ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2021 р. м.Київ Справа№ 910/5118/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Дикунської С.Я.

Тищенко О.В.

за участю секретаря судового засідання Салій І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державної установи "Центр інфраструктури та технологій Міністерства внутрішніх справ України"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 08.09.2020 (підписано повний текст 08.09.2020)

у справі №910/5118/20 (суддя Стасюк С.В.)

за позовом Державної установи "Центр інфраструктури та технологій Міністерства внутрішніх справ України"

до Фізичної особи - підприємця Тимошевської Лілії Миколаївни

про стягнення 1 466,68 грн.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Державна установа "Центр інфраструктури та технологій Міністерства внутрішніх справ України" (надалі за текстом також - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Тимошевської Лілії Миколаївни (надалі за текстом також - відповідач) про стягнення 5 863,78 грн., з яких: 3 966,68 грн. основного боргу, 177,03 грн. 3 % річних, 319,46 грн. інфляційних витрат та 1 400,61 грн. пені.

Крім того, позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій позивач просив стягнути з відповідача 1 466,68 грн. заборгованості внаслідок неналежного виконання зобов`язань за Договором відповідального зберігання майна від 01.01.2018 № 21/18, яка була прийнята до розгляду судом першої інстанції, і в межах вимог за якою розглянуто спір.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати платежів за зберігання майна по Договору відповідального зберігання майна від 01.01.2018 № 21/18 у період з серпня 2018 по вересень 2018.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його постановлення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.09.2020 у справі 910/5118/20 у задоволенні позову Державної установи "Центр інфраструктури та технологій Міністерства внутрішніх справ України" до Фізичної особи-підприємця Тимошевської Лілії Миколаївни про стягнення заборгованості у розмірі 1 466,68 грн. - відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог мотивовано тим, що судом першої інстанції не встановлено факту порушення відповідачем Договору, а отже, право позивача на момент звернення із позовом не є порушеним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2020 у справі №910/5118/20 та задовольнити позовні вимоги про стягнення 1 466,68 грн. у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення щодо відмови у задоволенні позовних вимог, порушено норми матеріального права та неправильно застосовані норми процесуального права, рішення суду першої інстанції було ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Зокрема, скаржник посилався на те, що суд першої інстанції безпідставно, за відсутності належних доказів та відсутності винятковості випадку, не дослідив докази, а саме: Протоколи погодження договірної ціни від 01.01.2018, 01.09.2018 щодо розрахунків по заявленій заборгованості, не вірно вивчив докази по сплаченій заборгованості.

Також, за твердженням скаржника, суд першої інстанції зробив неправильний висновок щодо припинення зобов`язань зі спливом строку договору, оскільки, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 946 Цивільного кодексу України, продовження зберігання речі після встановленого договором строку зберігання надає зберігачеві право вимагати оплати зберігання речі за час її зберігання.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.10.2020 для розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноекотрейдінг" сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді Тищенко О.В., Кравчук Г.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2020 апеляційну скаргу Державної установи "Центр інфраструктури та технологій Міністерства внутрішніх справ України" - залишено без руху, надано скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків.

06.11.2020 від Державної установи "Центр інфраструктури та технологій Міністерства внутрішніх справ України" надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.11.2020, апеляційну скаргу Державної установи "Центр інфраструктури та технологій Міністерства внутрішніх справ України", у зв`язку з перебуванням судді Кравчука Г.А., у відпустці, передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Станік С.Р., судді: Тищенко О.В., Дикунська С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2020 поновлено Державній установі "Центр інфраструктури та технологій Міністерства внутрішніх справ України" пропущений процесуальний строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2020, відкрито апеляційне провадження у справі №910/5118/20, розгляд апеляційної скарги Державної установи "Центр інфраструктури та технологій Міністерства внутрішніх справ України" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2020 у справі №910/5118/20 ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвала Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2020 отримана позивачем згідно рекомендованого поштового повідомлення про вручення - 902 та 055, а відповідачем ухвалу не було отримано та повернуто, у звязку із закінченням терміну зберігання на адресу суду.

Приписами ч. 1 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Законом України №731-ІХ від 18.06.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", пункт 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2017 р., № 48, ст. 436) викладено в такій редакції:

"4. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином".

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України №731-ІХ від 18.06.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" визначено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)"№ 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Закон України №731-ІХ від 18.06.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" набрав чинності 17.07.2020.

Отже, з урахуванням пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України №731-ІХ від 18.06.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", який набрав чинності з 17.07.2020, строк на подання учасниками справи додаткових заяв та клопотань, заперечень на відзив - сплив, і на адресу Північного апеляційного господарського суду відповідні документи не надходили. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч. 3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та з метою мінімізації ризиків розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, колегія суддів дійшла висновку, що розгляд справи підлягає здійсненню у розумний строк з огляду на ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст. 2, 11, пункту 4 розділу Х Прикінцевих положень ГПК України.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 01.01.2018 між Центральною базою ресурсного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України, перейменованою згідно наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06.02.2020 № 104 у Державну установу "Центр інфраструктури та технологій Міністерства внутрішніх справ України", та Фізичною особою-підприємцем Тимошевською Лілією Миколаївною укладено Договір відповідального зберігання майна № 21/18 (надалі за текстом також - Договір), згідно пункту 1.1. якого позивач, як зберігач, зобов`язується за плату зберігати майно, яке йому передане відповідачем, як поклажодавцем, на відповідальне зберігання, і повернути це майно у схоронності, а поклажодавець зобов`язується оплачувати вказані послуги та забрати майно в порядку та на умовах визначених цим Договором.

Згідно пункту 2.1. Договору на зберігання передаються матеріально-технічні (майнові та/або транспортні) засоби - (авто електрообладнання, тощо) у кількості, що вказана а актах приймання-передачі майна.

Місцем зберігання майна встановлено нежиле, охоронюване приміщення, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Волинська, 26.

Згідно з пунктом 3.1. Договору сторони узгодили, що отримання майна зберігачем від поклажодавця здійснюється на підставі укладення акту приймання-передачі майна у двох примірниках, які підписуються уповноваженими на це сторонами матеріально-відповідальними особами.

Підпунктом 4.4.1. Договору визначений обов`язок поклажодавця оплатити зберігачу надані послуги.

Згідно з пунктом 7.1. Договору, цей Договір набирає чинності з моменту підписання його обома сторонами та діє до 31.03.2018.

Пунктом 9.1. Договору передбачено, що усі зміни до Договору дійсні лише при умові, якщо вони виконані у письмовій формі і підписані уповноваженими представниками сторін. Усі зміни та доповнення складаються у формі додаткових угод до Договору та являються його невід`ємною частиною.

Доказів укладення між сторонами додаткової угоди щодо зміни строку дії Договору чи пролонгації дії Договору після 31.03.2018 - сторонами не надано.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції встановив обставину, що з наданих позивачем доказів не вбачається, що станом на серпень та вересень 2018 року між сторонами існували договірні правовідносини щодо зберігання майна.

В матеріалах справи містяться протоколи погодження договірної ціни від 01.01.2018 та від 01.09.2018.

Згідно протоколу погодження договірної ціни від 01.01.2018, який є додатком до Договору, сторони визначили, що поклажодавець зобов`язується передати, а зберігач прийняти та забезпечити зберігання майна у кількості еквівалентній 99 європіддонам протягом одного календарного місяця у закритому сховищі.

Згідно з пунктами 5.1. та 5.2. Договору, сторони узгодили, що за результатами наданих послуг, зберігач складає, підписує і надсилає поклажодавцю до десятого числа кожного місяця наступного за звітним акт приймання-передачі наданих послуг, а поклажодавець, у разі відсутності заперечень щодо наданих послуг, зобов`язується підписати і повернути зберігачеві один примірник акту, який свідчить про надання послуг у повному обсязі за звітний місяць.

Відповідно до протоколу погодження договірної ціни від 01.09.2018, відповідач зобов`язується передати на зберігання строком на один календарний місяць 82 європіддони з вартістю послуги зберігання у закритому сховищі у розмірі 2 993,76 грн. та у відкритому сховищі у розмірі 1 945,86 грн. за один календарний місяць.

Згідно наявної в матеріалах справи копії акта виконаних робіт (наданих послуг) від 26.09.2018 № 18-240-240, який підписаний сторонами, протягом вересня 2018 року, позивач надав відповідачу на підставі Договору, послуги відповідального зберігання майна у відкритому та закритому сховищі на загальну суму 4 116,35 грн.

Разом з тим, позивач стверджує та на підтвердження чого надає виписки з розрахункового рахунку НОМЕР_1 відкритого у Державній казначейській службі України про те, що відповідач 01.10.2018 сплатив позивачу грошові кошти у сумі 3 966,70 грн. та додатково, 26.06.2020, перерахував грошову суму в розмірі 1 500,00 грн., а 25.06.2020 - перерахував грошову суму в розмірі 1 000,00 грн., що загалом становить 6 466,70 грн.

Отже, у поданій позовній заяві, позивач стверджує що за період з серпня по вересень 2018 року у відповідача виникла заборгованість щодо виконання Договору на загальну суму 7 933,38 грн., що підтверджується відповідними актами виконаних робіт.

01.10.2018 відповідач сплатив позивачу грошові кошти в сумі 3 966,70 грн.

Позивач надіслав відповідачу претензію від 09.01.2020 № 25-ЦБРЗ-12, в якій посилаючись на пункт 4 протоколу погодження договірної ціни від 01.09.2018, що є додатком до Договору, вимагав сплатити заборгованість, без вказання періоду її виникнення, у розмірі 3 966,68 грн.

Також, позивач вказував, що 25.06.2020 та 26.06.2020 відповідач перерахував на розрахунковий рахунок позивача грошові кошти в розмірі 1 000,00 грн. та 1 500,00 грн. відповідно.

З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості, що виникла згідно Договору відповідального зберігання майна від 01.01.2018 № 21/18 за період з серпня по вересень 2018 року, загалом у розмірі 1 466,68 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи п вилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України).

За приписами ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно статті 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інакше не встановлено договором або законом( стаття 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України, зобов`язання, що виникає між суб`єктами господарювання, визнається господарським зобов`язанням, а за змістом частини 2 цієї статті одним із видів господарського зобов`язання є майново-господарські зобов`язання.

Зокрема, відповідно до статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, серед іншого, із господарського договору та інших угод.

Зміст та умови Договору, а також аналіз господарсько-договірних зобов`язань, свідчать, що між сторонами виникли правовідносини пов`язані із зберіганням.

Відповідно до статті 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Поклажодавець на підставі підписаного сторонами акту наданих послуг та рахунку зобов`язується оплатити зберігачеві надані послуги до десятого числа кожного наступного місяця.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, акт виконаних робіт (наданих послуг) від 31.08.2018 № 18-232-232, в якому вказано про надання позивачем послуг відповідального зберігання майна у закритому сховищі протягом серпня 2018 року на загальну суму 2 993,76 грн., підписаний тільки представником зберігача (позивачем) та не містить підпису поклажодавця, а тому не є належним, допустими та достатнім доказом в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України надання та прийняття вказаних послуг на зазначену у акті суму.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачем, в розумінні приписів ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, факту передачі позивачем відповідачу майна за Договором, оскільки акту приймання-передачі, в розумінні статті 937 Цивільного кодексу України та пункту 3.1. Договору, а також будь-яких інших доказів на підтвердження приймання відповідачем майна на зберігання - позивачем не надано ні станом на момент вирішення спору судом першої інстанції, ні станом на момент апеляційного провадження у справі.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що акти звірки взаємних розрахунків сторін за періоди з 01.01.2018 по 30.09.2019 та з 01.01.2020 по 30.06.2020 - підписані лише зі сторони позивача та не містять жодного посилання на Договір, як на підставу виникнення грошових зобов`язань, а тому не є належними та допустимими доказами в розумінін приписів ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України в підтвердження наявності у відповідача існуючої, документально підтвердженої первинними дококументами заборгованості перед позивачем за Договором відповідального зберігання майна від 01.01.2018 № 21/18.

Доводи скаржника в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції безпідставно, за відсутності належних доказів та відсутності винятковості випадку, застосував приписи ст. 173, 174, 175, Господарського кодексу України та ст. 936, 937, 938 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин, що висновок суду щодо припинення зобов`язань зі спливом строку договору та те, що суд не вірно вивчив докази по сплаченій заборгованості - судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необґрунтовані, а також спростовуються наявними матеріалами справи.

Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги розрахунок позивача, згідно якого у відповідача наявний обов`язок сплатити існуючу заборгованість у розмірі 1 466,68 грн., виходячи з наступного розрахунку, наведеного в апеляційній скарзі - судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необґрунтовані, з огляду на наступне.

Так, позивач в обґрунтування заявленої до стягнення суми посилався на те, що за період серпень-вересень 2018 року позивачем нараховано заборгованість щодо виконання договору № 21/18 на загальну суму 7 933,38 грн., зокрема, на підставі акту виконаних робіт (надання послуг) № 18-232-232 від 31.08.2018 на суму 2 993,76 грн. та акту виконаних робіт (надання послуг) № 18-240-240 від 26.09.2018 на суму 4 939,62 грн., 01.10.2018 відповідачем погашено заборгованість в сумі 3 966,70 грн., 26.05.2020 погашено 1 500,00 грн., а 25.06.2020 - 1000,00 грн.; а отже, за розрахунком позивача, заборгованість складає 1 466,68 грн. (7 933,38 грн. - 3 966,70 грн. - 1 500,00 грн. - 1000,00 грн.).

Проте, з вказаними доводами суд апеляційної інстанції не погоджується та вважає їх такими, що спростовуються наявними матеріалами справи, оскільки як встановлено судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду, і що також вірно встановлено судом першої інстанції, акт виконаних робіт (наданих послуг) від 31.08.2018 № 18-232-232, в якому вказано про надання позивачем послуг відповідального зберігання майна у закритому сховищі протягом серпня 2018 року на загальну суму 2 993,76 грн., підписаний тільки представником зберігача (позивачем) та не містить підпису поклажодавця (відповідача), а тому не є належним, допустими та достатнім доказом в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України надання та прийняття вказаних послуг на зазначену у акті суму.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сума наданих послуг за актом виконаних робіт (наданих послуг) від 31.08.2018 № 18-232-232 в розмірі 2 993,76 грн. - не є підтвердженою сумою наданих та, відповідно, прийнятих відповідачем послуг з зберігання в розумінні вимог ст. статті 936 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим обумовлені ст.ст. 526, 946 Цивільного кодексу України підстави для їх оплати у заявленому до стягнення розмірі (в сумі 1 466,68 грн., як заявлено позивачем, і що узгоджується з приписами ст. 14 Господарського процесуального кодексу України) - відсутні.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем в обгрунтванян позовних вимог було подано виключно 2 акти: акт виконаних робіт (надання послуг) № 18-232-232 від 31.08.2018 на суму 2 993,76 грн., який не є належним, допустими та достатнім доказом в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України надання та прийняття вказаних послуг на зазначену у акті суму, та акт виконаних робіт (надання послуг) № 18-240-240 від 26.09.2018 на суму 4 939,62 грн., який обгрунтовано прийнято судом першої інстанції в якості належного доказу надання і прийняття послуг зберігання, а також обгрунтовано враховано здійнення відповідних оплат, які свідчать про погашення вартості послуг за актом виконаних робіт (надання послуг) № 18-240-240 від 26.09.2018 на суму 4 939,62 грн. та відсутність обумовленихзаконмо підстав для оплати акту виконаних робіт (надання послуг) № 18-232-232 від 31.08.2018, який не підписаний зі сторони відповідача. Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України як навправленння позивачем відповідачу вказаного акту, як не містять і заперечень відповідача на нього та/або визнання відповідачем боргу в межах заявлених позовних вимог.

Також, доводи скаржника про те, що в силу приписів п. 2.4 наказу Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 «Про затвердження положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» факт надання послуг може бути засвідчений й у разі, якщо його підпише лише замовник - судом апеляційної інстанції відхиляються з огляду на те, що вказане Положення визначає реквізити первинних документів, проте, факт здійснення господарської операції, її виконання і прийняття посвідчується підписом особи, як вираженням її волі на виникнення певних господарських зобов`язань, і що також є обов`язкоим реквізитом документа з огляду на наведені припис Положення.

Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції неправильно застосовано приписи ст. 946, 949 Цивільного кодексу України - судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необґрунтовані, з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 938 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Згідно з пунктом 7.1. Договору, цей Договір набирає чинності з моменту підписання його обома сторонами та діє до 31.03.2018.

Пунктом 9.1. Договору передбачено, що усі зміни до Договору дійсні лише при умові, якщо вони виконані у письмовій формі і підписані уповноваженими представниками сторін. Усі зміни та доповнення складаються у формі додаткових угод до Договору та являються його невід`ємною частиною.

Доказів укладення сторонами додаткової угоди щодо зміни строку дії Договору чи пролонгації дії Договору після 31.03.2018 - матеріали справи не містять, і таких доказів в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України не було надано ні суду першої інстанції станом на момент ухвалення оскаржуваного рішення, ні суду апеляційної інстанції станом на момент апеляційного провадження.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з наданих позивачем доказів не вбачається, що станом на серпень та вересень 2018 року між сторонами існували договірні правовідносини щодо зберігання майна.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції обгрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення з Фізичної особи-підприємця Тимошевської Лілії Миколаївни на користь Державної установи "Центр інфраструктури та технологій Міністерства внутрішніх справ України" заборгованості за Договором відповідального зберігання майна від 01.01.2018 № 21/18 у розмірі 1 466,68 грн.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції зазначає, що висновки суду ґрунтуються на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у вказаній справі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2020 у справі № 910/5118/20 за наведених скаржником доводів та мотивів апеляційної скарги.

Також, оскільки ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2020 було зупинено дію оскаржуваного рішення згідно з ч. 5 ст. 262 Господарського процесуального кодексу України, а за наслідками апеляційного розгляду справи судом винесено постанову, якою оскаржуване рішення залишається без змін, а тому дія оскаржуваного рішення підлягає поновленню.

Розподіл судових витрат

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України здійснив покладення судових витрат на сторін пропорційно задоволеним позовним вимогам, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Крім того, згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Державної установи "Центр інфраструктури та технологій Міністерства внутрішніх справ України" на Господарського суду міста Києва від 08.09.2020 у справі №910/5118/20 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2020 у справі № №910/5118/20 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Державною установою "Центр інфраструктури та технологій Міністерства внутрішніх справ України".

4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2020 у справі № №910/5118/20.

5. Матеріали справи № №910/5118/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді С.Я. Дикунська

О.В. Тищенко