ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" лютого 2021 р. Справа№ 910/13933/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Мартюк А.І.
суддів: Зубець Л.П.
Алданової С.О.

за участю представників: не викликались

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну
скаргу Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) в особі відокремленого підрозділу Військового мобільного госпіталю (військова частина НОМЕР_2 )
на рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2020р.
у справі № 910/13933/20 (суддя Грєхова О.А.)
за позовом Військово-медичного клінічного центру Північного регіону
(військова частина НОМЕР_1 ) в особі відокремленого підрозділу Військового мобільного госпіталю (військова частина НОМЕР_2 )
до Державної фіскальної служби України
про стягнення фактично понесених витрат на лікування у
розмірі 7 091,26 грн.

ВСТАНОВИВ:

Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) в особі відокремленого підрозділу Військового мобільного госпіталю (військова частина НОМЕР_2 ) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами про стягнення з Державної фіскальної служби України фактично понесених витрат на лікування у розмірі 7 091,26 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов`язань згідно Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 18.10.1999р № 1923, в частині здійснення розрахунків за лікування військовослужбовців відповідача.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.11.2020 року у справі № 910/13933/20 у задоволенні позову відмовлено повністю. Витрати по сплаті судового збору покладено на позивача.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд вказав про необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з відсутністю належних доказів для відшкодування наданих медичних послуг у порядку визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 № 1923 Про затвердження Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) в особі відокремленого підрозділу Військового мобільного госпіталю (військова частина НОМЕР_2 ) звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2020 року у справі № 910/13933/20 скасувати, ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального права, що призвело до прийняття невірного рішення.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2020 року, апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) в особі відокремленого підрозділу Військового мобільного госпіталю (військова частина НОМЕР_2 ) передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І. - головуюча суддя; судді Алданова С.О., Зубець Л.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2020р. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) в особі відокремленого підрозділу Військового мобільного госпіталю (військова частина НОМЕР_2 )на рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2020 року у справі № 910/13933/20. Роз`яснено учасниками, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.
04.01.2021р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм чинного законодавства, тому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 17.11.2020 у справі № 910/13933/20 без змін.
Згідно з ч. 1 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (Глава 1. Апеляційне провадження).
Відповідно до ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
Судом першої інстанції справа № 910/13933/20 розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Дослідивши матеріали апеляційної скарги, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.
Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) в особі відокремленого підрозділу Військовий мобільний госпіталь (військова частина НОМЕР_2 ) зазначає, що є складовою частиною Збройних сил України, підпорядковується Міністерству оборони України, та перебуває на утриманні Державного бюджету України, повністю фінансується за рахунок Державного бюджету України, зареєстрований як суб`єкт господарської діяльності у Збройних силах України і здійснює господарську діяльність відповідно до законодавства України.
За твердженнями позивача, протягом 2020 року на лікуванні у військовій частині НОМЕР_2 , що є відокремленим підрозділом Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) знаходилися військовослужбовці Державної фіскальної служби України (надалі - відповідач).
Відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 № 1923 Про затвердження Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями витрати на надання медичної допомоги військовослужбовцям, у військово-медичних закладах інших військових формувань відшкодовуються цим закладам центральними органами виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування, в яких проходять службу зазначені військовослужбовці, за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання цих військових формувань.
Як стверджує позивач, з метою відшкодування витрат на надання медичної допомоги військовослужбовцям, позивачем було направлено на адресу відповідача наступні вимоги:
- № 186/644 від 07.07.2020 з актами виконаних робіт №240, №241 та рахунки-фактури №240 від 07.07.2020 на суму 576,61 грн. та № 241 від 07.07.2020 на суму 936,80 грн.;
- № 186/406 від 30.04.2020 з актами виконаних робіт №177, №178 та рахунки-фактури № 177 від 30.04.2020 на суму 2 501,28 грн. та № 178 від 30.04.2020 на суму 679,19 грн.;
- № 186/511 від 29.05.2020 з актами виконаних робіт №214, № 215 та рахунки-фактури № 214 від 29.05.2020 на суму 241,01 грн. та № 215 від 29.05.2020 на суму 356,02 грн.;
- № 186/721 від 05.08.2020 з актами виконаних робіт № 275, № 276 та рахунки-фактури № 275 від 05.08.2020 на суму 1 548,64 грн. та № 276 від 05.08.2020 на суму 251,71 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що жодної відповіді на означені претензії відповідач не надав, оплату медичної допомоги не здійснив, в зв`язку з чим, позивач вимушений був звернутись з позовом до суду.
Заперечуючи проти позову відповідач зазначає, що згідно Порядку № 1923 надання медичної допомоги провадиться виключно за наявності засвідченого відповідною печаткою направлення такої особи, в той же час, такі направлення уповноваженої посадової особи з медичним висновком про необхідні види і обсяги надання медичної допомоги особам, на яких вказує позивач, відсутні. Відповідач також зазначає, що з наданих позивачем описів вкладень у цінні листи неможливо встановити, які саме акти виконаних робіт (оплата послуг з лікування та з лікувального харчування), рахунки-фактури, супровідні листи та договори надсилались відповідачу. Відповідач зазначає, що надані акти виконаних робіт не містять дати складання, а також будь-яких реквізитів та підписів зі сторони ДФС. Також відповідач зазначає, що надані позивачем рахунки-фактури складені з порушенням вимог пункту 6 Порядку № 1923. Крім того позивач зазначає, що між сторонами не було укладеного жодного договору про надання медичної допомоги.
Постановою Кабінету Міністрів України № 1923 від 18.10.1999 затверджено Порядок надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями (далі Порядок).
Порядок визначає механізм надання лікувально-профілактичної допомоги, проведення санаторно-курортного лікування, військово-лікарської, лікарсько-льотної, судово-медичної, судово-психіатричної експертиз, патолого-анатомічних досліджень, забезпечення лікарськими і протезними засобами осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців, які проходять строкову військову службу та військову службу за контрактом, Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, СБУ, Служби зовнішньої розвідки та інших військових формувань, Держспецтрансслужби, у тому числі курсантів і слухачів військово-навчальних закладів у військово-медичних закладах інших військових формувань та надання установами, закладами і підрозділами державної санітарно-епідеміологічної служби Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, СБУ, Головного управління Національної гвардії, інших центральних органів виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування послуг щодо забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя.
Відповідно до пункту 5 Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями, надання медичної допомоги у військово-медичних закладах інших військових формувань, провадиться за наявності засвідченого відповідною печаткою направлення уповноваженої на його видачу посадової особи, в якому зазначається міністерство, інший центральний орган виконавчої влади, якому підпорядковане військове формування, або орган державної влади, місцезнаходження і банківські реквізити органу військового управління (військової частини), уповноважена посадова особа якого буде здійснювати оплату, та медичний висновок про необхідні види і обсяги медичної допомоги.
У разі надання екстреної медичної допомоги при захворюваннях і станах, зазначених у додатку, а також загостренні хронічних захворювань направлення за повідомленням відповідного військово-медичного закладу подається до нього протягом трьох діб з дня госпіталізації чи амбулаторного надання екстреної медичної допомоги.
Таким чином згідно з Порядком надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1923 від 18.10.1999 надання медичної допомоги провадиться за наявності засвідченого відповідною печаткою направлення посадової особи.
Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні направлення уповноваженої посадової особи з медичним висновком про необхідні види і обсяги надання медичної допомоги особам, на яких вказує позивач, та які, за твердженням позивача, є військовослужбовцями відповідача.
Суд також зазначає, що жодних медичних карток стаціонарних хворих з яких можливо було б встановити достовірність того, що особи, про які зазначає позивач є військовослужбовцем відповідача, матеріали справи не містять.
У пункті 6 Порядку передбачено, що рахунки на оплату медичної допомоги протягом п`яти днів після її надання надсилаються до органу військового управління (військової частини) військового формування, уповноважена посадова особа якого буде здійснювати оплату. Вартість медичних послуг, які надаються військовослужбовцям інших військових формувань, встановлюється наказами керівників військово-медичних закладів, які надають ці послуги, у розмірі фактичних витрат на придбання медикаментів і перев`язувальних матеріалів, продуктів харчування та витрат на оплату комунальних послуг і енергоносіїв, що визначаються відповідно до законодавства, яке регулює здійснення розрахунків зазначених витрат виробництва продукції (робіт, послуг).
Згідно пункту 7 Порядку відшкодування витрат на надання медичної допомоги військовослужбовцям у військово-медичних закладах інших військових формувань здійснюється у 10-денний термін з дня надходження рахунків від військово-медичних закладів, в яких надавалася медична допомога. Копії платіжних доручень після здійснення оплати за надану медичну допомогу надсилаються на адресу військово-медичного закладу.
Однак, скаржником не надано будь-яких належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 76, 77 ГПК України які б свідчили про направлення уповноваженої посадової особи з медичним висновком про необхідні види і обсяги надання медичної допомоги співробітникам Державної фіскальної служби України у відповідності до вимог Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1923 від 18.10.1999 року. Також в матеріалах справи відсутні висновки про необхідні види і обсяги медичної допомоги.
Аналізуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що матеріали справи не містять доказів укладення договорів, надіслання рахунків, долучені позивачем документи не відповідають вимогам пункту 5 Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями, копії медичних карток стаціонарного хворого не підтверджують факт надання співробітникам Державної фіскальної служби України медичної допомоги згідно вимог, встановлених Постановою Кабінету Міністрів України № 1923 від 18.10.1999. З наданих описів вкладення у цінні листи також неможливо встановити які рахунки-фактури направлялись відповідачу.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не надав належних та допустимих доказів надання саме військовослужбовцям відповідача медичної допомоги на суму 7 091,26 грн., отже позовні вимоги не підлягають задоволенню
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи відповідача.
Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Статтями 76, 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставин, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2020 року у справі № 910/13933/20 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга скаржника задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 129, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) в особі відокремленого підрозділу Військовий мобільний госпіталь (військова частина НОМЕР_2 ) залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 17.11.2020 року у справі № 910/13933/20 без змін.
2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) в особі відокремленого підрозділу Військовий мобільний госпіталь (військова частина НОМЕР_2 ) ".
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанов складено 15.02.2021р.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді Л.П. Зубець

С.О. Алданова