УХВАЛА

02 лютого 2021 року

м. Київ

Справа № Б-23/75-02 (922/3026/19)

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Васьковського О.В. - головуючого, Білоуса В.В., Жукова С.В.,

за участі секретаря судового засідання Аліференко Т.В.

розглянув касаційні скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

на рішення Господарського суду Харківської області (суддя В.О. Усатий) від 30.06.2020 (в частині відмови у стягненні 97 297 782 грн 40 коп.)

та постанову Східного апеляційного господарського суду (головуючий - О.І. Терещенко, судді: В.І. Сіверін, М.М. Слободін) від 15.09.2020

за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Приватного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5"

про стягнення коштів та повернення майна

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

в межах справи про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5"

Учасники справи:

представник позивача- Роєнко Є.В., адвокат,

представник відповідача - Сивак А. Ю., адвокат,

представник третьої особи - Литвин П.В., адвокат.

ВСТАНОВИВ:

1. 16.09.2019 Акціонерне товариство "Укртрансгаз" (далі - Позивач) подало позовну заяву про зобов`язання Приватного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5" (далі - Відповідач) повернути Позивачу в натурі безпідставно набуте майно - природний газ обсягом 14 560 000 куб. метрів та стягнути з Відповідача на користь Позивача 97 297 782 грн 40 коп. вартості безпідставно набутого природного газу обсягом 14 560 000 куб. метрів, з покладенням на Відповідача судових витрат, пов`язаних з розглядом цієї справи.

2. Позовна заява мотивована здійсненням Відповідачем у квітні 2017 року відбору природного газу за заявленим обсягом з газотранспортної системи (далі - ГТС), оператором якої є Позивач, через газорозподільну систему, оператором якої є публічне акціонерне товариство "Харківміськгаз", за відсутності у Відповідача постачальника природного газу та без оформлення договірних правовідносин з Позивачем, який придбав цей газ за результатами публічних закупівель, що був поданий до ГТС на виконання Позивачем функцій оператора ГТС.

3. 27.05.2020 Господарський суд Харківської області ухвалив залучити до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Третя особа).

4. 30.06.2020 Господарський суд Харківської області ухвалив рішення (залишене без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 15.09.2020) про відмову в позові.

5. Рішення судів мотивовані недоведенням Позивачем факту неправомірного споживання Відповідачем природного газу за заявленим обсягом в квітні 2017 року з огляду на існування укладеного між Третьою особою та Відповідачем договору постачання природного газу, умови якого охоплюють постачання газу у квітні 2017 року, а заявлений Позивачем обсяг природного газу спожитий Відповідачем у межах, узгоджених договором щодо планового обсягу постачання природного газу у квітні 2017 року. Також суди виходили з врегульованих законом спеціальних обов`язків Третьої особи постачати природний газ Відповідачу як виробнику теплової енергії з видачею номінацій та врегульовувати питання небалансу зі споживачем - Відповідачем. При цьому суди врахували незаконність одночасного поєднання Позивачем в одному спорі вимог про повернення безпідставно набутого майна та про відшкодування його вартості.

Погодившись з висновками суду першої інстанції, апеляційний суд додав про невідповідність обраного Позивачем способу захисту змісту порушеного, на думку Позивача як оператора ГТС, права, а також характеру та наслідкам визначеного ним порушення з боку Відповідача.

6. 15.10.2020 Позивач подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.09.2020 та рішення Господарського суду Харківської області від 30.06.2020 і прийняти нове рішення - про задоволення вимог Позивача, з покладенням на Відповідача витрат зі сплати судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та оскарження судових рішень у справі.

15.10.2020 Третя особа також подала касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.09.2020 та рішення Господарського суду Харківської області від 30.06.2020 в частині відмови у стягненні 97 297 782 грн 40 коп., з покладенням на Відповідача судових витрат, понесених Третьою особою.

7. 24.12.2020 Суд ухвалив відкрити касаційне провадження за скаргами Позивача та Третьої особи на постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.09.2020 та рішення Господарського суду Харківської області від 30.06.2020 і призначити розгляд касаційних скарг у відкритому судовому засіданні на 02.02.2021.

7. Розгляд цієї справи здійснюється відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) з урахуванням змін, внесених Законом України від 15.01.2020 № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", який набрав чинності 08.02.2020 та яким частину другу статті 287 ГПК України викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

- якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

- якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

- якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

- якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

8. Дослідивши доводи касаційних скарг та матеріали справи, Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.

9. В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем особливостей щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб.

10. Позивач, мотивуючи підстави для касаційного оскарження судових рішень у цій справі з посиланням на положення, зокрема пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, зазначив про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а суди першої і апеляційної інстанцій ухвалили рішення про відмову у задоволені позовних вимог: при неправильному застосуванні норм матеріального права та без застосування норм матеріального права, що підлягали застосуванню до спірних правовідносин, оскільки апеляційний суд:

- зробивши висновок про невідповідність обраного Позивачем як оператором ГТС способу захисту порушеного права змісту, характеру та наслідкам визначеного ним порушення з боку Відповідача, між тим не спростував наявність обставин, передбачених статтею 1212 Цивільного кодексу України, а саме безпідставного здійснення Відповідачем відбору природного газу заявленим обсягом у квітні 2017 з обсягів газу Позивача;

- порушивши норми процесуального права, не дослідив в цій частині докази, що призвело до неповного з`ясування обставин справи, та не врахував ненадання Відповідачем доказів на підтвердження підстав для правомірного отримання спірного газу від постачальника (підписаних актів приймання-передачі тощо).

Отже мотиви Позивача для касаційного оскарження заперечуваних у цій справі судових рішень зводяться до відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування у подібних правовідносинах статей 1212, 1213 ЦК України стосовно повернення майна та його вартості через несанкціонований відбір природного газу підприємством за відсутності підтвердженого обсягу та правових підстав.

Натомість Суд зазначає про таке.

11. Правові засади функціонування ринку природного газу України визначені Законом України "Про ринок природного газу" (далі - Закон), відповідно до пунктів 17, 18, 27, 37 частини першої статті 1 якого оператор газотранспортної системи - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із транспортування природного газу газотранспортною системою на користь третіх осіб (замовників);

оператор газосховища - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із зберігання (закачування, відбору) природного газу з використанням одного або декількох газосховищ на користь третіх осіб (замовників);

постачальник природного газу (далі - постачальник) - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу;

споживач - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини.

12. Згідно з частинами першою, третьою статті 12 Закону постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами.

Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.

13. За положенням абзаців 1-3 пункту 9 розділу ІІ Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2496 від 30.09.2015 (далі - Правила), постачальник забезпечує споживача необхідним підтвердженим обсягом природного газу на визначений договором період. За розрахункову одиницю поставленого природного газу приймається метр кубічний природного газу, приведений до стандартних умов і виражений в енергетичних одиницях. Підтверджені обсяги природного газу визначаються за правилами, встановленими Кодексом газотранспортної системи, та доводяться споживачу на умовах укладеного між постачальником та споживачем договору постачання природного газу.

Відповідно до абзацу 2 пункту 10 розділу II Правил споживач самостійно контролює власне газоспоживання та для недопущення перевищення підтвердженого обсягу природного газу в розрахунковому періоді має самостійно і завчасно обмежити (припинити) власне газоспоживання. В іншому разі до споживача можуть бути застосовані відповідні заходи з боку постачальника, передбачені цим розділом та розділом VI цих Правил, у тому числі примусове обмеження (припинення) газопостачання.

14. Розглядаючи цю справу, суди попередніх інстанцій встановили, що

- між Третьою особою та Відповідачем були укладені договори постачання природного газу (від 29.09.2016 № 2424/1617-ТЕ-32, від 29.09.2016 № 2425/1617-РО, від 31.10.2016 № 2578/1617-БО-32, від 21.04.2017 № 2671/1617-КП-32, від 28.04.2017 № 1011/17-ЕЕ) із узгодженням сторонами цих угод планових обсягів поставки природного газу, у тому числі у квітні 2017 року;

- у пунктах 2.3, 2.4 цих договорів сторони узгодили можливість зміни за домовленістю сторін планових обсягів, а без попереднього письмового узгодження сторін допускається відхилення місячного обсягу постачання природного газу не більше ніж +/- 5% узгоджених планових обсягів;

- у квітні 2017 року Відповідач спожив: 9 987 тис. м куб. із погоджених 12 458,000 тис. м куб. за договором від 29.09.2016 № 2424/1617-ТЕ-32, 972,000 тис. м куб. із погоджених 1 606,000 тис. м куб. за договором від 31.10.2016 № 2578/1617-БО-32, 286,000 тис. м. куб із погоджених 455,000 тис. м куб. за договором від 21.04.2017 № 2671/1617-КП-32, 1,000 тис. м куб. із погоджених 1,000 тис. м куб. за договором від 29.09.2016 № 2425/1617-РО, 14 556,000 тис. м куб. із погоджених 14 550 тис. м куб. за договором від 28.04.2017 № 1011/17-ЕЕ (загалом 25 802,000 тис. м куб.).

15. Також суди встановили, що у справі № 922/1382/18 постановою Східного апеляційного господарського суду від 06.05.2019, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 09.10.2019, Позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог до оператора ГРМ - Публічного акціонерного товариства "Харківміськгаз", за участі як третьої особи Відповідача, про стягнення 6 453 530 155 грн 96 коп. заборгованості з послуг балансування обсягів природного газу за договором транспортування природного газу № 5 від 17.12.2015, у тому числі з урахуванням спожитих у квітні 2017 року 14 560,000 тис.куб.м. природного газу.

У справі № 922/1382/18 за результатами судового розгляду відмовлено в стягненні за послуги балансування обсягів природного газу за коригуючими актами, якими було здійснено коригування (перерахунок) місячного небалансу, у зв`язку із тим, що повторне здійснення балансування газу у травні-червні 2017 року за минулі місяці 2016 року і січень-лютий, квітень 2017 року на підставі додаткових або коригуючих актів не передбачене положеннями договору та Кодексу ГТС, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості за послуги балансування обсягів природного газу за коригуючими актами.

Крім цього, відмова у задоволенні позовних вимог мотивована також тим, що ПАТ "НАК "Нафтогаз України" на підставі нормативних правових актів щодо опалювального сезону 2016/2017 року, якими є Положення та Розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 № 742-р "Про деякі питання опалювального сезону 2016/17 року", було зобов`язане безперебійно постачати теплогенеруючим і теплопостачальним організаціям відповідно до договорів, які укладені між ними, та постачати природний газ виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії, і це є його безумовним обов`язком, а не правом, не зважаючи на рівень розрахунків та незалежно від номінацій.

16. Предметом розгляду у цій справі є заявлені Позивачем до Відповідача вимоги про зобов`язання повернути в натурі безпідставно набуте майно - природний газ та стягнення грошових коштів, що є вартістю безпідставно набутого майна - природного газу, з посиланням на відбір Відповідачем природного газу за відсутності у нього постачальника природного газу та будь-яких підстав для його відбору у спірний період - квітень 2017 року.

17. Водночас, загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про, зокрема, відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

За положенням статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

18. У постанові від 23.07.2020 у справі № 916/1577/19, в якій предметом розгляду була вимога про повернення безпідставно набутого майна у вигляді природного газу та стягнення його вартості, Верховний Суд вказав, що предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

У той же час сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору.

19. Водночас, у справі, що розглядається, суди встановили, що планові обсяги постачання/транспортування природного газу для Відповідача були визначені сторонами в договорах з Третьою особою і перевищення таких обсягів не було допущено (пункт 14), що не заперечується сторонами, у зв`язку з чим дійшли висновку про відсутність підстав вважати, що Відповідач здійснював відбір природного газу Позивача за відсутності на це правових підстав.

20. Таким чином, висновок про застосування норм статей 1212 - 1213 ЦК України щодо безпідставно набутого майна у правовідносинах, які є подібними до правовідносин у цій справі, сформований Верховним Судом, і, враховуючи установлені у цій справі обставини, зокрема, визначення у відповідних договорах з Третьою особою планових обсягів постачання/транспортування природного газу для Відповідача, а також те, що такі обсяги перевищені не були, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про відсутність передбачених статтями 1212-1213 ЦК України підстав кваліфікувати спірні правовідносини як такі, що виникли з безпідставного набуття або збереження майна Позивача Відповідачем, а отже оскаржувані судові рішення прийняті відповідно до наведеного висновку Верховного Суду.

21. Третя особа, мотивуючи підстави для касаційного оскарження судових рішень у цій справі з посиланням на положення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначила про неврахування судами при ухваленні оскаржуваних судових рішень висновків Верховного Суду про застосування норм статей 14, 202, 316, 319, 334, 509, 626, 714, 1212-1213 ЦК України, статті 14 Податкового кодексу України у подібних правовідносинах, а саме щодо підстав для виникнення договірних відносин з поставки природного газу, (викладеного в постановах: від 20.12.2018 у справі № 920/169/18, від 10.06.2020 у справі № 904/4018/19, від 18.05.2020 у справі № 826/16697/17 (адміністративне провадження), від 28.04.2020 у справі № 826/15568/16, від 10.04.2020 у справі № 808/954/17, від 06.03.2020 у справі № 803/13/16, від 12.09.2017 у справі № 826/10933/14, від 26.06.2018 у справі № 803/1362/16), відповідно до яких доказом поставки природного газу та отримання його Позивачем з ресурсу, зокрема, Третьої особи, є не договір між цими особами, а докази фізичного руху активів (первинні документи тощо), що і фіксують проведення господарської операції за цією угодою та перехід права власності на природний газ до споживача (Відповідача).

З урахуванням цього висновку, за аргументами Третьої особи, наявність у Відповідача договору з Третьою особою на поставку газу, за відсутності первинної документації, що посвідчує рух/передачу Відповідачу природного газу за цією угодою, не має жодного значення з точки зору доведення факту здійснення поставки газу, у зв`язку із чим саме встановлення факту виникнення договірних правовідносин через фактичне виконання договору є підставою для визнання відносин договірними.

22. Також Третя особа мотивувала подану скаргу виходом судів за межі доказування через неврахування висновків Верховного Суду в постановах: від 22.03.2018 у справі № 904/2092/17, від 20.02.2018 у справі № 911/653/17 та від 22.06.2018 у справі № 904/5621/17, з урахуванням яких висновок про неправомірність дій Третьої особи щодо невидачі номінацій підлягає виключенню з мотивувальної частини оскаржуваної постанови як передчасний, оскільки дослідження обставини в цій частині може бути здійснено у межах окремого позову.

23. Натомість, дослідивши наведені доводи касаційної скарги Третьої особи (пункти 21, 22) та матеріали справи, Суд зазначає про таке.

Щодо висновку Верховного Суду в постанові від 18.05.2020 у справі № 826/16697/17:

У цій постанові Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що "саме по собі ігнорування (невиконання) НАК "Нафтогаз України" визначеного обов`язку із видачі номінацій та поставки газу, що призвело до невиконання господарського зобов`язання саме постачальником, може мати наслідком притягнення такої особи до відповідальності відповідно до положень статті 59 Закону № 329-VIII, а також відшкодування збитків згідно з приписами статті 216 Господарського кодексу України. Водночас, такі обставини не є тотожними фактичному руху матеріального активу, з яким ПК України і пов`язує реальність господарської операції як підстави для відображення відповідних зобов`язань в податковому обліку платника податків".

Зважаючи на цей висновок, посилання Третьої особи на викладені в постанові у справі № 826/16697/17 висновки не можуть розглядатися як підстави касаційного оскарження ухвалених у цій справі судових рішень, оскільки такі висновки зроблені щодо правовідносин, які не є подібними до правовідносин у цій справі через неоднаковість (неподібність) предметів спору, підстав позову, змісту позовних вимог та встановленими фактичними обставини у цій справі та у справі № 826/16697/17.

При цьому Суд звертається до висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного в постановах від 02.07.2020 у справі № 908/955/18, від 18.08.2020 у справі № 917/1568/19, від 26.08.2020 у справі № 917/1617/19, підстав для відступу від якого Суд не вбачає.

24. Звертаючись до аргументів Третьої особи про невідповідність висновків в оскаржуваних судових рішеннях висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 20.12.2018 у справі № 920/169/18, Суд зазначає, що справу № 920/169/18 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва з огляду на те, що суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а також не було надано належної оцінки доводам учасників справи.

Направлення справи на новий розгляд за наведених підстав виключає вирішення спору по суті заявлених вимог, а, отже, й не означає остаточне формування правового висновку Верховного Суду у такій справі та в судових рішеннях з них.

Аналогічного висновку Суд дійшов стосовно посилання Третьої особи як на приклад неоднакової правозастосовчої практики на постанову Верховного Суду від 10.06.2020 у справі № 904/4018/19 з огляду на передачу справи № 904/4018/19 за рішенням Верховного Суду на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області з підстав допущення судами попередніх інстанцій неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Крім цього у справі № 920/169/18 позовні вимоги мотивовані тим, що спірні грошові кошти перераховані Відповідачці помилково із посиланням у графі призначення платежу відповідного платіжного доручення на договір, який між сторонами не укладався, чого не мало місця у цій справі, що переглядається.

Також в рішенні у справі № 920/169/18 зроблено висновок, що сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором чи договорами, зокрема переплата понад визначену в договорі (договорах) суму, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі відповідного договору.

Однак, подібний висновок не може бути застосовано при розгляді цієї справи, оскільки обставин переплати суми за зобов`язаннями, як і відсутності договірних відносин у цій справі не встановлено.

25. У справах: № 826/10933/14, № 826/15568/16, № 808/954/17, № 803/13/16, № 826/16697/17, № 803/1362/16, на висновки в судових рішеннях Верховного Суду у яких послався скаржник (Третя особа) у цій справі, предметом позовних вимог було визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень податкового органу про визначення грошових зобов`язань з податку на прибуток підприємств і податку на додану вартість з посиланням на реальність здійснених господарських операцій на виконання умов відповідних договорів, з яким ПК України і пов`язує реальність господарської операції як підстави для відображення відповідних зобов`язань в податковому обліку платника податків.

Отже правовідносини у наведених справах та у справі, що переглядається, не є подібними через неподібність предметів позовів, підстав позовів та правовим регулюванням спірних правовідносин.

26. Суд також дійшов висновку про неподібність правовідносин у цій справі з правовідносинами у справах № 904/2092/17, № 911/653/17 та № 904/5621/17 (на неврахування висновків в рішеннях Верховного Суду у яких вказала Третя особа - пункт 22) через неподібність предметів позовів, підстав позовів та правового регулювання спірних правовідносин, оскільки на відміну від предмету спору у цій справі - обсяги спожитого без підтвердженої номінації природного газу та його вартість:

- у справі № 911/653/17 предметом спору стали суми компенсації Оператору ГРМ (позивачу) вартості небалансу природного газу через несанкціонований відбір природного газу,

- у справах № 904/2092/17, № 904/5621/17 предметом спору стали дії з направлення повідомлень/актів про припинення газопостачання та вимоги відновити газопостачання, що припинене з підстав відсутності підтвердженої номінації на природний газ у заявленому періоді.

Отже неоднаковість предметів позовів у справах: № 904/2092/17, № 911/653/17 та № 904/5621/17; з позовом у цій справі, відповідна відмінність підстав позовів та суб`єктного складу у спорах у вказаних справах від підстав та суб`єктного складу у цій справі обумовило неоднакове правове регулювання правовідносин у наведених справах із правовідносинами у цій справі, а відповідно і неподібність правовідносин у справах № 904/2092/17, № 911/653/17 та № 904/5621/17 з правовідносинами у цій справі.

Суд також зазначає про помилковість аргументів скаржника про необхідність врахування судами у цій справі висновку Верховного Суду в постановах у справах № 904/2092/17, № 911/653/17 та № 904/5621/17, з урахуванням яких висновок про неправомірність дій Третьої особи щодо невидачі номінацій підлягає виключенню з мотивувальної частини оскаржуваної постанови як передчасний з підстав можливості дослідження обставини в цій частині у межах окремого позову, оскільки на цей висновок у справах № 904/2092/17, № 911/653/17 та № 904/5621/17 Третя особа послалась, виокремивши його із контексту судового рішення, не урахувавши викладеної в рішенні в кожній із названих справ правової позиції Верховного Суду стосовно кожних із спірних правовідносин та предметів спору.

27. У зв`язку із викладеним Суд дійшов висновку про не доведення Третьою особою необхідності врахування господарськими судами у цій справі висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладених в постановах: від 18.05.2020 у справі № 826/16697/17, від 12.09.2017 у справі № 826/10933/14, від 28.04.2020 у справі № 826/15568/16, від 10.04.2020 у справі № 808/954/17, від 06.03.2020 у справі № 803/13/16, від 26.06.2018 у справі № 803/1362/16; та висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 20.12.2018 у справі № 920/169/18, від 22.03.2018 у справі № 904/2092/17, від 20.02.2018 у справі № 911/653/17 та від 22.06.2018 у справі № 904/5621/17, оскільки не доведено подібності правовідносин у цих справах із правовідносинами у цій справі.

28. Водночас, щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 № 910/24257/16).

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі № 923/682/16.

При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин

Суд звертається до правової позиції, щодо послідовно та неодноразово викладалась Великою Палатою Верховного Суду в питанні визначення подібності правовідносин у судових рішеннях: пункт 60 постанови від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19), пункт 6.30 постанови від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, постанова від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц, постанова від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, пункт 5.5 від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г.

29. Таким чином у контексті наведеного відсутні підстави для висновку про те, що правовідносини у справі, що розглядається, та у справах, на які посилається Третя особа на обґрунтування підстав касаційного оскарження прийнятих у справі судових рішень (пункти 21, 22), є подібними.

30. Крім цього аргументи Третьої особи про неправильне застосування статей 202, 316, 319, 334, 509, 626, 714, 1212, 1213 ЦК України, статей 12, 13 Закону України "Про ринок природного газу", пункту 1 розділу 2 Правил постачання природного газу, глави 1 розділу 8 Кодексу газотранспортної системи, положень статей 76-79, частини третьої статті 238 ГПК України (пункт 21) по суті зводяться до заперечення встановлених судами фактичних обставин справи, з одночасним тлумаченням скаржником власної оцінки доказів та в цілому заперечення результату розгляду справи апеляційним (місцевим) господарськими судами.

31. Третя особа, мотивуючи підстави для касаційного оскарження судових рішень у цій справі також з посиланням на положення пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України, вказала на необхідність відступити від висновку щодо застосування норм права, а саме щодо застосування положень Розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 № 742-р "Про деякі питання опалювального сезону 2016/17 року" (далі - Розпорядження № 742-р), викладеного в постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 911/656/17 та від 14.05.2018 у справі № 926/680/17, оскільки наведеним розпорядженням, що не є актом цивільного законодавства, передбачено покладення на Третю особу спеціального нового обов`язку - видати номінації, тобто діяти на інших умовах, ніж визначені спеціальним актом - постановою Кабінету Міністрів України № 758 від 01.10.2015, порушується принцип свободи здійснення підприємницької діяльності, дозволяється втручання держави у функціонування ринку природного газу, має місце невідповідність нормам чинного законодавства про ринок природного газу та не містить посилання на наявність виняткового випадку, з яким пов`язане прийняття вказаного розпорядження.

32. Натомість, дослідивши наведені доводи касаційної скарги Третьої особи (пункт 31) та матеріали справи, Суд зазначає про відсутність підстав для відступу від висновків, викладених у постановах суду від 14.05.2018 у справі № 926/680/17, від 21.03.2018 у справі №911/656/17, з огляду на таке.

Так, у постанові суду від 14.05.2018 у справі №926/680/17 Верховний Суд зазначив:

"22. Також, згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 №742-р "Про деякі питання опалювального сезону 2016/2017" для забезпечення безперебійного постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії для бюджетних установ, релігійних та інших організацій, надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню ПАТ "НАК "Нафтогаз України" та постачальникам природного газу до початку опалювального сезону 2016/17 року (далі - опалювальний сезон) було доручено видати номінації теплогенеруючим і теплопостачальним організаціям відповідно до договорів, які укладені з ними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2016 №357 "Про затвердження Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії" та з дотриманням принципу недискримінації.

23. Отже, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" на підставі спеціальних підзаконних нормативних актів, якими є Положення та розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 №742-р "Про деякі питання опалювального сезону 2016/17 року", було зобов`язане видати номінації теплогенеруючим і теплопостачальним організаціям відповідно до договорів, які укладені між ними та постачати природний газ виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії, і це є обов`язком ПАТ "НАК "Нафтогаз України", а не правом."

У постанові від 21.03.2018 у справі № 911/656/17 Верховний Суд зазначив:

"53. Також, згідно пунктом 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 № 742-р "Про деякі питання опалювального сезону 2016/2017" для забезпечення безперебійного постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії для бюджетних установ, релігійних та інших організацій, надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню публічному акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та постачальникам природного газу до початку опалювального сезону 2016/17 року (далі - опалювальний сезон) було доручено видати номінації теплогенеруючим і теплопостачальним організаціям відповідно до договорів, які укладені з ними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2016 №357 "Про затвердження Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії" (Офіційний вісник України, 2016 рік, № 46, ст. 1666), та з дотриманням принципу недискримінації.

54. Отже, суди попередніх інстанцій вірно встановили, що ПАТ "НАК "Нафтогаз України" на підставі спеціального нормативного правового акту щодо опалювального сезону 2016/2017 року, яким є розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 №742-р "Про деякі питання опалювального сезону 2016/17 року" було зобов`язане видати номінації теплогенеруючим і теплопостачальним організаціям відповідно до договорів, які укладені між ними та постачати природний газ виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії, і це є обов`язком ПАТ "НАК "Нафтогаз України", а не правом."

33. Виходячи з аналізу суб`єктного складу правовідносин, які досліджувались судами у зазначених справах, однією з сторін у цих справах є АТ "НАК "Нафтогаз України". Суди, надаючи правову оцінку правовідносинам, які склались між АТ "НАК "Нафтогаз України" та іншими учасниками правовідносин, встановили, що такі правовідносини підлягають регулюванню положеннями Розпорядження № 742-р.

У цій справі одним з учасників правовідносин, які виникли щодо постачання газу, також є АТ "НАК "Нафтогаз України" (Третя особа), а зазначені відносини виникли у період дії положень Розпорядження № 742-р, якими прямо встановлено обов`язок Третьої особи видавати номінації, а відсутність таких номінацій прямо впливає на оцінку правовідносин, які виникають у сфері постачання газу у період дії зазначеного розпорядження.

34. Отже, застосовані апеляційним судом висновки у оскаржуваній постанові в частині аналізу Верховним Судом Розпорядження № 742-р щодо обов`язків з постачання природного газу Третьою особою є релевантними для цієї справи, а також узгоджуються з висновками Верховного Суду у постанові 09.10.2019 у справі № 922/1382/18 про наявність обов`язку видавати номінації Третьою особою, що є однією з гарантій безперебійного постачання виробнику теплової енергії природного газу з метою виробництва теплової енергії в опалювальний сезон (пункт 15).

35. Поряд з викладеним, Суд не розглядає зазначені скаржниками як підстави для касаційного оскарження та скасування судових рішень у цій справі, з посиланням на положення підпунктів "а", "б, "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, аргументи щодо порушеного в скаргах питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, аргументи щодо значного суспільного інтересу справи та її виняткового значення для скаржників, оскільки вказані аргументи, за приписами частини третьої статті 287 ГПК України, стосуються підстав та процесуальної можливості для касаційного оскарження судових рішень (з відкриттям касаційного провадження для здійснення їх касаційного перегляду) у певній категорії справ - судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятисот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Між тим справа, що переглядається, не є малозначною з огляду на ціну позову за вимогами про стягнення 97 297 782 грн 40 коп. та з вимогами про повернення майна на цю ж суму.

Водночас це питання Суд вирішив згідно з ухвалою від 24.12.2020, відкривши касаційне провадження за скаргами Позивача та Третьої особи на оскаржувані у цій справі судові рішення та призначивши її розгляд у відкритому судовому засіданні.

Суд також зазначає, що незгода із рішенням суду попередньої інстанції не означає його незаконність, як і не може вказувати на незаконність рішення його негативні наслідки для скаржників, оскільки настання цих наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь однієї із сторін є звичайним, передбаченим господарським процесом, наслідком. Подані ж касаційні скарги фактично зводяться до спроби переконати Суд у необхідності переглянути зміст рішень, ухвалених судами першої і апеляційної інстанцій, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законне рішення суду лише через незгоду з ним скаржника з підстав суб`єктивного тлумачення його як незаконного.

36. Відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо:

- після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом;

- після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

При цьому, зазначені норми процесуального права спрямовані на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

37. З огляду на викладене, враховуючи, що визначені Позивачем та Третьою особою підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшли свого підтвердження, Суд доходить висновку про наявність підстав для закриття провадження за касаційними скаргами:

- Позивача на рішення Господарського суду Харківської області від 30.06.2020 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.09.2020

- Третьої особи на ці ж самі судові рішення (в частині відмови у стягненні 97 297 782 грн 40 коп.) у цій справі.

38. Керуючись статтями 233, 234, 235 пунктами 4, 5 частини першої статті 296 ГПК України, Суд

УХВАЛИВ :

Закрити касаційне провадження за касаційними скаргами Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.09.2020 та рішення Господарського суду Харківської області від 30.06.2020 у справі № Б-23/75-02 (922/3026/19).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.В. Васьковський

Судді В.В. Білоус

С.В. Жуков