ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" лютого 2021 р. Справа№ 910/5521/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Мальченко А.О.
суддів: Чорногуза М.Г.
Агрикової О.В.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерна група «Арей»
на рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2020
у справі №910/5521/20 (суддя Паламар П.І.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерна група «Арей»
до Військової частини НОМЕР_1
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:
Начальник Центрального науково-дослідного інституту озброєння та військової техніки Збройних Сил України генерал-майор Чепков Ігор Борисович
про захист ділової репутації
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інженерна група «Арей» (далі ТОВ ІГ «Арей», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач) про визнання недостовірною та спростування інформації.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем в особі начальника Центрального науково-дослідного інституту озброєння та військової техніки Збройних Сил України генерал-майора Чепкова Ігора Борисовича (далі-третя особа) було поширено недостовірну інформацію стосовно позивача про те, що останній як головний виконавець державного замовлення не має необхідного досвіду з розробки та організації виробництва зразків БТОТ та відповідного виробничого обладнання, при цьому у головного виконавця немає повноцінного КБ та існують передумови щодо виникнення проблем при виготовленні ДЗ.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 у справі №910/5521/20 у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що за своїм характером та змістом застосовані у Додатку до листа ЦНДІОВТ ЗС України від 03.02.2020 висловлення є оціночними судженнями, оскільки не містять фактичних даних про дійсну неможливість здійснення позивачем господарської діяльності. Заявлені позивачем вимоги про визнання інформації недостовірною та її спростування не є належним у розумінні статті 16 ЦК України способом захисту порушених прав.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Інженерна група «Арей» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що висловлювання, використані у Додатку до листа відповідача є оціночним судженням, адже кожне з викладених суджень є фактичним, оскільки наявність відповідних фактів доводиться; у відповідача не було жодних підстав стверджувати в офіційному листі про відсутність необхідного досвіду у позивача, про відсутність конструкторського бюро та про наявність передумов щодо виникнення проблем при виготовленні дослідного зразка; як стверджує скаржник, поширена відповідачем інформація є оцінкою його професійної діяльності в рамках виконання дослідно-конструкторської роботи шифр «Вавілон» за державним контрактом, при цьому, відповідачем не надано доказів на підтвердження достовірності поширеної інформації.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерна група «Арей» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 у справі №910/5521/20, розгляд апеляційної скарги призначено на 02.12.2020, встановлено учасникам справи строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.
16.11.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та зазначає, що інформація, розміщена в аналізі військово-технічної політики стосовно позивача носить виключно службовий характер та не має на меті формування негативної думки щодо діяльності позивача; будь-яке судження, яке має оціночний характер, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права та не може бути предметом доказування у справі; позивач, вказуючи, що поширення недостовірної інформації завдало значної шкоди його діловій репутації, не навів доказів, які б це доводили; довідка позивача про наявність у нього працівників відповідно кваліфікації , які мають необхідні знання і досвід ще не є підставою для висновку, що у позивача наявне повноцінне конструкторське бюро; позивач, стверджуючи, що працівники, які входять до його штату є авторитетними спеціалістами у відповідній сфері, не підтвердив дане твердження жодним доказом.
Судове засідання 02.12.2020 не відбулось у зв`язку з перебуванням головуючого судді Мальченко А.О. у відпустці з 01.12.2020.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 розгляд апеляційної скарги призначено на 13.01.2021.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2021 у звязку з клопотанням позивача розгляд апеляційної скарги відкладено на 03.02.2021.
У судове засідання 03.02.2021 третя особа повторно не з`явилася та не забезпечила явку в засідання свого уповноваженого представника, про день, місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності третьої особи, враховуючи відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги за відсутності третьої особи.
У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача заперечив проти вимог апеляційної скарги з огляду на безпідставність та необґрунтованість її доводів, просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а судове рішення залишити без змін.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні у справі матеріали та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 200 ЦК України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.
За приписами статті 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією закон розуміє будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Статтею 4 Закону України «Про інформацію» встановлено, що суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень, а об`єктом інформаційних відносин є інформація.
Як зазначає позивач, останній, у межах державного оборонного замовлення, виконує дослідно-конструкторську роботу, шифр «Вавілон» за державним контрактом № 403/2/18-3 від 03.12.2018, укладеного між ним (виконавець) та Міністерством оборони України (замовник).
Листом ЦНДІ ОВТ ЗСУ № 189/1/391 від 03.02.2020 (Додаток «Загальний аналіз військово-технічної політики та забезпечення ключових елементів життєвого циклу озброєння та військової техніки в Збройних Силах України»), адресованим заступнику Міністра оборони України, відповідач в особі начальника Центрального науково-дослідного інституту озброєння та військової техніки Збройних Сил України генерал-майора Чепкова Ігора Борисовича (далі-третя особа) виклав відносно нього недостовірну інформацію наступного змісту:
«Головний виконавець не має необхідного досвіду з розробки та організації виробництва зразків БТОТ та відповідного виробничого обладнання;
У головного виконавця відсутнє повноцінне КБ;
Існують передумови щодо виникнення проблем при виготовленні ДЗ».
Посилаючись на те, що поширена відповідачем інформація не відповідає дійсності та порушує його права як виконавця за держаним контрактом №403/2/18-3 від 3 грудня 2018 р., позивач просив задовольнити позов, визнати інформацію про ТОВ «Інженерна група «Арей», поширену відповідачем стосовно :
- головний виконавець не має необхідного досвіду з розробки та організації виробництва зразків БТОТ та відповідного виробничого обладнання;
- у головного виконавця відсутнє повноцінне КБ;
- існують передумови щодо виникнення проблем при виготовленні ДЗ, недостовірною.
Водночас позивач просив зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію про нього, викладену у додатку «Загальний аналіз військово-технічної політики та забезпечення ключових елементів життєвого циклу озброєння та військової техніки в Збройних Силах України» до листа ЦНДІ ОВТ ЗСУ № 189/1/391 від 03.02.2020 шляхом відкликання зазначеного додатка до листа як такого, що містить недостовірну інформацію.
Як правильно встановлено та зазначено місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні, факт авторства та надсилання листа ЦНДІ ОВТ ЗСУ № 189/1/391 від 03.02.2020 з додатком «Загальний аналіз військово-технічної політики та забезпечення ключових елементів життєвого циклу озброєння та військової техніки в Збройних Силах України» Міністерству обороні України відповідачем визнаний та не заперечується.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги вважає необгрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, зважаючи на наступне.
Відповідно до статті 94 ЦК України, юридична особа, серед іншого, має право на недоторканність її ділової репутації.
Згідно з частиною 1 статті 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Частиною 1 ст.91 ЦК України встановлено, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.
Як зазначено у п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Виключення становить надане в ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» поняття ділової репутації, яке, однак, застосовується лише до правовідносин, на які поширюється цей Закон.
Зокрема, у п.6 інформаційного листа №01-8/184 від 28.03.2007 р. Вищим господарським судом України звернуто увагу на те, що приниженням ділової репутації суб`єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності, у зв`язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів. Зазначені дії завдають майнової та моральної шкоди суб`єктам господарювання, а тому ця шкода за відповідними позовами потерпілих осіб підлягає відшкодуванню за правилами статей 1166 та 1167 ЦК України. Положення цих норм щодо конкретних категорій поширювачів інформації можуть бути конкретизовані в окремих законах.
Зі змісту цього додатку до листа вбачається, що поширена інформація стосується декількох обставин, а саме того, що у головного виконавця немає необхідного досвіду з розробки та організації виробництва зразків БТОТ та відповідного виробничого обладнання; у головного виконавця відсутнє повноцінне КБ; існують передумови щодо виникнення проблем при виготовленні ДЗ.
В той же час, колегія суддів зазначає, що зі змістовного аналізу поширеної відповідачем інформації вбачається, що вказана інформація не дає негативної оцінки підприємницької, громадської, професійної та іншої діяльності, яку здійснювало чи здійснює Товариство з обмеженою відповідальністю «Інженерна група «Арей».
Спірна інформація не містить відомостей, що принижують ділову репутацію ТОВ «Інженерна група «Арей» з точки зору законів, моралі та звичаїв і можуть бути об`єктом моральної оцінки членів суспільства.
Пленумом Верховного суду України у п.18 Постанови №1 від 27.02.2009 роз`яснено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України та статті 10 ЦПК України, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності такої інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Так, відповідач зазначає, що військова частина НОМЕР_1 виконувала свої функції як установа, яка безпосередньо підпорядковується Міністерству оборони України. У засобах масової інформації, на різноманітних сайтах мережі Інтернет тощо інформація, стосовно проведення аналізу не розміщувалася. Така інформація носить характер внутрішньовідомчої, службової, і готувалася ним на виконання його статутних обов`язків.
В той же час, позивачем належним чином не доведено, що поширена відповідачем інформація дискредитує спосіб ведення чи результати господарської (підприємницької) діяльності ТОВ «Інженерна група «Арей» зокрема, а також те, що внаслідок поширення такої інформації знижується вартість його нематеріальних активів, відтак, недоведеним залишається порушення немайнових прав позивача внаслідок поширення вказаної інформації.
При цьому, твердження апелянта, що поширена інформація може призвести до припинення співробітництва між позивачем та замовником за державним контрактом, ґрунтується виключно на припущеннях позивача.
Разом з тим, відповідно до частини 1 та частини 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Отже, за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та висловлює ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істинною, або хибною, і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.
У п. 45 рішення Європейського суду з прав людини у справі «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України» від 02.06.2016 зазначено, що суд у своїй практиці розрізняє твердження щодо фактів та оціночні судження. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу довести правдивість оціночних суджень неможливо виконати і вона порушує свободу вираження поглядів як таку, що є фундаментальною частиною права, що охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі «Лінгенс проти Австрії», п. 46). Однак навіть у разі, якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від того, чи існує достатнє «фактологічне підґрунтя» для оспорюваного висловлювання, в іншому випадку воно буде надмірним (рішення у справі «Ліндон, Очаковський-Лоран та Жулі проти Франції», п. 55). Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення у справі «Бразільє проти Франції», заява № 71343/01, п. 37, від 11 квітня 2006 року), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення «Патурель проти Франції», заява № 54968/00, п. 37, від 22 грудня 2005 року).
Отже, чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, так як вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики. Оціночні судження не підлягають спростуванню.
Так, в даному випадку вбачається, що висловлення щодо проблемних питань розвитку ОВТ Сухопутних військ, а саме, що у головного виконавця не має необхідного досвіду з розробки та організації виробництва зразків БТОТ та відповідного виробничого обладнання; у головного виконавця відсутнє повноцінне КБ; існують передумови щодо виникнення проблем при виготовленні ДЗ, є оціночно-правовим судженням.
Зі спірного тексту вбачається, що автором не наголошувалось на чітко визначених фактах про неможливість здійснення позивачем господарської діяльності, а наводились загальні вислови, враховуючи, що чинне законодавство не містить конкретних мінімальних вимог щодо необхідного досвіду суб`єкта господарювання, наявності конкретного виробничого обладнання та критеріїв щодо повноцінності КБ.
Як було зазначено вище, відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію», якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь.
У даному випадку право на відповідь не потребує судового захисту, оскільки повністю залежить від волевиявлення позивача.
Як вбачається зі змісту п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», підставою для задоволення позову у справах зазначеної категорії є сукупність всіх обставин юридичного складу правопорушення, а саме: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. За відсутності однієї з наведених обставин підстави для задоволення позову відсутні.
Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог.
Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 у справі №910/5521/20 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерна група «Арей» має бути залишена без задоволення.
Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.
Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерна група «Арей» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 у справі №910/5521/20 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 у справі №910/5521/20 залишити без змін.
3. Матеріали справи №910/5521/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до ст.ст. 286-291 ГПК України.
Повний текст постанови складено 15.02.2021.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова