ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2021 справа № 904/5791/20

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія "ЖД Плюс", м. Кам`янське, Дніпропетровська область

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Дослідно - механічний завод "Карпати", м. Новий Розділ, Львівська область

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "ТМСК Груп", м.Дніпро

про стягнення заборгованості у розмірі 70742,34 грн

Cуддя У.І. Ділай

Секретар В.Д. Андрусик

За участю представників:

Від позивача: не з`явився

Від відповідача-1: не з`явився

Від відповідача-2: не з`явився

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 28.10.2020 у справі 904/5791/20 позовні матеріали за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія "ЖД Плюс" до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Дослідно - механічний завод "Карпати" та відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "ТМСК Груп" про стягнення заборгованості у розмірі 70742,34 грн передано для розгляду за виключною підсудністю до Господарського суду Львівської області.

Ухвалою суду від 22.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Розгляд справи призначено на 21.01.2021.

Ухвалою від 21.01.2021 розгляд справи відкладено на 09.02.2021.

27.01.2021 від позивача до суду надійшли оригінали документів, копії яких долучені до матеріалів справи. Також надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено про часткову оплату заборгованості, відтак просить стягнути з відповідача на користь позивача 50000,00грн, 5132,70грн 10% річних, 4558,24грн пені, 1002,22грн інфляційних втрат.

Позивач та відповідач-1,2 в судове засідання 09.02.2021 явку повноважних представників не забезпечили, причин неявки не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

В процесі розгляду матеріалів справи суд

встановив:

12 лютого 2018 року між позивачем та ТзОВ"Дослідно - механічний завод "Карпати" був укладений договір поставки № 2/2018, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність відповідача-1 товар, відповідно до Специфікації (Додаток №1), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити цей товар на умовах даного договору.

Пункт 2.1. Договору передбачає, що кількість, асортимент, ціна та вартість товару, що передається, і істотні умови окремої партії вказуються у Специфікації (Додатку№1) та супровідних документах (рахунок-фактура, накладна) на кожну партію поставки товару.

13.11.2019 позивач та відповідач-1 уклали Специфікацію №13 (Додаток№1) на поставку товару загальною вартістю 24600,00 грн з ПДВ. Умови оплати: відстрочка платежу - 30 календарних днів.

28.11.2019 позивач та відповідач-1 уклали Специфікацію №14 від 28.11.2019 на поставку товару загальною вартістю 75 708,00 грн з ПДВ. Умови оплати: відстрочка платежу - 30 календарних днів.

На виконання умов договору позивачем було передано (поставлено) товар на загальну суму 100308,00 грн. В підтвердження зазначеного до позову долучено копії видаткових накладних: № 64 від 14.11.2019 та № 75 від 28.11.2019 (оригінали оглянуто судом).

У п.7.2. договору сторони передбачили, що умови розрахунку визначаються Специфікацією, на кожну партію товару. Днем оплати вважається день надходження (зарахування) коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Як зазначено в позовній заяві поставка товару виконана належним чином, накладні були підписані без зауважень. Однак, отриманий товар відповідачем оплачений лише частково, в результаті утворилась заборгованість в розмірі 60000,00грн.

У порядку досудового врегулювання спору 08.05.2020 на адресу відповідача-1 було направлено письмову претензію про необхідність сплати заборгованості за договором поставки № 2/2018 від 12.02.2018. Однак, письмова претензія не була отримана відповідачем-1 та відповідно до довідки Укрпошти поштовий конверт повернуто позивачу із відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Крім цього, 15 лютого 2018 року між позивачем та ТзОВ "ТМСК Груп" укладено договір поруки 15/02-2018, відповідно до п. 1 якого відповідач-2 на безоплатній основі поручився перед кредитором за виконання боржником свого зобов`язання по сплаті отриманих від кредитора товарно-матеріальних цінностей в період з 15.02.2018 до повного виконання боржником зобов`язань за договором поставки № 2/2018 від 12.02.2018, укладеного між кредитором та боржником.

У пункті 4 договору поруки сторони визначили, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором за невиконання боржником зобов`язань по сплаті інфляційних витрат, штрафних санкцій, відшкодування збитків. Обов`язок по сплаті основного боргу покладається на боржника.

Договір поруки набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за ним (п. 11 договору поруки).

У порядку досудового врегулювання спору 13.05.2020 на адресу відповідача-2 було направлено письмову претензію про необхідність сплати неустойки за договором поставки № 2/2018 від 12.02.2018. Однак, претензія залишена без відповіді та задоволення.

Спір виник внаслідок того, що відповідач-1 в порушенням умов договору не оплатив позивачу вартості поставленого товару. Відтак, ТзОВ "Торгівельна компанія "ЖД Плюс" подало позов до Господарського суду Львівської області про стягнення з відповідача-1 50000,00грн основного боргу.

Крім того, позивач нарахував відповідно до п. 11.4 договору 5132,70грн 10% річних, відповідно до п. 11.2 договору 4558,24 грн пені та відповідно до ст. 625 ЦК України 1002,22грн інфляційних втрат, які просить стягнути солідарно з відповідачів-1,2.

Відповідач-1 заперечив проти позову, зазначивши, що 05.10.2020 він частково погасив заборгованість на суму 10000,00 грн, тому основна заборгованість становить 50000,00грн.

Щодо нарахованої суми пені відповідач-1 звернув увагу на положення ч.6 ст. 232 ГПК України, за якою у спірних правовідносинах шестимісячний строк закінчився 15.06.2020. Відтак, на думку відповідача-1 в стягненні пені за період з 15.06.2020 по 13.10.2020 в розмірі 1180,62 грн слід відмовити.

Крім цього, покликаючись на введений в країні карантин та зважаючи на положення п. 10.1 договору поставки, відповідач-1 вважає, що сторона не несе відповідальність за повне або часткове невиконання будь-яких умов в разі настання форс - мажорних обставин.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).

Як підтверджується матеріалами справи, позивач та відповідач-1 уклали договір поставки № 2/2018 від 12.02.2018, у зв`язку з чим набули взаємних прав і обов`язків.

За договором поставки, відповідно до вимог п. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У п. 5.1 договору поставки сторони узгодили, що строк постачання партії товару зазначається у специфікації.

У п.7.2. договору поставки сторони передбачили, що умови розрахунку визначаються Специфікацією, на кожну партію товару. Днем оплати вважається день надходження (зарахування) коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Позивач свої зобов`язання щодо передачі товару за спірним договором виконав повністю, що підтверджується копіями видаткових накладних, долученими до матеріалів справи (оригінали оглянуто судом).

Відповідач-1 про дійсність отриманого товару та проти наявності заборгованості у розмірі 50000,00грн не заперечив, не спростував доводів позовної заяви, не надав суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судового розгляду.

Підписання відповідачем накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Відповідно до положень ст. 538 ЦК України, виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Відповідач самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями і така відповідальність не може ставитися у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Згідно із ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Доказів наявності обставин зазначених у ст. 617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання відповідачем не подано.

Отже, відповідач своїх зобов`язань не виконав, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 193 ГК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань щодо оплати заборгованості за поставлений товар у розмірі 50000,00грн.

Крім того, як підтверджено матеріалами справи, позивач та відповідач-2 уклали договір поруки від 15.02.2018, у зв`язку з чим набули взаємних прав і обов`язків.

У відповідності до ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Порука створює права для кредитора та обов`язки для поручителя, безпосередньо на права та обов`язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов`язань не впливає, оскільки зобов`язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. Такий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 20 лютого 2012 року у справі N 6-51цс11.

Факт порушення боржником - відповідачем-1 своїх зобов`язань ТзОВ "ТМСК Груп" не заперечив.

Частина 3 ст. 554 ЦК надає можливість встановлювати поруку стосовно виконання одного й того ж зобов`язання з боку декількох осіб (співпоручителів) шляхом укладення між кредитором і кількома поручителями одночасно одного спільного договору поруки і закріплює як солідарну відповідальність поручителів з боржником перед кредитором, так і солідарну відповідальність поручителів між собою, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до положень ст. 541 ЦК солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Зважаючи на те, що норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого, у разі укладення між ними кількох договорів поруки на виконання одного й того ж зобов`язання між ними не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись ст. 543 ЦК, має право на свій розсуд пред`явити вимогу до боржника і кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі чи частково.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1, 2 статті 554 ЦК України).

У пункті 4 договору поруки сторони визначили, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором за невиконання боржником зобов`язань по сплаті інфляційних витрат, штрафних санкцій, відшкодування збитків. Обов`язок по сплаті основного боргу покладається на боржника.

В ході судового розгляду відповідач-2 обставин справи не заперечив, доказів оплати штрафних санкцій за спірними зобов`язаннями позивачу не надав.

Покликання відповідача-1 на наявність форс-мажорних обставин у зв`язку із введеним на території України карантином з 12.03.2020 суд відхиляє з огляду на таке.

Відповідач-1 зобов`язаний був здійснювати оплату поставленого товару у сумі 24600,00 грн за специфікацією № 13 від 13.11.2019 протягом 30 календарних днів. Поставка була здійснена в день підписання сторонами видаткової накладної №64 від 14.11.2019, таким чином нарахування заборгованості з урахуванням індексу інфляції, 10 відсотків річних та пені визначеної умовами договору розпочався 15.12.2019.

За специфікацією № 14 від 28.11.2019 відповідач-1 зобов`язаний був здійснювати оплату поставленого Товару у сумі 75708,00 грн протягом 30 календарних днів. Поставка була здійснена в день підписання сторонами видаткової накладної №75 від 28.11.2019, таким чином нарахування заборгованості з урахуванням індексу інфляції, 10 відсотків річних та пені визначеної умовами договору розпочався 29.12.2019.

Тобто, строк виконання зобов`язань за договором поставки у відповідача-1 виник ще до встановлення карантину на території України - до 12.03.2020.

Також у п.10.2. договору поставки передбачено, що сторони у п`ятиденний термін повинні сповістити одна одну про початок та закінчення вказаних обставин, що має бути підтверджено довідкою Торгово-промислової палати України.

Доказів звернення до позивача про неможливість виконання зобов`язань за Договором у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин відповідач-1 суду не надав.

Щодо позовної вимоги про стягнення 5132,70грн 10% річних суд зазначає наступне.

Пунктом 11.4. договору поруки передбачено, що при порушенні покупцем строків оплати товару (по кожній партії окремо), покупець сплачує постачальнику 10%річних відповідно до ст. 625 ЦК України та інфляційні витрати за весь період прострочення платежу.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Виходячи із положень вказаної статті, сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних.

Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв`язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів (п. 4.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Відтак, перевіривши поданий позивачем розрахунок 10% річних за прострочення виконання, судом встановлено, що позивач просить правомірно стягнути з відповідачів 5132,70грн за період з 15.12.2019 до 13.10.2020.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок, підстави та правильність нарахування суми інфляційних втрат, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, судом встановлено, що позивачем допущені арифметичні помилки у нарахуванні, які не зменшують суму, що підлягає до стягнення, оскільки за розрахунками суду загальна сума таких проведених нарахувань є більшою, ніж просить стягнути позивач. Враховуючи, що суд при прийнятті рішення не може вийти за межі позовних вимог, а позивач не подавав такої заяви, відтак позовні вимоги про стягнення з відповідачів 1002,22грн інфляційних втрат - підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 4558,24грн пені суд зазначає наступне.

За умовами п. 11.2. договору поставки у разі порушення строків оплати Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочення, включаючи день оплати. Пеня нараховується за весь період затримки.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно із вимогами ч. 2 ст. 343 ГК України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Покликання відповідача-1 про безпідставне нарахування пені понад 6 місяців, всупереч ч.6. ст. 232 Господарського кодексу України судом відхиляються, оскільки п. 11.4 договору поставки передбачений строк нарахування пені за весь період затримки оплати та не обмежується шестимісячним терміном.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок, підстави та правильність нарахування суми, відповідно до положень п. 11.4 договору та ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», судом встановлено, що проведене нарахування суми 4558,24грн пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за період з 15.12.2019 до 13.10.2020 відповідає правовим приписам та підлягає задоволенню.

Стосовно вимоги про стягнення з відповідача 3000,00грн витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. (ст. 126 ГПК України).

Відшкодування витрат позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій (п. 6.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. „Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

До матеріалів справи долучено необхідні документи, що підтверджують факт надання послуг адвокатом.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку стягнути з відповідача-1 на користь позивача 3000,00грн витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката.

Судовий збір покладається на відповідача-1, оскільки спір виник з його вини.

Керуючись статтями 4, 7, 8, 73, 76-79, 129, 233, 236, 238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задоволити.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дослідно - механічний завод "Карпати" (81652, Львівська область, м. Новий Розділ, вул. Ходорівська, 4, ідентифікаційний код 37958251) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія "ЖД Плюс" (51931, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул. Республіканська, 9, ідентифікаційний код 39618000) 50000,00грн основного боргу, 3000,00грн витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката та 2102,00грн судового збору.

3.Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дослідно - механічний завод "Карпати" (81652, Львівська область, м. Новий Розділ, вул. Ходорівська, 4, ідентифікаційний код 37958251) та Товариства з обмеженою відповідальністю "ТМСК Груп" (49130, м.Дніпро, пр. Миру, 5/35, ідентифікаційний код 41721611) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія "ЖД Плюс" (51931, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул. Республіканська, 9, ідентифікаційний код 39618000) 5132,70грн 10% річних, 4558,24грн пені, 1002,22грн інфляційних втрат.

4.Накази видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, строки передбачені ст.ст. 241, 256, 257 ГПК України та може бути оскаржено в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повне рішення складено 15.02.2021.

Суддя У.І. Ділай