ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року м. ОдесаСправа № 916/820/20
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Богатиря К.В.

суддів: Бєляновського В.В., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання Арустамян К.А.

за участю представників учасників процесу:
Слюсаренко Оксана Андріївна - особисто, паспорт серія НОМЕР_1 , дата видачі: 23.10.98;

Від ОСОБА_1 - адвокат Нестерова О.К., посвідчення № 488, дата видачі: 23.01.98;

Прокурор - Біховська М.Ю., посвідчення № 058655, дата видачі: 14.12.20;

Від Міністерства оборони України - Дубчак Д. В., посвідчення УК № 005879;

Від Товариства з обмеженою діяльністю «Спортінг» - адвокат Глазов О. В., ордер ОД № 554102, дата видачі: 23.12.20;

розглянувши апеляційні скарги
- Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону
- Слюсаренко Оксани Андріївни

на рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2020 (суддя суду першої інстанції Мостепаненко Ю.І., дата і місце постановлення рішення: 02.09.2020 (повний текст складено 07.09.2020), м. Одеса, просп. Шевченко, 29, Господарський суд Одеської області)

по справі № 916/820/20

за позовною заявою Заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі: Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Спортінг»

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача
-Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси,

- ОСОБА_2 ,

- ОСОБА_3 ,

- ОСОБА_1 ,

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Громадська організація «Військово-мисливське товариство «Південь»

про визнання права власності та витребування нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

30.03.2020 до Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява від 27.03.2020 (вх.№855/20) заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України до товариства з обмеженою діяльністю «Спортінг», в якій заступник прокурора просив суд:

- визнати за державою Україна в особі Кабінету Міністрів України, в особі Міністерства оборони України права власності на нерухоме майно нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

- витребувати з незаконного володіння товариства з обмеженою відповідальністю «Спортінг» на користь держави в особі Міністерства оборони України нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.09.2020 в задоволенні позову Заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі: Кабінету Міністрів України; Міністерства оборони України до товариства з обмеженою діяльністю «Спортінг» за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 ; за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь» про визнання права власності та витребування нерухомого майна відмовлено.

Суд першої інстанції зазначив, що належним, достатнім та ефективним способом захисту порушеного права держави на належне їй майно, що вибуло з власності поза її волею, є витребування майна в останнього набувача ТОВ «Спортінг» на користь держави в особі Міністерства оборони України, що, в свою чергу, є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання за державою Україна в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України права власності на спірне майно.

Суд першої інстанції вказав, що заступником військового прокурора Південного регіону України пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про витребування у відповідача майна, що є підставою для відмови у задоволенні позову щодо таких вимог.

28.09.2020 безпосередньо до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2020 у справі № 916/820/20.

Апелянт зазначила, що судом неправильно застосовані норми права щодо застосування строків позовної давності.

Апелянт вказав, що треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з 1977 року по теперішній час проживають у спірному по даній справі приміщенні, яке є колишнім гуртожитком Стрілецького стенду, зареєстровані у домовій книзі стрілецького стенду з 1977-80. Правовими наслідками судового рішення по справі може бути передання спірного майна, частина якого є постійним та єдиним житлом третіх осіб на стороні позивача, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до державної власності, що визначить правовий стан осіб, що мешкають в спірній будівлі.

Окрім того, апелянт зазначила, що ТОВ «Спортінг» знищив інфраструктуру комплексу стрілецького стенду у період з 2003 року по теперішній час.

Керуючись викладеним вище, апелянт просила скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2020 по справі № 916/820/20 у повному обсязі та прийняти нове рішення, яким позов заступника Військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спортінг» задовольнити у повному обсязі.

На час надходження апеляційної скарги матеріали справи № 916/820/20 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.10.2020 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2020 у справі № 916/820/20 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Одеської області надіслати матеріали справи № 916/820/20 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

06.10.2020 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 916/820/20.

Розпорядженням керівника апарату Південно-західного апеляційного господарського суду № 379 від 06.10.2020, у зв`язку з перебуванням головуючого судді Поліщук Л.В., суддів Будішевської Л.О. і Таран С.В. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 916/820/20.

Відповідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2020 справу № 916/820/20 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючий суддя - Богатир К.В., судді Бєляновський В.В., Філінюк І.Г.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2020 у справі № 916/820/20 - залишено без руху; встановлено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків при поданні апеляційної скарги шляхом надання Південно-західному апеляційному господарському суду доказів: 1) сплати судового збору у встановленому законом розмірі; 2) надсилання копії апеляційної скарги на адресу Заступника військового прокурора Південного регіону, Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Товариства з обмеженою діяльністю «Спортінг», Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь») протягом 10 днів з дня вручення цієї ухвали; роз`яснено ОСОБА_1 , що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.

30.10.2020 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги. До даної заяви було додано докази сплати судового збору у встановленому законом розмірі та докази надсилання копії апеляційної скарги на адресу інших учасників у справі, чим було усунуто недоліки апеляційної скарги.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.11.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2020 у справі № 916/820/20; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 05.12.2020; роз`яснено учасникам справи про їх право до 05.12.2020 подати до суду заяви чи клопотання стосовно призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення у справі спеціаліста, перекладача, вжиття заходів забезпечення позову, відводів, затвердження мирових угод тощо, а також надати заперечення на заяви та клопотання інших осіб із доказами направлення копій таких заяв або заперечень іншим учасникам справи; призначено справу № 916/820/20 до розгляду на 24 грудня 2020 о 10:00; встановлено, що засідання відбудеться у приміщенні Південно-західного апеляційного господарського суду за адресою: м. Одеса, пр. Шевченка, 29, зал судових засідань № 7, 3-ій поверх; явка представників учасників справи не визнавалася обов`язковою; роз`яснено учасникам судового провадження їх право подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами.

06.10.2020 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2020 у справі №916/820/20.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції зробив необґрунтований висновок про те, що визнання за державою в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України права власності на спірне нерухоме майно є не ефективним способом захисту права, через що відмовив у задоволенні вказаної позовної вимоги прокурора.

На думку апелянта, будь-якої взаємозалежності, суперечності у застосуванні ст. 388 ЦК України (витребування майна) та ст. 392 ЦК України (визнання права власності) немає. Можливість права захисту за ст. 392 ЦК України не залежить від факту володіння (який може мати місце при застосуванні ст. 388 ЦК України) чи не володіння спірним майном. Навпаки, підставою для застосування ст. 392 ЦК України є прямо визначені обставини, у тому числі оспорювання або невизнання права власності.

Апелянт зазначив, що у справі № 19/028-10/13, на відміну від справи №916/820/20 за позовом Військової прокуратури Південного регіону України, різні умови застосування правових норм, правовідносини у вказаних справах і цій справі не є подібними. Тому дані висновки ВП ВС не підлягають застосуванню.

Окрім того, апелянт вказав, що Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України не знали та не могли знати, що розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003 № 126, а відтак і передача на його підставі у приватну власність нерухомого майна «стрілецького стенду», є незаконними та не відповідали вимогам чинного законодавства до прийняття та набрання законної сили рішення у справі № 916/2154/16. Рішення Господарського суду Одеської області 22.12.2016 у справі № 916/2154/16 прийнято 22.12.2016 та залишене без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 28.03.2017, то саме з цього моменту (набрання рішенням законної сили) слід обраховувати строк позовної давності, який у даному спорі не пропущено.

Апелянт посилався на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у справі №917/154/15 (постанова від 18.02.2020), відповідно до якої право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника оскільки, позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі ст. 392 ЦК України, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, на ці позови не поширюються правила про позовну давність.

Апелянт звернув увагу суду апеляційної інстанції на те, що Постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, на яку суд першої інстанції посилається у своєму рішенні, містить висновки про застосування позовної давності лише до вимог про витребування майна в порядку ст. 388 ЦК України, тоді як у даній справі позов заявлено також і про визнання права власності на майно відповідно до ст. 392 ЦК України.

Керуючись викладеним вище, апелянт просить рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2020 у справі № 916/820/20 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги заступника військового прокурора Південного регіону України задовольнити повністю

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 відмовлено Спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Південного регіону у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2020 у справі № 916/820/20; апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2020 у справі № 916/820/20 - залишено без руху; встановлено Спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Південного регіону строк для усунення недоліків при поданні апеляційної скарги шляхом надання Південно-західному апеляційному господарському суду доказів сплати судового збору у сумі 6 306,00 грн. протягом 10 днів з дня вручення цієї ухвали; роз`яснено Спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Південного регіону, що при невиконанні вимог даної ухвали апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.

30.10.2020 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої були додані докази сплати судового збору, чим було усунуто недоліки апеляційної скарги.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.11.2020 поновлено Спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Південного регіону строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2020 у справі № 916/820/20; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2020 у справі № 916/820/20; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 05.12.2020; роз`яснено учасникам справи про їх право до 05.12.2020 подати до суду заяви чи клопотання стосовно призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення у справі спеціаліста, перекладача, вжиття заходів забезпечення позову, відводів, затвердження мирових угод тощо, а також надати заперечення на заяви та клопотання інших осіб із доказами направлення копій таких заяв або заперечень іншим учасникам справи; об`єднано апеляційні скарги ОСОБА_1 та Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону в одне провадження для сумісного розгляду у судовому засіданні 24 грудня 2020 року о 10:00 год.; встановлено, що засідання відбудеться у приміщенні Південно-західного апеляційного господарського суду за адресою: м. Одеса, пр. Шевченка, 29, зал судових засідань № 7, 3-ій поверх; явка представників учасників справи не визнавалася обов`язковою.

18.12.2020 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Міністерства оборони України надійшли пояснення до апеляційної скарги Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону. У даних поясненнях МОУ вказало, що підтримує апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на рішення господарського суду Одеської області від 02.09.2020.

На думку Міністерства оборони України, Господарський суд Одеської області зробив необґрунтований висновок, що обраний спосіб захисту права - визнання права власності держави в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України не є ефективним, а строк позовної давності пропущено позивачами.

Керуючись викладеним вище, Міністерство оборони України просить апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону задовольнити у повному обсязі, а рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги заступника військового прокурора Південного регіону України задовольнити повністю.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.12.2020 відкладено розгляд справи № 916/820/20 за апеляційними скаргами Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2020 на 11 лютого 2021 року о 16.00.

24.12.2020 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Міністерства молоді та спорту України надійшло клопотання про залучення до справи №916/820/20 Міністерства молоді та спорту України в якості третьої особи та про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.01.2021 повернуто Міністерству молоді та спорту України клопотання про залучення до справи №916/820/20 Міністерства молоді та спорту України в якості третьої особи та про відкладення розгляду справи без розгляду.

05.02.2021 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Міністерства молоді та спорту України надійшло клопотання про залучення до справи №916/820/20 Міністерства молоді та спорту України в якості третьої особи.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.02.2021 повернуто Міністерству молоді та спорту України клопотання про залучення до справи №916/820/20 Міністерства молоді та спорту України в якості третьої особи без розгляду.

11.02.2021 у судовому засіданні прийняли участь ОСОБА_1 та її представник - адвокат Нестерова О.К., прокурор - Біховська М.Ю., представник, Міністерства оборони України - Дубчак Д. В. та представник Товариства з обмеженою діяльністю «Спортінг» - адвокат Глазов О. В., представники інших сторін у справі у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином.

Відповідно до інформації з поштових повідомлень, ухвала Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.01.2021, в мотивувальній частині якої зазначено, що розгляд справи № 916/820/20 відкладено на 11 лютого 2021 року о 16.00 була отримана: Кабінетом Міністрів України 18.01.2021, Громадською організацією "Військово-мисливське товариство "Південь" 18.01.2021, Квартирно-експлуатаційним відділом м.Одеса 20.01.2021, ОСОБА_2 21.01.2021, ОСОБА_3 21.01.2021

Окрім того, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання телефонограмами від 10.02.2021.

Від КЕВ м. Одеса 11.02.2021 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника.

Статтею 120 частиною 3, 6, 7 Господарського процесуального кодексу України передбачено наступне:

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Явка представників сторін у судове засідання, призначене на 11.02.2021, не визнавалась апеляційним господарським судом обов`язковою, про наявність у сторін доказів, які відсутні у матеріалах справи та без дослідження яких неможливо розглянути апеляційні скарги Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2020, до суду не повідомлялося.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з метою розгляду апеляційних скарг у даній справі у розумний строк згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в даному судовому засіданні повинен відбутися розгляд апеляційних скарг Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2020 по суті, не дивлячись на відсутність представників деяких учасників по справі, повідомлених про судове засідання належним чином. Відсутність зазначених представників учасників по справі у даному випадку не перешкоджає вирішенню спору та не повинно заважати здійсненню правосуддя у встановлений законом строк.

Фактичні обставини, встановлені судом.

26.02.2003 головою Овідіопольської райдерждміністрації Одеської області прийнято розпорядження №126 «Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду», яким визнано право власності за Південною регіональною організацією товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України на будівлі та споруди стрілецького стенду, які перебувають на балансі вказаного товариства і знаходяться в с. Нова Долина Овідіопольського району, згідно переліку, що є додатком до розпорядження, а саме: адмінбудівля загальною площею 329,5 кв.м, (літ. А,а,а-1); вбиральня загальною площею 4,80 кв.м (літ.В); генераторна загальною площею 33,50 кв.м (літ.Г); готель загальною площею 168,60 кв.м (літ.Д); спортзал загальною площею 170,90 кв.м (літ.Е); готель загальною площею 168,60 кв.м (літ.Ж); санвузол загальною площею 3,70 кв.м (літ.З); готель загальною площею 590,60 кв.м (літ. Л,л,л, Щ,щ,щ); будівля охорони загальною площею 13,10 кв.м (літ.О); складське приміщення загальною площею 374,00 кв.м (літ.П); майстерня загальною площею 290,00 кв.м (літ.Р); бойлерна загальною площею 18,20 кв.м (літ. С); побутові приміщення загальною площею 30,00 кв.м (літ.Т.т); спорудження у кількості 21 шт. (літ.1-21). Пунктом 2 розпорядження Овідіопольське РБТІ зобов`язано підготувати правоустановчі документи на вищевказані будівлі та споруди стрілецького стенду згідно чинного законодавства.

02.04.2003 на підставі вищезазначеного розпорядження виконкомом Новодолинської сільської ради Південній регіональній організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду, що розташовані за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н, с.Нова Долина, вул.Крупської , 2-д

21.05.2003 між Південною регіональною організацією товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, в особі голови ради Яні К.М. (продавець), та ТОВ «Спортінг», в особі директора Мільчевої І.М. (покупець), укладено договір купівлі-продажу, за яким продавець продав, а покупець купив належні продавцеві будівлі та споруди стрілецького стенду, що знаходяться в с. Нова Долина, вул. Крупської, 2-д, Овідіопольського району Одеської області та складається в цілому з однієї цегляної адмінбудівлі загальною площею 329,5 кв.м, (літ. А,а,а-1); вбиральня (літ.В); генераторна (літ.Г); три готеля під літ. «Д», «Ж», «Л, л, лІ, Щ,щ,щІ»; спортзал (літ.Е); санвузол (вбиральня, душ) (літ.З); будівля охорони (літ.О); складське приміщення (літ.П); майстерня (літ.Р); бойлерна (літ. С); побутові приміщення (літ.Т.т); спорудження (№1-21), розташованого на земельній ділянці державної власності розміром 2195,9 кв.м.

Згідно п. 2 договору, будівлі та споруди належать продавцеві на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Новодолинської сільської ради Овідіопольського району Одеської області 02.04.2003, згідно розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області та переліку від 26.02.2003 за №126 та зареєстрованим в Овідіопольському районному бюро технічної інвентаризації Одеської області 30.04.2003 за реєстровим №1а-52.

Згідно п. 3, 4 договору продаж вчинено за 88 883 грн., які покупець перерахував на розрахунковий рахунок продавця, що відповідає балансовій вартості будівель та споруд стрілецького стенду згідно довідки від 08.05.2003.

Згідно п. 5 договору, продавець свідчить, що будівлі та споруди стрілецького стенду до цього часу нікому іншому не продані, не подаровані, не заставлені, в спорі і під забороною (арештом) не перебувають, як внесок до статутного фонду інших юридичних осіб не внесені.

Договір посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Куркан Н.В., зареєстрований в реєстрі за №2334.

22.05.2003 до реєстру прав власності на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію права власності ТОВ «Спортінг» на нежитлову будівлю, будівлі та споруди стрілецького стенду загальною площею 2195,9 кв.м. за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н., с. Нова Долина, вул. Крупської, буд. 2-д (реєстраційний майна: 540575). Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу від 21.05.2003, 2334, приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу Куркан Н.В. 13.11.2014 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Спортінг» на нежитлову будівлю, будівлі та споруди стрілецького стенду загальною площею 2195,9 кв.м. за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н., с. Нова Долина, вул. Крупської, буд. 2-д (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37, номер обєкта в РПВН 540575) на підставі дубліката договору купівлі-продажу серія та номер: 2293, виданого 11.11.2014, приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. (що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №179616033 від 03.09.2019).

В серпні 2016 року перший заступник військового прокурора Південного регіону України звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м.Одеси до Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області про визнання незаконним та скасування розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003 №126 «Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду» та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду, що розташовані за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н, с.Нова Долина, вул..Крупської, 2-д, виданого 02.04.2003р. Південній регіональній організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 22.12.2016 у справі №916/2154/16, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 28.03.2017 та постановою Вищого господарського суду України від 19.07.2017, позовну заяву першого заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси задоволено повністю, визнано незаконним та скасовано розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003 №126 «Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду», визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду, що розташовані за адресою: Одеська обл.., Овідіопольський р-н, с.Нова Долина, вул. Крупської, 2-д, видане 02.04.2003 виконавчим комітетом Новодолинської сільської ради Овідіопольського району Одеської області Південній регіональній організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України.

В рамках справи № 916/2154/16 судами встановлено наступне.

Постановою Верховної Ради Української РСР «Про захист суверенних прав власності Української РСР» від 29.11.1990 року № 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна. Відповідно до ст.1 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, що розташовані на території України (№1540-ХІІ від 10.09.1991) майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України. Згідно з п.п.1,3 постанови Верховної ради України від 04.02.1994р. №3943-ХІІ «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР», тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є державною власністю.

Отже, будівлі та споруди стрілецького стенду, що були побудовані у період з 1970- 1986 р.р., були майновим комплексом громадської організації колишнього Союзу РСР, розташованим на території України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.01.1995 №18 «Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР», прийнятою на виконання постанови Верховної Ради України від 4 лютого 1994 "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, покладено на міністерства повноваження органів управління цим майном згідно з додатком. При цьому, міністерства, зазначені у додатку мали прийняти до 15 січня 1995 року до сфери управління майно згідно з порядком, передбаченим постановою Ради Міністрів УРСР від 28 квітня 1980 року № 285 "Про порядок передачі підприємств, об`єднань, організацій, установ, будинків і споруд", з наступним повідомленням органів державної статистики, податкових і фінансових органів. Зокрема, на Міністерство оборони України покладено управління майном підприємств, організацій та об`єктів Міноборони колишнього військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР: виробниче мисливсько-риболовецьке об`єднання, 16 мисливських та 2 риболовецьких господарства, 3 будинки мисливця-рибалки, 3 магазини, 2 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Київського військового округу; 14 мисливських господарств, будинок мисливця-рибалки, магазин, 5 стрілецьких стендів військово- мисливського товариства Прикарпатського військового округу; 7 мисливських господарств, 7 будинків мисливця-рибалки, туристична база, 3 магазини, 3 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Одеського військового округу.

Окрім цього, постановою Верховного Суду України від 18.11.2003 у справі №18/235, якою залишено без змін рішення Господарського суду м. Києва від 05.12.2002 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2003, якими зобов`язано Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України повернути на користь Міністерства оборони України майно, а саме: виробниче мисливсько-риболовецьке об`єднання, 16 мисливських та 2 риболовецьких господарства, 3 будинки мисливця-рибалки, 3 магазини, 2 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Київського військового округу; 14 мисливських господарств, будинок мисливця-рибалки, магазин, 5 стрілецьких стендів військово- мисливського товариства Прикарпатського військового округу; 7 мисливських господарств, 7 будинків мисливця-рибалки, туристична база, 3 магазини, 3 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Одеського військового округу. У зазначеній постанові Верховного Суду України також встановлено, що з урахуванням постанови Верховної Ради України від 04.02.1994 №3943-ХІІ «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» і постанови Кабінету Міністрів України від 13.01.1995 №18 «Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» саме на Міністерство оборони України тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, покладено повноваження органу управління спірним майном.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно ст.2 зазначеного Закону вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності") належить до компетенції Кабінету Міністрів України.

Згідно п.3 Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 серпня 2002 № 1282, військові містечка, інше нерухоме і рухоме військове майно (крім усіх видів озброєння, бойової техніки та боєприпасів), яке вивільняється в процесі реформування Збройних Сил і не планується до використання за призначенням, можуть передаватися безоплатно у комунальну власність у разі не включення до відповідного переліку військового майна, яке підлягає відчуженню. Відповідно до п.4 Порядку передача військового майна органам, уповноваженим управляти державним майном, проводиться за рішенням Кабінету Міністрів України щодо об`єктів: військові містечка, що вивільняються в процесі реформування Збройних Сил і не плануються до використання за цільовим призначенням; нерухоме майно (будівлі, споруди, об`єкти незавершеного будівництва, приміщення, інше нерухоме майно); та за рішенням Міністерства оборони щодо іншого окремого індивідуально визначеного (рухоме) майна. Пунктом 10 Порядку передбачено, що військове майно втрачає статус військового з дня затвердження акта про його приймання-передачу, крім випадків, коли воно передано до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, які здійснюють керівництво військовими формуваннями.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.

За результатами розгляду справи №916/2154/16 суди дійшли висновку про те, що комплекс будівель та споруд стрілецького стенду, що розташований в с. Нова Долина, Овідіопольського району Одеської області, будівлі та споруди якого були побудовані у період з 1970-1986 р.р., є державною власністю. Будь-яких рішень щодо відчуження державного (військового) нерухомого майна стрілецького стенду Військово-мисливського товариства Одеського військового округу Кабінетом Міністрів України або Міністерством оборони України не приймалося, а тому розпорядження зазначеним нерухомим майном було здійснено Овідіопольською райдержадміністрацією Одеської області 26.02.2003 з перевищенням повноважень.

Оскільки оспорюване розпорядження видано з перевищенням повноважень, маються достатні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду, що розташовані за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н, с. Нова Долина, вул. Крупської, 2-д, виданого 02.04.2003р. виконкомом Новодолинської сільської ради Південній регіональній організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України.

Згідно ч. 4 ст. 75 ГПУ України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність обов`язковість фактів, встановлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає встановленим факти належності комплексу будівель та споруд стрілецького стенду, розташованого в с. Нова Долина, Овідіопольського району Одеської області, будівлі та споруди якого були побудовані у період з 1970-1986 р.р., до державної власності, розпорядження якою було здійснено Овідіопольською райдержадміністрацією Одеської області 26.02.2003р. з перевищенням своїх повноважень без отримання згоди Кабінету Міністрів України або Міністерства оборони України.

Щодо обраного заступником прокурора способу захисту порушеного права, колегія суддів зазначає наступне.
Відчужуючи спірне майно за договором купівлі-продажу від 21.05.2003 на користь ТОВ «Спортінг», Південна регіональна організація товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України виступила як власник майна, що має право вільного розпорядження належним йому майном на підставі чинного на час укладання договору розпорядження та свідоцтва про право власності.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (ч.1 ст.388 ЦК).

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

В рамках справи № 916/2154/16 судами встановлено вибуття спірних будівель та споруд стрілецького стенду із державної власності поза волею держави в особі її уповноважених органів: Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України.

Господарський суд в рамках даної справи, дослідивши обставини набуття права власності ТОВ «Спортінг» на будівлі та споруди стрілецького стенду, доходить висновку, що відповідач є добросовісним набувачем спірного майна.

З огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає обґрунтованими вимоги заступника військового прокурора Південного регіону України про витребування з незаконного володіння ТОВ «Спортінг» на користь держави в особі Міністерства оборони України нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду, які розташовані за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н., с. Нова Долина, вул. Крупської 2-д.

Однак, заступником прокурора обрано спосіб захисту порушеного права шляхом визнання права власності на майно, похідною вимогою від якої є вимога про витребування майна від відповідача на користь держави в особі Міністерства оборони України.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав. Право власника на витребування свого майна із чужого незаконного володіння не є похідним від вимог про визнання права власності, воно зберігається за власником за наявності умов, викладених у статтях 387, 388 ЦК України, що й повинно бути доведено в суді.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, у пунктах 95-99 постанови від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.

Посилання апелянта на те, що не підлягають застосуванню висновки ВП ВС у справі № 19/028-10/13, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними, не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13 зроблено висновки щодо ефективності одночасного застосування вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності. Враховуючи обставини та позовні вимоги у справі № 916/820/20, колегія суддів вважає, що у даному спорі необхідно застосовувати висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13.

Посилання апелянта на те, що будь-якої взаємозалежності, суперечності у застосуванні ст. 388 ЦК України (витребування майна) та ст. 392 ЦК України (визнання права власності) немає, не приймається колегією суддів до уваги з огляду на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. У даному випадку належним, достатнім та ефективним способом захисту порушеного права держави на належне їй майно, що вибуло з власності поза її волею, є витребування майна в останнього набувача ТОВ «Спортінг» на користь держави в особі Міністерства оборони України, що, в свою чергу, є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання за державою Україна в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України права власності на спірне майно, оскільки даний спосіб захисту не є ефективним.

Щодо застосування у даному випадку строків позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Тобто, позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Відповідно до частини 3,4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У даному випадку заява про застосування строків позовної давності була подана відповідачем ТОВ «Спортінг» 27.05.2020 в рамках відзиву на позовну заяву

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21.08.2019 по справі № 911/3681/17 аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами довідалася та могла довідатися у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", та від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Згідно ж із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №914/3224/16 зазначено, що закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Таким чином, розглядаючи віндикаційні позови, суд має враховувати, що з огляду на принцип непорушності права володіння майном початок перебігу позовної давності обчислюється саме з моменту, коли майно вибуло з власності власника, та не пов`язано з ухваленням будь-яких судових рішень про порушення права такої особи.

Аналіз вказаного висновку суду свідчить про початок перебігу строку позовної давності з моменту, коли позивачу стало відомо або могло бути відомо про порушення його прав, а наявність рішення суду, яким встановлено неправомірність вибуття майна, лише свідчить про підтвердження в судовому порядку обставин, з якими позивач пов`язує порушення його прав.

У даному випадку необхідно з`ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України з позовом про витребування з незаконного володіння товариства з обмеженою відповідальністю «Спортінг» на користь держави в особі Міністерства оборони України нежитлових будівель, будівель та споруд стрілецького стенду, які розташовані за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н., с. Нова Долина, вул. Крупської 2-д.

Основне значення для правильного вирішення справи має саме момент обізнаності позивачів щодо вибуття із власності держави спірного майна, при цьому, така обізнаність щодо вибуття майна має бути пов`язана саме із моментом видачі розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області від 26.02.2003 №126 «Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду» та видачі на його підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно Південній регіональній організації товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України., а саме на: нежитлові будівлі, будівлі та споруди стрілецького стенду, що розташовані за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н, с. Нова Долина, вул. Крупської, 2-д, 02.04.2003 виконкомом Новодолинської сільської ради.

14.08.2013 заступник Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави, в особі, якою є Міністерство оборони України, звертався до Господарського суду Одеської області із позовом до Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області (далі - відповідач), про скасування розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області від 26.02.2003 року №126 «Про визнання права власності на будівлі та споруди стрілецького стенду», та визнання права загальнодержавної власності на нерухоме майно «стрілецького стенду».

Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.10.2013 у справі № 916/2164/13 в задоволенні зазначеного позову заступника Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави, в особі, якою є Міністерство оборони України відмовлено. При цьому, під час розгляду справи № 916/2164/13, ухвалою суду від 30.09.2013 було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ТОВ «Спортінг». Разом з тим, в судовому рішенні у справі № 916/2164/13 судом зазначено, що позовні вимоги заступника Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави, в особі, якою є Міністерство оборони України щодо визнання права загальнодержавної власності на спірне майно, грубо порушують право власності ТОВ «СПОРТИНГ» на стрілецький стенд, яке ТОВ «СПОРТИНГ» набуте на законних підставах, шляхом укладання з товариством військових мисливців та рибалок нотаріально посвідченого діючого договору купівлі - продажу від 21.05.2003. Рішення суду набрало законної сили 19.12.2013 згідно ухвали Одеського апеляційного господарського суду від 19.12.2013 у справі № 916/2164/13.

16.08.2017 Господарським судом Одеської області було порушено провадження у справі № 916/1985/17 за позовом Міністерства оборони України до ТОВ «Спортінг», Спортивно-мисливського ПП «Олимп», ГО «Військово-мисливське товариство «Південь» про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним іпотечного договору, витребування майна, залучено до участі у справі Овідіопольську районну державну адміністрацію Одеської області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів.

Ухвалою суду від 18.09.2017 у справі № 916/1985/17 допущено Військову прокуратуру Одеського гарнізону Південного регіону України до участі у справі, залучено до участі у справі Кабінет Міністрів України, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

Ухвалою суду від 12.02.2018 у справі № 916/1985/17 зазначений позов Міністерства оборони України залишено без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

В рішеннях господарських судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у справі № 916/2154/16 наявний висновок, що про порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів Кабінет Міністрів України дізнався лише у 2016 році, що вбачається з листа Міністерства юстиції України від 28.04.2016 № 15041/3320-0-4-16/9, і за дорученням Уряду від 29.03.2016 № 4833/0/2-16 питання щодо можливості пред`явлення судового позову про визнання незаконним та скасування розпорядження в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України було опрацьовано та повідомлено Міністерство юстиції України про підтримку позиції військової прокуратури південного регіону України.

З огляду на викладене вище, позивачу - Міністерству оборони України та прокурору було відомо про порушення права держави на майно стрілецького стенду ще з 2013 року, оскільки вони приймали участь у справі № 916/2164/13; позивачу - Кабінету Міністрів України було відомі про дані факти принаймні з 2016 року, зокрема з 29.03.2016 (день доручення Уряду вирішити питання щодо можливості пред`явлення позову), вказана обставина щодо обізнаності Кабінету Міністрів про вибуття майна з державної власності встановлена рішенням Господарського суду Одеської області від 22.12.2016 у справі №916/2154/16.

З огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає за необхідне застосувати висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 914/3224/16 до правовідносин, що склались між сторонами у справі №916/820/20. Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що починаючи з 29.03.2016 держава в особі Кабінету Міністрів України була обізнана про вибуття майна із державної власності у володіння іншої особи, у зв`язку з чим, трирічний строк позовної давності закінчив свій перебіг 29.03.2019. Таким чином посилання апелянта на те, що строк позовної давності у даній справі № 916/820/20 слід обраховувати починаючи з 28.03.2017, з дня набрання законної сили рішенням Господарського суду Одеської області 22.12.2016 у справі № 916/2154/16, не приймаються до уваги колегією суддів як необґрунтовані та безпідставні.

Окрім того, звернення Міністерства оборони України із позовом у справі №916/1985/17 не може вважатись перериванням строку позовної давності, у зв`язку з наступними обставинами.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Враховуючи залишення без розгляду вказаного позову ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.02.2018 у справі № 916/1985/17, відсутні підстави вважати строк позовної давності перерваним та його зупинення внаслідок прийняття судом вказаної ухвали.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Однак, позивачами та прокурором не наведено ні доказів щодо поважності пропуску строків позовної давності, ні надано клопотання про їх поновлення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заступником військового прокурора Південного регіону України пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про витребування у відповідача майна, що є підставою для відмови у задоволенні позову щодо таких вимог.

Посилання апелянта на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у справі №917/154/15 (постанова від 18.02.2020), не приймається колегією суддів до уваги, оскільки дані правові висновки стосуються застосування строків позовної давності до вимог про визнання права власності в порядку ст. 392 ЦК України. Однак, у даному конкретному випадку по справі № 916/820/20 строк позовної давності застосовувався господарським судом до вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння в порядку 388 ЦК України.

Посилання апелянта на те, що Постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, на яку суд першої інстанції посилається у своєму рішенні, містить висновки про застосування позовної давності лише до вимог про витребування майна в порядку ст. 388 ЦК України, тоді як у даній справі № 916/820/20 позов заявлено також і про визнання права власності на майно відповідно до ст. 392 ЦК України, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині визнання за державою Україна в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України права власності на спірне майно не у зв`язку із пропуском строку позовної давності, а з іншої підстави, оскільки даний спосіб захисту не є ефективним, а позовна давність застосовувалася виключно до вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Посилання ОСОБА_1 на те, що правовими наслідками судового рішення по справі може бути передання спірного майна, частина якого є постійним та єдиним житлом третіх осіб на стороні позивача, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до державної власності, що визначить правовий стан осіб, що мешкають в спірній будівлі та на те, що ТОВ «Спортінг» знищив інфраструктуру комплексу стрілецького стенду у періоді з 2003 по теперішній час, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки дані доводи жодним чином не спростовують законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги також жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Суд ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Приймаючи дане рішення, суд відповідно до ст. 86 ГПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Висновки апеляційного господарського суду:

Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Будь-яких підстав для скасування рішення господарського суду за результатами його апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено.

За вказаних обставин оскаржене рішення господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись статтями 269-271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону та Слюсаренко Оксани Андріївни залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 02.09.2020 по справі №916/820/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Постанову складено та підписано 16.02.2021.

Головуючий К.В. Богатир

Судді: В.В. Бєляновський

І.Г. Філінюк