РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.02.2021Справа № 910/18468/20
За позовом Приватного підприємства «РЕСУРС БУД»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-фінансова компанія «ПАРТНЕР»

про стягнення 30 942, 01 грн,

Суддя Я.А.Карабань

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Приватне підприємство «РЕСУРС БУД» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-фінансова компанія «ПАРТНЕР» про стягнення суми грошових коштів у розмірі 30 942, 01 грн, з яких: 29 216, 00 грн інфляційні втрати та 1 033, 87 грн 3% річних. Також, просить суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 6 300, 00 грн.

Позовні вимоги, з посиланням на ст. 525, 526, 530, 610, 625, 629, 692, 712 ЦК України, мотивовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договором поставки № РБЦ200097 від 11.03.2020, в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.11.2020 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

02.12.2020 від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

30.12.2020 від представника позивача надійшла заява про розподіл судових витрат.

05.01.2021 від представника відповідача надійшло клопотання про продовження строку для подання відзиву на позов, оскільки матеріали позову відповідачем не отримувалися та відповідач має намір ознайомитися з матеріалами справи, а тому наразі не має можливості надати відзив на позов.

Ухвалою суду від 12.01.2021 продовжено відповідачу строк для подання відзиву на позов до 21.01.2021 (включно).

29.01.2021 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (направлений засобами поштового зв`язку 21.01.2021), в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що у відповідача була усна домовленість з позивачем про відстрочку сплати основного боргу, у зв`язку з скрутним фінансовим становищем останнього. Крім цього, відповідач зазначив, що договір №РБЦ200097 є таким, що не відповідає вимогам законодавства, у зв`язку з неузгодженням істотних умов сторонами.

Відповідно до ч.4 ст.240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

11.03.2020 між позивачем (надалі - постачальник) та відповідачем (надалі - покупець) укладено договір поставки № РБЦ200097 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця продукцію, а покупець прийняти та своєчасно оплатити продукцію та послуги з доставити продукції.

Предметом продажу є така продукція: будівельні матеріали (п.1.2. договору).

Відповідно до п.1.3. договору ціна, кількість, асортимент продукції та ціна послуг з поставки продукції вказується в рахунках-фактурах, що виписуються постачальником до відвантаження продукції.

Згідно з п.1.4. договору, загальна сума договору складається з сумарної вартості усіх видаткових накладних та актів виконаних робіт (надання послуг), що оформляються сторонами під час дії цього договору.

Пунктом 3.1. договору визначено, що оплата продукції та послуг здійснюється покупцем на умовах 100 % попередньої оплати.

У разі продажу та поставки продукції без попередньої оплати згідно п.3.1. даного договору, оплата продукції та послуг здійснюється покупцем протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту складання видаткових накладних та актів здачі-прийняття робіт (надання послуг постачальником (п. 3.2. договору).

У пунктах 4.4.-4.6. договору визначено, що по факту відвантаження продукції постачальник складає видаткову накладну та надає її на підпис покупцю. При поставці продукції постачальник оформлює товарно-транспортну накладну, в разі надання послуг з поставки замовленої продукції, постачальник оформлює акт прийому-передачі послуг та надає його на підпис покупцю.

За прострочення оплати поставленої продукції та наданих послуг з поставки продукції відповідно до умов даного договору покупець сплачує на користь постачальника пеню в розмірі подвійної ставки НБУ за кожен день прострочення платежу (п.5.2. договору).

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2020 року (п. 7.1. договору).

На виконання умов договору, позивачем було поставлено відповідачу, а останнім прийнято товар на загальну суму 75 696, 00 грн, що підтверджується наступними видатковими накладними: № РБК-001861 від 12.03.2020 на суму 14 940, 00 грн, № РБК-002015 від 17.03.2020 на суму 31 872, 00 грн, № РБК-002466 від 30.03.2020 на суму 28 884, 00 грн, які підписані повноважними представниками сторін та скріплені відтисками печаток товариств.

Також, позивачем було надано послуги на загальну суму 8 520, 00 грн, що підтверджується наступними актами здачі-прийняття робіт № РБК-001861 від 12.03.2020 на суму 2 310, 00 грн, № РБК-002015 від 17.03.2020 на суму 2 310, 00 грн та № РБК-002466 від 30.03.2020 на суму 3 900, 00 грн, які підписані повноважними представниками сторін та скріплені відтисками печаток товариств.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем сплачено позивачу за поставлений товар та надані послуги в розмірі 55 000, 00 грн, що підтверджується банківськими виписками з рахунку позивача.

З огляду на те, що відповідач повністю не розрахувався з позивачем за поставлений товар, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь 29 216, 00 грн основного боргу, 1 033, 87 грн 3% річних та 692, 14 грн інфляційних втрат.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

При цьому, зобов`язання, в силу вимог ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у ст. 193 Господарського кодексу України.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору поставки, суд дійшов висновку про його змішану правову природу, а саме, про те що договір містить елементи договору поставки та договору надання послуг.

Згідно з ч. 2 ст. 628 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно із ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, згідно умов п. 3.2. договору у разі продажу та поставки продукції без попередньої оплати згідно п.3.1. даного договору, оплата продукції та послуг здійснюється покупцем протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту складання видаткових накладних та актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) постачальником.

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Матеріалами справи (видаткові накладні та акти надання послуг) підтверджується факт поставки товару та надання послуг позивачем відповідачу на загальну суму 84 216, 00 грн.

У свою чергу, відповідачем сплачено позивачу за поставлений товар та надані послуги в розмірі 55 000, 00 грн, що підтверджується банківськими виписками з рахунку позивача.

Доказів сплати суми заборгованості за зазначеними вище видатковими накладними в розмірі 29 216, 00 грн відповідачем суду не надано (84 216, 00 грн - 55 000, 00 грн).

Закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 листопада 2018 року у справі № 911/3685/17.

Таким чином, суд розцінює часткову сплату, як визнання відповідачем основного боргу.

Отже, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення суми заборгованості по сплаті поставленого товару за договором у розмірі 29 216,00 грн підлягає задоволенню.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання в частині повної та своєчасної оплати товару та наданих послуг, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 1 033, 87 грн 3% річних за загальний період з 18.03.2020 по 13.11.2020 та 692, 14 грн інфляційних втрат за загальний період з травня 2020 року по жовтень 2020 року.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Здійснивши перевірку доданого позивачем до позовної заяви розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, судом визнано їх обґрунтованими та арифметично вірними, тому вимога позивача про стягнення 3% річних з 18.03.2020 по 13.11.2020 та 692, 14 грн інфляційних втрат за загальний період з травня 2020 року по жовтень 2020 року підлягають задоволенню.

Відповідач доводів позивача не спростував, контррозрахунок заявлених до стягнення сум не надав.

Щодо викладених заперечень відповідача у відзиві, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Принцип свободи договору викладений у статтях 6 та 627 Цивільного кодексу України, згідно яких сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до вимог статті 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

В укладеному договорі сторони погодили всі істотні умови, а також у розділі 5 договору, сторони погодили умови щодо відповідальності сторін у разі порушення (невиконання або неналежного виконання) взятих на себе зобов`язань.

За змістом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі №916/1171/18, від 14.11.2018 у справі №910/8682/18, від 30.08.2018 у справі №904/8978/17, від 04.03.2019 у справі №5015/6070/11, від 10.09.2019 у справі №9017/317/19, від 09.07.2019 у справі №903/849/17.

Враховуючи викладене вище, судом не приймаються заперечення відповідача до розгляду.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на вищенаведені норми, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 29 216, 00 грн основної заборгованості, 692, 14 грн інфляційних втрат та 1 033, 87 грн 3 % річних.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 6 300, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.02.2020 в справі № 910/3442/18.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, позивачем долучено до матеріалів справи договір про надання правничої допомоги № 12/11 від 12.11.2020 укладений між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Правозахист», ордер, серія КС №423638 від 20.11.2020, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, виданого Гончар Людмилі Вікторівні 31.03.2005 № 2795/10, детальний опис робіт наданих послуг у розмірі 6 300, 00 грн, рахунок на оплату № 62 від 23.11.2020 на суму 6 300, 00 грн, акт надання послуг № 12/70 від 16.12.2020 з переліком наданих юридичних послуг.

Також, позивачем долучено платіжне доручення №125 від 17.12.2020 про сплату за послуги з правничої допомоги згідно договору № 12/11 від 23.11.2020 на загальну суму 6 300, 00 грн.

Таким чином, беручи до уваги підтвердження позивачем правового статусу адвоката, надання доказів фактичного обсягу надання правничої допомоги на підставі договору, а також співмірність розміру витрат з наданими послугами та відсутність клопотання відповідача про зменшення витрат на правову допомогу, суд дійшов висновку обґрунтованість поданої заяви, у зв`язку з чим, судом покладаються на відповідача витрати позивача на правову допомогу в розмірі 6 300, 00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 86, 129, 232-234, 240, 250-252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-фінансова компанія «ПАРТНЕР» (04211, місто Київ, вулиця Лайоша Гавро, будинок 9-К, 1-й поверх, ідентифікаційний код 34956906) на користь Приватного підприємства «РЕСУРС БУД» (03083, місто Київ, вулиця Пирогівський шлях, будинок 34, ідентифікаційний код 36506383) 29 216 (двадцять дев`ять тисяч двісті шістнадцять) грн 00 коп. основної заборгованості, 692 (шістсот дев`яносто дві) грн 14 коп. інфляційних втрат, 1 033 (одна тисяча тридцять три) грн 87 коп. 3 % річних, 2 102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп. судового збору та 6 300 (шість тисяч триста) грн 00 коп. витрат на правничу допомогу.

Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

Суддя Я.А.Карабань