номер провадження справи 17/153/20
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2021 Справа № 908/2283/20

м.Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі головуючого судді Корсуна В.Л. при секретарі судових засідань Шульгіній А.А. розглянувши матеріали справи

за позовною заявою: товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІ СОУЛ", 04073, м. Київ, вул. Семена Скляренка, буд. 15

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "ІНЖЕНЕРНО-ПРОЕКТНО-ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ "СПЕЦЗАХИСТ", 69002, м. Запоріжжя, вул. Запорізька, буд. 9, кв. 69

про стягнення 10 476 147,41 грн.

В судовому засіданні присутні представники:

від позивача: Семеренко С.О., ордер серії ЗП № 037478 від 04.11.20

від відповідача: Машко Г.І., ордер серії АР № 1030664 від 22.12.20

Приладишева Н.Г., ордер серії ЗП № 121422 від 16.11.20

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Запорізької області звернулось товариство з обмеженою відповідальністю "СІТІ СОУЛ" (далі ТОВ "СІТІ СОУЛ") з позовною заявою за вих. від 04.09.20 № 09/01 про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "ІНЖЕНЕРНО-ПРОЕКТНО-ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ "СПЕЦЗАХИСТ" (надалі ТОВ "ІПВК "СПЕЦЗАХИСТ") 8 886 331,79 грн. заборгованості за договором поставки від 19.11.18 № 191118.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки від 19.11.18 № 191118 в частині оплати поставленого 03.05.19 позивачем товару на загальну суму 9 534 240,00 грн. Враховуючи часткову оплату поставленого позивачем товару, останній просить суд з огляду на неналежне виконання грошового зобов`язання стягнути з відповідача: 7 534 240,00 грн. основного боргу, 1090751,99 грн. пені, 171 121,83 грн. 3 % річних та 90 217,97 грн. індексу інфляції.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.09.20, зазначену позовну заяву передано на розгляд судді Корсуну В.Л.

Ухвалою від 14.09.20 у справі № 908/2283/20 позовну заяву ТОВ "СІТІ СОУЛ" за вих. від 04.09.20 № 09/01 залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви та встановлено спосіб їх усунення.

На адресу суду 29.09.20 від позивача на виконання ухали суду від 14.09.20 у цій справі надійшла заява про усунення недоліків, в якій позивачем зазначено про наявність у ТОВ"СІТІ СОУЛ" оригіналів документів згідно з переліком доданих до позовної заяви документів.

Оскільки позивач усунув недоліки позовної заяви у строк встановлений судом, ухвалою від 05.10.20 судом прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у господарській справі № 908/2283/20 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 04.11.20 о 10 год. 30 хв.

28.10.20 до суду надійшов відзив за вих. від 28.10.20 на позовну заяву, за змістом якого відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та просить суд відмовити позивачу в задоволені позовних вимог посилаючись на наступне. 19.11.18 між ТОВ «Сіті Соул» та "ІПВК "СПЕЦЗАХИСТ" укладено Договір № 191118. Проте, як вказує позивач, жодної Специфікації до вказаного Договору, яка б визначала найменування продукції, її загальну кількість, ціну, оплату, тощо, і яка б становила невід`ємну частину такого Договору, між сторонами укладено та погоджено не було. Оскільки при укладенні договору, сторони не узгодили та не склали специфікацію, відповідач вважає, що сторони остаточно не визначили предмет договору, ціну товару та строк його оплати. У зв`язку із зазначеним, відповідач вважає, що зобов`язання в частині оплати товару за договором не є порушеними, а тому відсутні підстави для стягнення суми основного боргу, пені та інших штрафних санкцій. Також, відповідач не погоджується з вимогами позивача щодо стягнення пені за договором № 191118 від 19.11.18, оскільки такий договір взагалі не містив положень про пеню та її розмір. Крім того, відповідач зазначає, що позивачем претензію на адресу відповідача про оплату боргу направлено не за адресою реєстрації "ІПВК "СПЕЦЗАХИСТ", яка значиться в ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, внаслідок чого, вона і не могла бути розглянута відповідачем з метою врегулювання спору у досудовому порядку.

Ухвалою від 04.11.20 судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 02.12.20 о 10 год. 00 хв.

09.11.20 на адресу суду від ТОВ "СІТІ СОУЛ" надійшла заява за вих. від 05.11.20 № 0511/20 про забезпечення позову по справі № 908/2283/20 шляхом накладення арешту на грошові кошти, рухоме та не рухоме майно відповідача.

Ухвалою суду від 10.11.20 по справі № 908/2283/20 заяву ТОВ "СІТІ СОУЛ" за вих. від 05.11.20 № 0511/20 задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти товариства з обмеженою відповідальністю ТОВ "ІПВК "СПЕЦЗАХИСТ" в межах заявленої у позовній заяві суми - 8 886 331,79 грн. розміщених на всіх рахунках, які знаходяться в банківських установах, в т.ч., але не обмежуючись: р/р НОМЕР_1 в АТ "Укрексфімбанк" м. Київ, МФО 322313; р/р НОМЕР_2 в АТ "УкрСиббанк" м. Київ, МФО 351005 (IBAN НОМЕР_3 ) до моменту скасування заходів забезпечення позову визначеного ст. 145 ГПК України. В іншій частині заяви про забезпечення позову відмовлено.

11.11.20 ТОВ "ІПВК "СПЕЦЗАХИСТ" до суду подано заяву від 11.11.20, якою на виконання ухвали від 05.10.20 по справі № 908/2283/20 повідомлено, що жодного листування між сторонами по суті спору не відбувалось, внаслідок чого докази такого листування не надаються суду.

13.11.20 ТОВ "СІТІ СОУЛ" до суду подано відповідь на відзив за вих. від 13.11.20 № 1311/20, в якій позивачем зазначено, зокрема про таке. Всі без виключення Специфікації №№ 1, 2, 3, 4, 5, 6 до договору поставки № 191118 від 19.11.18 направлялись відповідачу разом з товаром, видатковими накладними на товар та іншими товаросупровідними документами. Як вбачається з тексту всіх без виключення видаткових накладних, складених на виконання умов договору та специфікацій, - місцем їх складання є м. Київ, після чого вони разом з товаром надавались представнику відповідача для передачі на підписання керівництву відповідача та повернення їх після підписання на адресу позивача. Практика взаємовідносин між позивачем та відповідачем склалась під час дії договору саме вищезазначеним чином. Не зважаючи на надання позивачем представнику відповідача разом із товаром Специфікації № 6 від 01.04.19, видаткових накладних, - після підписання видаткових накладних, в яких зазначено найменування товару, його кількість, одиниця виміру, ціна та загальна вартість, що повністю відповідає умовам Специфікації № 6, погодженої сторонами факсимільним зв`язком, відповідачем на адресу позивача було повернуто тільки видаткові накладні № 27, 28 від 03.05.19 без оригіналу Специфікації № 6 від 01.04.19. Незважаючи на неповернення Специфікації № 6, відповідачем товар фактично прийнято за кількістю, найменуванням та якістю. До моменту звернення позивача до суду з позовною заявою відповідач не висував на адресу позивача претензій щодо найменування, кількості, одиниці виміру, умовам постачання та строку оплати товару узгодженого сторонами до постачання за умовами Специфікації № 6 від 01.04.19. Також позивач зазначив, що відповідач у своєму відзиві вказує про нібито не погоджені сторонами строки оплати товару. Водночас, виходячи з такої позиції відповідача та враховуючи положення ч. 1 ст. 692 ЦК України, строк оплати за товар настав набагато раніше, ніж строк, зазначений в Специфікації № 6 (яку не підписано відповідачем), а саме: з 04.05.19. Крім того, позивач вказує на безпідставність тверджень відповідача про неможливість розгляду претензії позивача, оскільки останні суперечать домовленостям сторін викладених у п.10.10. Договору поставки № 191118 від 19.11.18.

17.11.20 на адресу суду від представника ТОВ "ІПВК "СПЕЦЗАХИСТ" надійшло клопотання без номеру від 12.11.20 про скасування заходів забезпечення позову вжитих ухвалою господарського суду Запорізької області від 10.11.20 у справі № 908/2283/20.

Ухвалою суду від 23.11.20 у задоволенні клопотання представника ТОВ "ІПВК "СПЕЦЗАХИСТ" від 12.11.20 про скасування заходів забезпечення позову у справі № 908/2283/20 відмовлено.

Судом у підготовчому засіданні 02.12.20 прийнято до розгляду подані сторонами у справі відзив на позовну заяву та відповідь на відзив.

У засіданнях 02.12.20 та 14.12.20 судом оголошувалась перерва на 14.12.20 та на 22.12.20 відповідно.

10.12.20 відповідачем до суду подано заперечення від 09.12.20 на відповідь на відзив. У вказаному запереченні відповідач просить суд: застосувати строк позовної давності у справі № 908/2283/20, у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі. Крім того, відповідач, вкотре заперечує укладення між сторонами Специфікації № 6 від 01.04.19 до договору поставки від 19.11.18 № 191118, та як наслідок вважає, що сторонами не обумовлено конкретного строку оплати товару (який є предметом спору у справі), а тому вказує, що ним зобов`язання за договором не порушено. Додаткового відповідач звертає увагу на те, що договором від 19.11.18 № 191118 не передбачена відповідальність у вигляді пені.

10.12.20 ТОВ "СІТІ СОУЛ" до суду подано заяву про збільшення позовних вимог від 10.12.20 № 1012/20, за змістом якої позивач просить суд стягнути з відповідача 10 476 147,41 грн. заборгованості, з якої: 7 534 240,00 грн. основного боргу, 2 558 069,17 грн. пені, 301 898,97 грн. 3 % річних та 81 939,27 грн. індексу інфляції.

22.12.20 представником ТОВ "ІПВК "СПЕЦЗАХИСТ" до суду подано клопотання про відкладення підготовчого засідання, яке обґрунтовано бажання відповідача провести з позивачем переговори щодо мирного врегулювання спору у справі.

У підготовчому засіданні 22.12.20, на підставі ст. 42, 46, 167 ГПК України, судом прийнято до розгляду: заяву ТОВ "СІТІ СОУЛ" про збільшення позовних вимог від 10.12.20 № 1012/20, проти прийняття якої не заперечив представник відповідача; заперечення ТОВ "ІПВК "СПЕЦЗАХИСТ" від 09.12.20, проти прийняття яких не заперечив представник позивача.

У засіданні 22.12.20 судом з`ясовано питання визначені ч. 2 ст. 182 ГПК України та роз`яснено учасникам справи право на укладення мирової угоди на будь-якій стадії судового процесу.

З огляду на те, що у підготовчому засіданні у справі № 908/2283/20 з`ясовано усі питання визначені ч. 2 ст. 182 ГПК України, судом на підставі п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України винесено ухвалу від 22.12.20 про закриття підготовчого провадження та призначення судового засідання для розгляду справи по суті на 12.01.21 об 11 год. 00 хв.

12.01.21 ТОВ "ІПВК "СПЕЦЗАХИСТ" до суду подано клопотання від 12.01.21 про долучення доказів та заперечення від 12.01.21 на заяву про збільшення позовних вимог, в якій відповідач просить суд, у разі визнання позовних вимог позивача щодо стягнення пені правомірним, при прийнятті рішення застосувати спеціальну позовну давність до вказаних вимог.

У судовому засіданні 12.01.21 судом оголошувалась перерва на 20.01.21 о 12:30 год.

20.01.21 представником ТОВ "СІТІ СОУЛ" через канцелярію суду подано заперечення на клопотання відповідача про залучення додаткових доказів.

20.01.21 представником ТОВ "ІПВК "СПЕЦЗАХИСТ" через канцелярію суду подано клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

Також 20.01.21 до суду надійшло клопотання ТОВ "ІПВК "СПЕЦЗАХИСТ" б/н від 19.01.21 про скасування вжитих ухвалою господарського суду від 10.11.20 у справі № 908/2283/20 заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти ТОВ "ІПВК "СПЕЦЗАХИСТ" в межах заявленої у позовній заяві суми 8 886 331,79 грн., розміщених на всіх рахунках, які знаходяться в банківських установах, в т.ч., але не обмежуючись: р/р НОМЕР_1 в АТ "Укрексфімбанк" м. Київ, МФО 322313; р/р НОМЕР_2 в АТ "УкрСиббанк" м. Київ, МФО 351005 (IBAN НОМЕР_3 ).

У судовому засіданні 20.01.21, з`ясувавши думку учасників справи та заслухавши доводи представників сторін, судом відмовлено представнику ТОВ "ІПВК "СПЕЦЗАХИСТ" у задоволені заяви за вих. від 19.01.21 про поновлення строку на подання доказів до матеріалів справи № 908/2283/20, про що судом винесено відповідну ухвалу.

Також у засіданні 20.01.21, на підставі положень ч. 2 ст. 207 ГПК України, судом залишено без розгляду клопотання відповідача щодо приєднання до матеріалів справи № 908/2283/20 в якості доказу копії роздруківки з електронної системи АТ "Укрпошта", копії відповіді з АТ "Укрпошта" від 16.01.21 № 8-20-14.

Відповідно до ст. 216 ГПК України судом у засіданні 20.01.21 оголошено перерву на 01.02.21 о 11 год. 00 хв.

Ухвалою суду від 25.01.21 у задоволенні клопотання керівника ТОВ "ІПВК "СПЕЦЗАХИСТ" б/н від 19.01.21 про скасування заходів забезпечення позову у справі № 908/2283/20 відмовлено.

У судовому засіданні 01.02.21, після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд перейшов до судових дебатів та надав право виступу з промовою (заключним словом) представнику позивача та відповідача.

У своїй промові представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, та у відповіді на відзив.

Представник відповідача у заключному слові проти позову заперечив повністю з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та у запереченні на відповідь на відзив.

Після судових дебатів, суд вийшов до нарадчої кімнати для ухвалення рішення.

У засіданні 01.02.21, після виходу з нарадчої кімнати, суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення. Представникам сторін повідомлено, коли буде складено повне рішення.

Всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, а також враховуючи пояснення сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

19.11.18 між товариством з обмеженою відповідальністю "СІТІ СОУЛ" (Продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "ІНЖЕНЕРНО-ПРОЕКТНО-ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ "СПЕЦЗАХИСТ" (Покупець) укладено договір поставки № 19118 (далі Договір), за умовами якого (п.1.1.) Постачальник зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у Договорі, поставити вогнезахисні матеріали виробництва svtBrandschuts (Німеччина), а Покупець зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у Договорі, прийняти і оплатити Продукцію.

Пунктом 1.2. Договору визначено, що найменування, одиниці виміру і загальна кількість Продукції, її номенклатура, ціни, строк поставки зазначені в Специфікації, яка є невід`ємною частиною Договору.

Згідно з п. 2.1. Договору, ціни на Продукцію договірні, вказані у Специфікації до Договору та включають вартість упаковки, тари і маркування.

Порядок проведення платежів сторонами визначено у розділі 3 Договору, відповідно до якого:

- п. 3.1. Валюта Договору і платежів - українська гривня (UАН);

- п. 3.2. Покупець зобов`язується здійснити оплату Продукції за Договором відповідно до специфікації; п. 3.3. Покупець здійснює всі платежі за Договором банківськими переказами грошових коштів в гривнях на поточний рахунок Постачальника, вказаний в ст. 11 Договору;

- п. 3.4. Датою платежу (завершення переказу) за Договором вважається дата зарахування грошових коштів на рахунок Постачальника;

- п. 3.5. Оплата послуг банківських установ з переказу коштів покладається на Покупця.

Згідно з п. 4.3 Договору, датою поставки вважається дата відвантаження Продукції.

Відповідно до п. 4.7. Договору, приймання Продукції здійснюється Покупцем у відповідності до супровідних документів, що надає Постачальник при відвантаженні Продукції: сертифікату якості (копії, завіреної Постачальником); рахунка-фактури (оригіналу); накладної на Продукцію в двох примірниках (оригіналу).

За умовами п. 4.8. Договору, право власності на Продукцію переходить від Постачальника до Покупця з моменту підписання Сторонами накладної на Продукцію, яка підтверджує виконання Постачальником свого зобов`язання щодо поставки Продукції.

Розділом 5 Договору визначено права та обов`язки Сторін.

Зокрема, обов`язку Покупця своєчасно та в повному обсязі сплачувати вартість поставленої Продукції, який передбачено у пп. 5.1.1. п. 5.1. Договору, кореспондує право Постачальника, закріплене у пп.5.3.1. п. 5.3. Договору, своєчасно та в повному обсязі отримувати плату за поставлену Продукцію.

Згідно з п. 9.1. Договору, він (Договір) набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє один рік з дати підписання Договору, а в частині оплати за поставлену Продукцію, - до повного розрахунку.

Закінчення терміну дії цього Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії терміну цього Договору, та виконання діючих зобов`язань (п.9.3 Договору).

У п. 10.9 Договору зазначено, що представники Сторін підтверджують, що мають усі дійсні і необхідні повноваження для підписання цього Договору, і надалі не можуть посилатися на відсутність у них таких повноважень на момент підписання цього Договору (у т.ч., специфікацій, доповнень, додаткових угод до цього Договору).

Відповідно до п. 10.10 Договору, повідомлення, що адресовані Покупцю або Постачальнику, вважаються направленими належним чином якщо вони: направлені за реквізитами, вказаними в цьому Договорі рекомендованим листом або кур`єрською службою із повідомленням про вручення адресату. Сторони визнають копії документів, отриманих за допомогою електронного зв`язку, але подальше отримання оригіналів обов`язкове.

Як свідчать матеріали цієї справи, позивачем на виконання умов договору поставки від 09.11.18 № 19118, 03.05.19 поставлено ТОВ "ІПВК "СПЕЦЗАХИСТ" товар на загальну суму 9 543 240,00 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими накладними від 03.05.19 № 27 на суму 5 569 440,00 грн. (т.1, арк. с. 36) та від 03.05.19 № 28 на суму 3 964 800,00 грн. (т.1, арк. с. 37), які підписані уповноваженою особою відповідача та засвідчені печаткою ТОВ "ІПВК "СПЕЦЗАХИСТ".

Згідно з випискою по особовому рахунку ТОВ "СІТІ СОУЛ" за 15.05.19 (т.1, арк. с. 44), 15.05.19 ТОВ "ІПВК "СПЕЦЗАХИСТ" на розрахунковий рахунок позивача перерахувало плату за вогнезахисний матеріал згідно договору від 19.11.18 № 191118 у сумі 2 000 000,00 грн.

27.11.19 ТОВ "СІТІ СОУЛ" на адресу відповідача (69037, м. Запоріжжя, вул. Заводська, 3), яка зазначена у розділі 11 Договору, цінним листом з описом вкладення (т.1, арк. с. 38-43) надіслано претензію за вих. від 25.11.19 № 8/11 про оплату боргу та штрафних санкції за договором поставки від 19.11.18 № 191118, а саме: 7 534 240,00 грн. основного боргу, 807 812,46грн. пені та 80 691,52 грн. 3 % річних.

Не здійснення відповідачем повного та своєчасного розрахунку з позивачем за товар поставлений за видатковими накладними від 03.05.19 № 27 та від 03.05.19 № 28 за договором від 19.11.18 № 191118 стало підставою для звернення ТОВ "СІТІ СОУЛ" до господарського суду з позовом про стягнення з ТОВ "ІПВК "СПЕЦЗАХИСТ" суми заборгованості: 7 534 240,00 грн. основного боргу, 1090751,99 грн. пені, 171 121,83 грн. 3 % річних та 90 217,97 грн. індексу інфляції.

З урахуванням заяви позивача про збільшення позовних вимог, предметом спору у цій справі, є вимоги ТОВ "СІТІ СОУЛ" про стягнення з ТОВ "ІПВК "СПЕЦЗАХИСТ" 10 476 147,41 грн. заборгованості за договором від 19.11.18 № 191118, з якої: 7 534 240,00 грн. основного боргу, 2 558 069,17 грн. пені, 301 898,97 грн. 3 % річних та 81 939,27 грн. індексу інфляції.

Вирішуючи спір у цій справі по суті спору суд виходив з наступного.

Статтею 174 Господарського кодексу України (ГК України) закріплено, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України (ГК України), майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України (ЦК України) з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Статтею 193 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічні положення закріплено у статтях 525, 526 ЦК України.

В силу ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Спірні правовідносини сторін виникли за договором від 19.11.18 № 19118, який за своє правовою природою є договором поставки.

Доказів визнання недійсним вказаного договору суду не надано та учасниками справи не повідомлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України закріплено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу приписів ч. 1 та ч. 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як свідчать наявні у матеріалах цієї справи видаткові накладні від 03.05.19 № 27 на суму 5 569 440,00 грн. (т.1, арк. с. 36) та від 03.05.19 № 28 на суму 3 964 800,00 грн., які підписані уповноваженими представниками сторін за договором від 09.11.18 № 191118 та засвідчені печатками юридичної особи позивача та відповідача, ТОВ "СІТІ СОУЛ" 03.05.19 передало, а ТОВ "ІПВК "СПЕЦЗАХИСТ" прийняло без зауважень та заперечень товар (відповідне найменування товару, його кількість, одиниці виміру, ціна вказана у видатковій накладній) на загальну суму 9 534 240,00 грн.

В ході розгляду цієї справи по суті представниками відповідача не заперечувався факт поставки позивачем та прийняття відповідачем без зауважень та заперечень щодо якості/кількості зазначеного вище товару за договором від 09.11.18 № 191118.

Умовами договору від 09.11.18 № 191118 та видатковими накладними від 03.05.19 № 27 та від 03.05.19 № 28 не передбачено строку оплати (отриманого) товару.

Як свідчать викладені сторонами у заявах по суті справи пояснення та надані докази, сторони за договором від 09.11.18 № 191118, ані до передачі товару за видатковими накладними від 03.05.19 № 27 та від 03.05.19 № 28, ані під час передачі товару за видатковими накладними відповідну Специфікацію до договору поставки від 09.11.18 № 191118 не підписали (не уклали).

Згідно з роз`ясненнями викладеними у абз. 1 п. 1.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» від 17.12.13 № 14, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, з припису ч. 1 ст. 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому, передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Також в Оглядовому листі Вищого господарського суду України від 29.04.2013 № 01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» зазначено, що строк виконання грошового зобов`язання, що випливає з правовідносин купівлі-продажу та поставки, встановлений спеціальною нормою ст. 692 ЦК України, та не може ставитися в залежність від звернення кредитора до боржника з вимогою в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 222 ГК України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду.

Матеріалами справи підтверджується наявність договірних відносин між позивачем та відповідачем щодо поставки продукції за договором від 09.11.18 № 191118 та її прийняття відповідачем за видатковими накладними від 03.05.19 № 27 на суму 5 569 440,00 грн. та від 03.05.19 № 28 на суму 3 964 800,00 грн.

Вказані видаткові накладні оформлені відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», містять такі обов`язкові реквізити, як: дату та підставу їх складання; назву підприємства, від імені якого складено документи і якому здійснюється поставка за цими накладними; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; особисті підписи в графі «відповідальна особа за здійснення господарської операції від постачальника» та «отримав» від покупця, та ці дані засвідчені відтисками печаток сторін позивача та відповідача.

Таким чином, видаткові накладні від 03.05.19 № 27 на суму 5 569 440,00 грн. та від 03.05.19 № 28 на суму 3 964 800,00 грн. є первинними документами, що підтверджують факт постачання товарів, та є самостійною підставою для виникнення обов`язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий за ними товар.

Разом з тим, враховуючи, що сторони за договором поставки від 09.11.18 № 191118 не обумовили строк оплати продукції поставленої позивачем відповідачу за видатковими накладними від 03.05.19 № 27 та від 03.05.19 № 28, суд виходить з того, що відповідач був зобов`язаний оплатити товар після його прийняття, що відповідає положенням ч. 1 ст. 692 ЦК України.

Проте, відповідач свої зобов`язання з оплати поставленого позивачем товару не виконав в повному обсязі, здійснивши часткову оплату в сумі 2 000 000,00 грн., що підтверджується банківською випискою по рахунку позивача за 15.05.19 (т. 1 а.с. 44) та не оспорювалось відповідачем, внаслідок чого заборгованість відповідача склала 7 534 240,00 грн.

Станом на час прийняття рішення по цій справі по суті спору, відповідач спірну суму основного боргу у розмірі 7 534 240,00 грн. не сплатив.

Отже, враховуючи вищевикладене, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов`язання з оплати поставленого позивачем товару, за спірними товарними накладними, як наслідок судом задовольняється позовна вимога ТОВ "СІТІ СОУЛ" до ТОВ "ІПВК "СПЕЦЗАХИСТ" про стягнення 7 534 240,00 грн. за договором поставки від 19.11.18 № 191118.

Залишаючи поза увагою доводи відповідача про те, що зобов`язання за договором щодо оплати товару не настало (через не укладення сторонами відповідної специфікації до договору, в якій погоджено такий строк), суд виходив з того, що відповідачем не враховано того факту, що наявність у відповідача зобов`язання щодо проведення платежів за отриманий товар випливає безпосередньо зі змісту ч. 1 ст. 692 ЦК України, а не ставиться в залежність від звернення до нього з окремою вимогою в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Також судом враховано, що обрання певного засобу правового захисту, у т.ч. і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 301 898,97 грн. 3 % річних та 81 939,27 грн. індексу інфляції. Детальні розрахунки 3 % річних та інфляційних позивачем додано до заяви за вих. від 10.12.20 № 1012/20 про збільшення позовних вимог.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України закріплено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунки позивача, суд зазначає, що останній правомірно здійснює нарахування 3 % річних з 04.05.19, оскільки відповідальність за неналежне виконання покупцем грошового зобов`язання з оплати поставленого йому 03.05.19 товару на загальну суму 9 534 240,00 грн. підлягає застосуванню в даному випадку починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, тобто з 04.05.19.

Разом з тим, кількість днів прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати поставленої 03.05.19 продукції на загальну суму 9 534 240,00 грн. за договором поставки від 19.11.18 № 191118 становить 11 днів, а не 12 днів, як вказує позивач, оскільки день сплати 2 000 000,00 грн. основного боргу - 15.05.19 не включається в період часу, за який здійснюється стягнення нарахувань передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у даному випадку є правомірним нарахування відповідачу:

- 8 620,00 грн. 3 % річних за період з 04.05.19 до 15.04.19 включно за порушення грошового зобов`язання у сумі 9 534 240,00 грн.;

- 292 495,34 грн. 3 % річних за період з 16.05.19 до 30.08.20 включно за порушення грошового зобов`язання у сумі 7 534 240,00 грн.

За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних підлягає частковому задоволенню у сумі 301 115,34 грн.

В іншій частині вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних судом відхиляється через необґрунтованість.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 81 939,27 грн. інфляційних втрат, які нараховані за період з червня 2019 р. по серпень 2020 р. за порушення грошового зобов`язання у сумі 7 534 240,00 грн., то вказані нарахування за розрахунком суду здійснені вірно. А тому, судом визнається законною та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі вимога позивача про стягнення з відповідача 81 939,27 грн. інфляційних втрат.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 2 558 069,17 грн. пені за загальний період з 04.05.19 по 30.08.20. Детальний розрахунок позивачем додано до заяви за вих. від 10.12.20 № 1012/20 про збільшення позовних вимог.

Із наданого розрахунку та змісту позовних вимог вбачається, що позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі подвійної облікової сватки НБУ виходячи з обсягу простроченого зобов`язання за договором із посилання на положення, ч.1, ч. 2 ст. 230, ч. 4, ч. 6 ст. 231, ч.3, ч. 6 ст. 232 ГК України, статте1 та 2 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та п. 6.4 Договору.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За наведеними вище положеннями ГК України господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

Нормативно-правове забезпечення сфери господарювання є однією з форм здійснення державою регулювання господарської діяльності. Водночас за змістом ст. 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» державна регуляторна політика у сфері господарської діяльності є спрямованою, зокрема, на зменшення втручання держави у діяльність суб`єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, та здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Так, за п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Таким чином, тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо підстав застосування відповідальності за порушення відповідачем грошового зобов`язання має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання такої відповідальності у господарських правовідносинах.

Стаття 231 ГК України регулює розмір штрафних санкцій таким чином: «Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі, якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов`язань, зазначених у ч. 2 цієї статті.

У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов`язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання - господарською організацією».

З аналізу положень ст. 231 ГК України вбачається, що нею передбачено можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, що мають імперативний характер (тобто, їх розмір не може бути змінений за згодою сторін та не залежить від їх волевиявлення), а також можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, розмір яких може бути змінений сторонами за умовами договору.

Так, ч. 2 ст. 231 ГК України визначає уніфікований розмір штрафних санкцій за певні види правопорушень (порушення вимог щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг), порушення строків виконання негрошового зобов`язання) у господарському зобов`язанні, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, якщо інше не передбачено законом або договором. Частина 3 цієї статті передбачає можливість законодавчого встановлення розміру штрафних санкцій і за інші види правопорушень у окремих видах господарських зобов`язань, перелічених у ч. 2 ст. 231 ГК України.

Частиною 4 ст. 231 ГК України законодавець передбачає застосування штрафних санкцій, у разі якщо їх розмір законом не визначено, у розмірі, визначеному умовами господарського договору, а також надає сторонам право встановлювати різні способи визначення штрафних санкцій, - у відсотковому відношенні до суми зобов`язання (виконаної чи невиконаної його частини) або у певній визначеній грошовій сумі, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Положення ч.6 ст. 231 ГК України регулюють виключно правовідносини сторін щодо їх відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, передбачаючи їх встановлення у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. На відміну від, наприклад, ч. 2 ст. 231 ГК України, у частині шостій цієї статті не вказано про застосування штрафної санкції у певному розмірі, а йдеться про спосіб її визначення.

Разом з тим, за ч. 2 ст. 343 ГК України, як спеціальною нормою, яка регулює відповідальність за порушення строків розрахунків, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також за статтями 1 та 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини, передбачено, зокрема, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій», частинами 14-16 ст. 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», ч. 2 ст. 36 Закону України «Про телекомунікації».

Таким чином, за змістом наведених вище положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. А у випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

У п. 6.1. Договору визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за Договором Сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та Договором.

Пунктом 6.4. Договору передбачено, що у випадку порушення строків проведення: розрахунків за Договором, Покупець сплачує суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, 100 % річних від простроченої суми, а також штраф у розмірі 100% від простроченої суми.

Отже, умови договору, зокрема п. 6.1 та 6.4., не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені за порушення грошового зобов`язання, а частина шоста ст. 231 ГК України також не встановлює конкретного розміру (відсотку) належної до стягнення пені, а лише встановлює порядок його визначення у договорі виходячи з облікової ставки Національного банку України та період, протягом якого може бути застосовано таку санкцію.

За таких обставин, відсутні підстави для застосування до відповідача такої міри відповідальності як договірна санкція - пеня, в наслідок чого позовні вимоги позивача в цій частині судом визнається необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволені позовних вимог позивача про стягнення з відповідача пені, судом питання про застосування спеціальної позовної давності за заявою відповідача не розглядається.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме у сумі 118 752,38 грн. покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 11, 13, 14, 15, 24, 73-80, 129, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ІНЖЕНЕРНО-ПРОЕКТНО-ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ "СПЕЦЗАХИСТ" (69002, м. Запоріжжя, вул. Запорізька, буд. 9, кв. 69, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІ СОУЛ" (04073, м. Київ, вул. Семена Скляренка, буд. 15, ) - 7 534 240 (сім мільйонів п`ятсот тридцять чотири тисячі двісті сорок) грн. 00 коп. основного боргу, 301 115 (триста одну тисячу сто п`ятнадцять) грн. 34 коп. 3 % річних, 81 939 (вісімдесят одну тисячу дев`ятсот тридцять дев`ять) грн. 27 коп. інфляційних втрат та 118 752 (сто вісімнадцять тисяч сімсот п`ятдесят дві) грн. 38 коп. судового збору. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено у апеляційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 253-285 ГПК України та п.п. 17.5. п. 1 Розділ ХІ "ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ" ГПК України.

Повне рішення складено 15.02.2021.

Суддя В.Л. Корсун