісія встановила неможливість переміщення кіоску на штраф майданчик, в зв`язку з невиконанням обов`язку щодо звільнення його від товару, який в ньому знаходиться і належить ФОП Демченко Н.М..

Виходячи з наведених обставин, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Разом з цим, суд вважає за необхідне зазначити, що в матеріалах справи міститься копія рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 28.09.2018 у справі №280/1068/18 за позовом ПР "Кооперативний ринок" до ОСОБА_1 про стягнення 12757,50 грн. заборгованості з орендної плати та 4374,00 грн. неустойки.

Дане рішення набрало законної сили, тому в силу приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України має преюдиційне значення при вирішенні даної справи.

Також з даного рішення вбачається, що позивач, вважаючи договір оренди припиненим з 01.01.2018 та враховуючи, що відповідач не повернув предметів оренди за договорами, на підставі ст.785 ЦК України заявив вимогу про стягнення 12757,50 грн. заборгованості з орендної плати та 4374,00 грн. неустойки в розмірі подвійної плати за користування торгівельними майданчика за час прострочення.

Проте, суд дійшов висновку, що відповідно до п.п. 6.3 вказаного договору, якщо орендар має намір укласти договір на наступний рік, він зобов`язаний не пізніше ніж за один місяць до закінчення терміну дії цього договору подати орендодавцю письмову заяву з додаванням копій правовстановлюючих документів. За умови відсутності в орендодавця заперечень договір може бути пролонгований на такий же термін. В іншому випадку договір припиняє дію відповідно до п. 6.1. Орендар - відповідач по справі не сплатив заборгованість, не виконав умов п.6.3 договору № 60, а тому строк дії договору припинив дію згідно п. 6.1 договору - 31.12.2014.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши доводи і обґрунтування позивача, господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

За змістом статей 627, 628 та 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (стаття 759 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Слід відзначити, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 05.02.2016 припинила підприємницьку діяльність.

Як відзначалося раніше, позивач, вказує, що відповідач досі не звільнив торгівельний майданчик від кіоску та продовжує використовувати його в господарській діяльності.

Згідно п.16 Правил торгівлі на ринках, затверджених наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, МВС України, Державної податкової адміністрації України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України №57/188/84/105 від 26.02.2002р., на торговельному місці продавця (фізичної особи - суб`єкта підприємницької діяльності) установлюється табличка із зазначенням його прізвища, імені та по батькові, номера свідоцтва про державну реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності та назви органу, що здійснив цю реєстрацію, прізвища, імені, по батькові його продавця, а також розміщується копія патенту за фіксованим розміром податку чи копія свідоцтва про сплату єдиного податку та копія ліцензії у разі здійснення господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню.

Аналогічну вимогу містив і п. 4.3.6 договору оренди № 60 від 31.12.2013.

Так, обов`язковою умовою здійснення суб`єктом підприємницької діяльності є факт його державної реєстрації, як суб`єкта підприємництва.

Оскільки ОСОБА_1 припинила свою підприємницьку діяльність, тому позбавлена права здійснювати торгівлю на ринку і, як факт, використовувати кіоск, який знаходяться на торгівельному майданчику № НОМЕР_1 .

Позивач, який мав намір перемістити кіоск на штрафмайданчик, міг перевірити, шляхом ознайомлення з інформацією на табличці, яка в порядку п.16 Правил торгівлі на ринках має бути на торговельному місці, прізвище, ім`я та по батькові, номер свідоцтва про державну реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності, особи, яка здійснює господарську діяльність.

Отже, якщо відповідач припинив підприємницьку діяльність, а тому не може здійснювати торгівлю, у суду відсутні підстави вважати, що відповідач продовжує використовувати торгівельні місця.

Враховуючи вищевикладене, акт від 01.04.2020, який складений комісією позивача, не є доказом продовження використання торгівельних місць ОСОБА_1 та вчинення позивачем заходів направлених на переміщення кіоску ОСОБА_1 на штрафмайданчик.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем не доведено, що станом на дату звернення до суду з даним позовом ОСОБА_1 , яка припинила підприємницьку діяльність, не звільнила торговельні майданчики і на них розміщені кіоски з товаром відповідача.

Варто зазначити, що договір оренди № 60 від 31.12.2013, не містить умов щодо порядку повернення орендарем торгівельних майданчиків з оренди після закінчення його дії чи припинення.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 16038 грн. неустойки.

Відповідно до частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно з частиною 2 зазначеної норми, на підставі якої заявлено позовні вимоги про стягнення неустойки, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Для застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, необхідною є наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 зазначеного Кодексу. При цьому для застосування відповідальності, передбаченої цією нормою, важливим є встановлення наявності в орендаря можливості передати майно, що було предметом оренди, та умисного невиконання ним цього обов`язку.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11.04.2018р. у справі № 914/4238/15, постановах Верховного Суду України від 02.09.2014р. у справі № 927/1215/13 і від 19.08.2014р. у справі № 3-85гс14.

З укладенням договору №60 у сторін виник інтерес щодо належного виконання своїх обов`язків, який ґрунтується на легітимному очікуванні добросовісної та розумної поведінки сторін зобов`язання, що у випадку невиконання наймачем обов`язку щодо звільнення торговельних майданчиків ґарантував би наймодавцю можливість відновлення своїх прав за рахунок переміщення тимчасових споруд на штраф майданчик ринку і компенсації збитків, пов`язаних з таким переміщенням.

Разом з тим, позивач повторно просить стягнути з відповідача неустойку в розмірі подвійної плати за користування торговельними майданчиками за новий період прострочення з 01.07.2018 по 01.05.2020, тим самим допускає бездіяльність з виконання договірної умови п.4.2.5 Договору №60.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі. Цей спосіб захисту є ефективним у разі неможливості реалізувати умову п.4.2.5 договору №60 в досудовому порядку.

Однак позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він намагався вживати заходи щодо переміщення тимчасової споруди відповідача за межі площ торговельних майданчиків за весь час, що минув після 08.09.2018.

Відповідно до ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Так, у ч. 3 статті 13 ЦК України передбачено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Подання нового позову на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України за період з 01.07.2018 по 01.05.2020 на загальну суму 16038,00 грн. після прийняття Коростишівським районним судом Житомирської області рішення суду від 28.09.2018 у справі №280/1068/18 яке набрало законної сили, про стягнення з відповідача на користь позивача неустойки в розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди за період з 01.01.2018 по 01.07.2018 на загальну суму 4374,00 грн. на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України, суд розцінює як зловживання правом та порушення таких засад цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Також слід відмітити, що позивач звернувся до суду з позовною вимогою до ОСОБА_1 як до фізичної особи.

Судом відзначалося раніше, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 з 06.05.2004 була зареєстрована в якості фізичної особи-підприємця, однак припинила підприємницьку діяльність 05.02.2016 (а.с. 10-12).

Таким чином, матеріали справи свідчать, що на час подання позову до суду відповідач не мала статусу фізичної особи-підприємця.

Разом з тим, оскільки договір оренди №60 від 31.12.13 укладений з відповідачем як підприємцем для провадження торгівельної діяльності, тобто для комерційного використання, правовідносини, пов`язані з його використання є господарськими, тому з урахуванням положень ст.ст. 3, 4, 20, 45 ГПК України, ст.ст. 51,52 ЦК України спір у даній справі підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач не подав до суду достатніх доказів на підтвердження позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З огляду на приписи ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати на оплату судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 12.02.21

Суддя Кудряшова Ю.В.

Віддрукувати:

1 - в справу;

2, 3 - сторонам (рек.)