ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2021 р.Справа № 916/3571/20

Господарський суд Одеської області у складі:

судді Малярчук І.А.,

розглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін справу №916/3571/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансгалекс" (79031, м. Львів, вул.Скорини, 30, кв.32; поштова адреса: а/с 4729) до Фізична особа - підприємець Ясеновська Ольга Валентинівна ( АДРЕСА_1 ) про стягнення 49561,48грн., із яких 47000грн. основного боргу, 1282,86грн. три проценти річних, 1278,62грн. інфляційних втрат,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача, заяв, клопотань, процесуальні дії суду:

Позивач в обґрунтування позовних вимог у позові зазначив, що 19.12.2019р. між ФОП Ясеновською О.В. (експедитор) та ТОВ «Трансгалекс» (перевізник) було укладено транспортну заявку-договір №1912, за умовами якої перевізник зобов`язаний забезпечити перевезення вантажу, а саме - проволоки, масою 22 тони із завантаженням 20.12.2019р. Адреса завантаження, найменування вантажовідправника: Чехія. ZDB DRATOVNA a.s. gate no.2 Revolucna st. 735 81 Bohumim. Доставка та розвантаження вантажу мали відбутись у строк до 24.12.2019р. Адреса розвантаження: Україна, м. Одеса, найменування вантажоотримувача: ТОВ «Южметиз». Позивач стверджує, що свої зобов`язання по договору №1912 виконав у повному обсязі, що підтверджує міжнародною ТТН CMR №9520435 від 20.12.2019р., актом надання послуг від 23.12.2019р. №Z19-003142. Крім того, позивач вважає, що факт надання послуг відповідачу підтверджується рішенням Господарського суду Одеської області від 20.07.2020р. по справі №916/658/20 за позовом ФОП Ясеновської О.В. до ТОВ «Южметиз» про стягнення заборгованості, яким встановлено виконання зобов`язань з перевезення вантажу, що підтверджується ТТН CMR №9520435 від 20.12.2019р., а також актом №2412 від 24.12.2019р. здачі-прийняття робіт, в якому сторони підтвердили надання послуг з організації перевезення вантажу за маршрутом Богумін (Чехія)-Одеса (Україна). Позивач відзначає, що жодних претензій від відповідача по справі щодо здійснення перевезення не надходило, що виступає черговим свідченням належного виконання позивачем по справі взятих на себе зобов`язань. Натомість, відповідачем не оплачено на користь позивача послуги з перевезення.

Відповідач подав відзив на позов від 14.01.2021р. за вх.№925/21.

Згідно ч.1 ст.113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Між тим, положення ч.1 ст.251 ГПК України передбачають, що відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Виключень дана стаття не містить. Отже, строк на подання відповідачем відзиву на позов встановлюється виключно законом.

Так, ухвалу суду від 16.12.2020р. про відкриття провадження у справі відповідач отримав 24.12.2020р., про що свідчить наявне у справі поштове повідомлення про вручення від 28.12.2020р. за вх.№55602/20.

Строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати. Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день. Останній день строку триває до 24 години, але коли в цей строк слід було вчинити процесуальну дію тільки в суді, де робочий час закінчується раніше, строк закінчується в момент закінчення цього часу (ч.1 ст.115, ч.ч.1, 4, 6 ст.116 ГПК України).

Таким чином, строк для подання відповідачем відзиву на позов сплив 09.01.2021р.

Звідси, суд змушений констатувати, що відповідачем подано до суду відзив на позов 14.01.2021р. з пропуском строку, встановленого для його подання.

Положення ч.ч.1, 2 ст.118 ГПК України встановлюють, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Положення ст.119 ГПК України не дозволяють суду за своєю ініціативою поновлювати пропущений процесуальний строк, встановлений законом, така процесуальна дія суду може бути виключно наслідком розгляду відповідного клопотання заявника.

Від відповідача до суду не надходило клопотань про поновлення строку на подання до суду відзиву на позов. За таких обставин, суд залишає без розгляду відзив ФОП Ясеновської О.В. від 14.01.2021р. за вх.№925/21 по суті позовних вимог.

Поряд із цим у відзиві від 14.01.2021р. за вх.№925/21 відповідач виклав клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності. На подання даного клопотання до суду строки законом не визначені.

В обґрунтування заявленого клопотання відповідач послався на положення ст.926 ЦК України, ст.32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення, зазначив, що термін позовної давності припинився з моменту пред`явлення позивачем претензії б/н від 05.05.2020р., яку було отримано відповідачем 08.05.2020р. Відтак, згідно п.3 ст.32 Конвенції, продовження терміну позовної давності з моменту пред`явлення (отримання) претензії, та новий строк позовної давності регулюється законодавством суду, що розглядає справу, тобто внутрішнім законодавством України. Відповідач зазначає також, що відповідно до ст.222 ГК України загальний строк розгляду претензії становить один місяць з дня її одержання, тобто строк розгляду претензії позивача закінчився 08.06.2020р. Крім того, відповідач вказує, що відповідно до ст.315 ГК України для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк. Положення наведеної статті ГКУ повністю кореспондується із ст.168 Статуту автомобільного транспорту УРСР, відповідно до якого позови автотранспортних підприємств і організацій вантажовідправникам, вантажоодержувачам і пасажирам, що випливають з цього Статуту, можуть бути пред`явлені відповідно до встановленої підвідомчості або підсудності в арбітраж або суд протягом 6 місяців. Із викладеного, відповідач дійшов висновку, що, оскільки строк розгляду претензії сплинув 08.06.2020р., строк позовної давності у півроку, що встановлений законодавством до вимог позивача сплинув 08.12.2020р.

Так, відповідачем не додано до справи доказів надсилання позивачу клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності, але суд враховує, що положення ст.ст.169, 170 ГПК України, які визначають порядок подання сторонами та розгляду судом заяв з процесуальних питань, не зобов`язують заявників надсилати такі заяви іншим учасникам справи на стадії судового розгляду справи.

Наразі, позивач не скористався своїм правом на ознайомлення з матеріалами справи.

Європейський суд з прав людини у п.41 свого рішення від 03.04.2008р. у справі "Пономарьов проти України", зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

При цьому, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989р. у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Так, положення ч.1 ст.248 ГПК України визначають, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, враховуючи, вжиті судом заходи із забезпечення сторонам достатніх строків для висловлення власних позицій, суд, зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, дійшов висновку в контексті гарантій ст.6 ратифікованої Україною Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року щодо розумного строку розгляду справи, про необхідність розгляду справи по суті за наявними матеріалами, з огляду ще й на те, що строк розгляду справи закінчується 15.02.2021р.

Ухвалою суду від 16.11.2020р. відкрито провадження у справі №916/3571/20, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Так, у позові позивачем заявлено до суду клопотання про витребування у Господарського суду Одеської області матеріалів судової справи № 916/658/20 за позовом ФОП Ясеновська О.В. до ТОВ «Южметиз» про стягнення 50000грн.

Учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання (ч.ч.1, 2, 3 ст.81 ГПК України).

Вказане клопотання позивача задоволенню судом не підлягає, оскільки позивач не зазначив заходи, яких він вжив для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

За клопотанням від 04.01.2020р. за вх.№43/21 позивач подав до суду оригінали доказів, поданих ним до справи у копіях. Вказані оригінали судом оглянуто та вони будуть повернуті позивачу після завершення розгляду даної справи.

31.12.2020р. за вх.№35077/20 відповідач подав до справи заяву про ознайомлення з матеріалами справи, однак, за невідомих суду причин не з`явився до суду для ознайомлення з матеріалами справи.

Заява відповідача від 31.12.2020р. за вх.№35054/20 про ознайомлення з матеріалами справи була задоволена.

Зміст спірних правовідносин, фактичні обставини справи та докази, на підставі яких судом встановлені обставини справи:

19.12.2019р. між ФОП Ясеновською О.В. (експедитор) та ТОВ «Трансгалекс» (перевізник) було укладено заявку-договір №1912, за умовами якої сторони домовились про наступне. Позивач зобов`язався здійснити перевезення проволоки, масою 22 тони із завантаженням 20.12.2019р. Адреса завантаження, найменування вантажовідправника: Чехія. ZDB DRATOVNA a.s. gate no.2 Revolucna st. 735 81 Bohumim. Доставка та розвантаження вантажу мали відбутись у строк до 24.12.2019р. Адреса розвантаження: Україна, м. Одеса, найменування вантажоотримувача: ТОВ «Южметиз». Сума фрахта: 47000грн. Умови оплати: оплата вартості перевезення - протягом 10-15 днів по наданню оригіналів документів.

Перевезення на виконання умов заявки-договору №1912 позивач здійснив за CMR №9520435 від 20.12.2019р.

Також 23.12.2019р. між ФОП Ясеновською О.В. та ТОВ «Трансгалекс» було підписано акт надання послуг №Z19-003142, в якому сторони визначили, що товариство надало підприємцю транспортні послуги по маршруту Богумин - Одеса на загальну суму 47000грн. В акті наявне посилання на рахунок №Z19-003142 від 23.12.2019р. У рахунку, що доданий до справи, ідентичні вказаному акту відомості стосовно наданих послуг та їх вартості.

Також позивач подав до справи роздруківку з Єдиного державного реєстру судових рішень щодо рішення Господарського суду Одеської області від 20.07.2020р. по справі №916/658/20 за позовом ФОП Ясеновської О.В. до ТОВ «Южметиз» про стягнення 50000грн., стосовно якого визначено дату набрання ним законної сили 11.08.2020р. Так, рішенням суду від 20.07.2020р. по справі №916/658/20 встановлено факт надання ФОП Ясеновською О.В. на користь ТОВ «Южметиз» на виконання умов укладеного між ними заявки-договору №1912 від 19.12.2019р. послуг транспортного експедирування на загальну суму 50000грн., що підтверджується, зокрема, ТТН CMR №9520435 від 20.12.2019р.

Крім того, до справи подано експрес-накладну від 19.02.2020р. №6968, відправником за якою є «ГАЛЕКСПРЕС ПП», назву одержувача вона не містить, як і не містить підписів про отримання відправлення. Так, «ГАЛЕКСПРЕС ПП» не є стороною даного спору. За даною накладною не зрозуміло яку саме кореспонденцію направляли. Позаяк, вказана експрес-накладна не приймається судом в якості доказу.

Позивач подав до справи претензію від 05.05.2020р., адресовану відповідачу, про оплату заборгованості в сумі 47000грн.

Також на підтвердження доказів її надсилання подав до справи фіскальний чек Укрпошти від 05.05.2020р. , із якого не вбачається, що кореспонденцію надіслано ФОП Ясеновській О.В., з огляду на що цей фіскальний чек не може слугувати доказом надсилання позивачем відповідачу претензії від 05.05.2020р.

Листом від 16.11.2020р. позивач надіслав відповідачу ТТН CMR №9520435 від 20.12.2019р., акт надання послуг №Z19-003142 від 23.12.2019р., рахунок №Z19-003142 від 23.12.2019р. Доказом надсилання вказаного листа слугують накладна Укрпошти №959 від 16.11.2020р., опис вкладення у цінний лист від 16.11.2020р.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши пояснення представника позивача, його мотивовану оцінку кожного аргументу щодо наявності підстав для задоволення позову, проаналізувавши нижченаведені норми чинного законодавства, суд дійшов наступних висновків.

Перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюється договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них (ч.1 ст.908, п.1 ч.2 ст.908 Цивільного кодексу України).

Частини 1, 2, 3 ст.909 Цивільного кодексу України визначають, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.916 ЦК України за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата. Плата за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти, що здійснюється транспортом загального користування, визначається за домовленістю сторін, якщо вона не встановлена тарифами, затвердженими у встановленому порядку.

Згідно ч.ч.1, 2, 3 ст.307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень. Вантажовідправник і перевізник у разі необхідності здійснення систематичних впродовж певного строку перевезень вантажів можуть укласти довгостроковий договір, за яким перевізник зобов`язується у встановлені строки приймати, а вантажовідправник - подавати до перевезення вантажі у погодженому сторонами обсязі.

Положеннями ч.ч.1, 2 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч.1, 2 ст.73, ч.ч.ч.1, 3 ст.74 ГПК України).

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.76, ч.1 ст.77, ч.ч.1, 2 ст.79 ГПК України).

Таким чином, як встановлено судом вище, 19.12.2019р. між ФОП Ясеновською О.В., яку у договорі визначено експедитором, та ТОВ «Трансгалекс» (перевізник) було укладено заявку-договір №1912, за умовами якої перевізник зобов`язався здійснити перевезення товару з м. Богумі (Чехія) до м. Одеса (Україна) у строк до 24.12.2019р. Вантажоотримувачем у договорі визначено ТОВ «Южметиз». Вартість перевезення сторони договору №1912 від 19.12.2019р. погодили у сумі 47000грн. Також у договорі №1912 від 19.12.2019р. узгоджено, що оплата здійснюється протягом 10-15 днів по наданню оригіналів документів.

Таким чином, між сторонами спору укладено саме договір перевезення, безвідносно до того, у якому статусі відповідач виступає у договірних відносинах з іншими особами, у т.ч. з вантажоотримувачем.

Наразі, сторони не погоджували у договорі на перевезення вантажів №1912 від 19.12.2019р., що оплата за послуги перевезення буде здійснена іншою особою, а не ФОП Ясеновською О.В.

Перевезення на виконання умов заявки-договору №1912 позивач здійснив за CMR №9520435 від 20.12.2019р.

Також 23.12.2019р. між ФОП Ясеновською О.В. та ТОВ «Трансгалекс» було підписано акт надання послуг №Z19-003142, в якому сторони визначили, що товариство надало підприємцю транспортні послуги по маршруту Богумин - Одеса на загальну суму 47000грн. В акті наявне посилання на рахунок №Z19-003142 від 23.12.2019р. У рахунку, що доданий до справи, ідентичні вказаному акту відомості стосовно наданих послуг та їх вартості.

Таким чином, відповідач, підписавши акт підтвердив факт отримання від позивача послуг з перевезення вантажу за договором на перевезення вантажів №1912 від 19.12.2019р. у повному обсязі, позаяк, у нього виник обов`язок оплатити вказані транспортні послуги. При цьому матеріали справи не містять доказів того, що відповідач оплатив позивачу вартість здійсненого перевезення.

За таких умов, так як судом встановлено наявність заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 47000грн., суд має розглянути заяву відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч.1 ст.256, ч.1 ст.257, ч.1 ст.258 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.926 ЦК України позовна давність, порядок пред`явлення позовів у спорах, пов`язаних з перевезеннями у закордонному сполученні, встановлюються міжнародними договорами України, транспортними кодексами (статутами).

Так, згідно ч.ч.1, 2 ст.1 Конвенція про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956р. вона застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін. Для цілей цієї Конвенції "транспортний засіб" означає автомобілі, автопоїзди, причепи і напівпричепи як це визначено в статті 4 Конвенції про дорожній рух від 19 вересня 1949 року.

За положеннями ст.4 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956р. договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.

Положення ч.ч.1,2, 3 ст.32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956р. передбачають, що термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця Конвенція, встановлюється в один рік. Однак, у випадку навмисного правопорушення або такого неналежного виконання обов`язків, яке згідно законодавства, що застосовується судом або арбітражем, який розглядає справу, прирівнюється до навмисного правопорушення, термін позовної давності встановлюється в три роки. Відлік терміну позовної давності починається: a) у випадку часткової втрати чи пошкодження вантажу, або прострочення в доставці - з дня доставки; b) у випадку втрати всього вантажу - з тридцятого дня по закінченню узгодженого терміну доставки, або, за відсутності такого терміну, - з шістдесятого дня після прийняття вантажу перевізником для перевезення; c) у всіх інших випадках - по закінченню тримісячного терміну з дня укладання договору перевезення. День початку відліку терміну позовної давності у термін не зараховується. Пред`явлення претензії в письмовій формі припиняє відлік терміну позовної давності до того дня, коли перевізник у письмовій формі відхилив претензію і повернув додані до неї документи. У випадку часткового визнання претензії відлік терміну позовної давності відновляється лише стосовно тієї частини претензії, яка залишається предметом спору. Тягар доказу факту отримання претензії або відповіді на неї, а також повернення документів, лежить на стороні, яка посилається на ці факти. Відлік терміну позовної давності не призупиняється внаслідок пред`явлення подальших претензій на тій ж підставі. За умови дотримання положень пункту 2 вище, подовження терміну позовної давності регулюється законодавством суду або трибуналу, що розглядає справу. Це законодавство також регулює нове набуття позовних прав.

Отже, як встановлено судом вище, позивач не довів суду належними доказами факту надсилання відповідачу претензії від 05.05.2020р., звідси, порядок обрахунку та строки позовної давності за вказаним позовом мають бути обраховані за положеннями Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956р.

Таким чином, ч.1 ст.32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956р. встановлює річний термін позовної давності. Відлік якої у спірних правовідносинах починається по закінченню тримісячного терміну з дня укладення договору перевезення. Отже, відлік строку позовної давності розпочався 20.03.2020р., так як договір-заявку №1912 на перевезення вантажів укладено сторонами спору 19.12.2019р., та закінчиться 20.03.2021р. Згідно відбитку штемпеля поштового відділення позов здано позивачем до поштового пересилання 09.12.2020р., а до суду позов фактично надійшов 14.12.2020р. та був зареєстрований за вх.№3692/20. Тобто, за даних обставин, позивачем не пропущено строк позовної давності для пред`явлення до суду позову у даній справі, внаслідок чого клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин задоволенню судом не підлягає.

Враховуючи викладене, позовна вимога позивача про стягнення з відповідача 47000грн. заборгованості по договору-заявці №1912 на перевезення вантажів від 19.12.2019р. підлягає судом задоволенню у повній мірі.

Також позивачем на суму основного боргу нараховано до стягнення з відповідача 1282,86грн. три проценти річних за період з 09.01.2020р. по 06.12.2020р., 1278,62грн. втрат від інфляції за період з січня по жовтень 2020р.

Згідно ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наведені позивачем у позові розрахунки трьох процентів та суми втрат від інфляції, суд встановив їх вірність, внаслідок чого позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 1282,86грн. три проценти річних за період з 09.01.2020р. по 06.12.2020р., 1278,62грн. втрат від інфляції за період з січня по жовтень 2020р. підлягають задоволенню.

У позові позивач зазначив про понесення ним витрат на судовий збір в сумі 2102грн., та орієнтовний розмір адвокатських витрат в сумі 10000грн.

04.01.2020р. за вх.№50/21 позивач подав до справи заяву про намір подати докази про понесені витрат на правничу допомогу.

Заявою від 02.02.2021р. за вх.№2915/21 позивачем подано до суду докази понесення витрат на правову допомогу, заявлено клопотання щодо вирішення питання про стягнення з відповідача на користь позивача 9984,50грн. витрат на правову допомогу.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивач подав до справи договір про надання правової допомоги №20/31 від 10.11.2020р., укладений між АО «Люрц» та ТОВ «Трансгалекс», згідно п.1.1. якого в порядку та на умовах, визначених договором, адвокатське об`єднання зобов`язується надавати на підставі звернення клієнта, правову допомогу, а саме: представляти інтереси Клієнта та вести від імені Клієнта справи, в тому числі судові спори, у судах усіх інстанцій, передбачених законодавством України, зокрема але не виключно у місцевих (районні, районні у містах, міських, міськрайонних, господарських судах, адміністративних судах, а також інших судах) апеляційних (апеляційних судах областей, господарських судах АРК та областей, адміністративних апеляційних судах, а також інших судах), Верховному Суді, в усіх державних органах України, в т. ч. органах Державної податкової служби, органах Державної митної служби, прокуратури, поліції, інших правоохоронних органах, органах місцевого самоврядування, державної виконавчої служби, а також перед іншими підприємствами, установами і організаціями іншими суб`єктами.

Відповідно до п.3.1. договору про надання правової допомоги №20/31 від 10.11.2020р. клієнт оплачує послуги адвокатського об`єднання, передбачені в розділі 1 цього договору у розмірі, визначеному цим договором, актах приймання-передачі наданих послуг, інших документах, підписаних сторонами договору. Клієнт здійснює оплату адвокатському об`єднанню протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту набрання рішенням суду, винесеним за результатами розгляду справи, стороною у якій виступає клієнт, законної сили. Клієнт може достроково виконувати взяті на себе за цим договором зобов`язання з оплати, чи вносити передоплату на підставах та в порядку, які визначені за власним розсудом клієнта, чи за домовленістю сторін цього договору.

Згідно п.п.6.1., 6.2. договору про надання правової допомоги №20/31 від 10.11.2020р. договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами. Строк договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.6.1. договору та закінчується в момент повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

01.12.2020р. між АО «Люрц» та ТОВ «Трансгалекс» було укладено додаткову угоду №2 до договору про надання правової допомоги №20/31 від 10.11.2020р., згідно умов якої вона визначає порядок оплати юридичних послуг (гонорару) адвокатського об`єднання за надання правової допомоги у спорі про стягнення заборгованості з ФОП Ясеновської О.В. за надані транспортно-експедиційні послуги згідно заявки-договору №1912 від 19.12.2019р. Гонорар (вартість послуг) за підготовку документів та ведення справи у судових органах становить 10000грн. Остаточний розмір гонорару (вартість послуг) за ведення справи визначається сторонами у акті виконаних робіт чи іншому аналогічному документі. Оплата гонорару (наданих послуг) здійснюється протягом 30-ти днів з дня підписання сторонами акту виконаних робіт чи іншого аналогічного документу. Клієнт може оплатити гонорар авансом. Клієнт також бере на себе зобов`язання по оплаті судових витрат (в тому числі, але не виключно, судового збору, витрат на проведення судових експертиз тощо). Надана правова допомога фіксується в акті приймання-передачі наданої правової допомоги, чи іншому аналогічному документі, який підписується Сторонами та скріплюється печатками (за наявності) (п.п.1, 2, 3, 6.1. додаткової угоди).

Крім того, у справі наявний ордер №1056990 від 02.12.2020р. та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №000686 від 08.09.2017р. на ім`я адвоката Венглевського Б.Б.

Разом з тим слід зазначити, що наявний в матеріалах справи акт від 28.01.2021р., а також встановлений у додатковій угоді №2 від 01.12.2020р. фіксований розмір адвокатських послуг у вигляді твердої грошової суми - 10000грн. не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на послуги адвоката у такому розмірі, адже розмір таких витрат має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Разом із тим згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України); визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ч.ч.1, 3 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.1, 2, 3, 4, 5, 6 ст.126 ГПК України).

Положення п.2 ч.1, ч.4 ст.129 ГПК України передбачають, що судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Між тим, як зазначила Об`єднана палата Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019р. по справі №922/445/19, загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, до справи подано акт приймання-передачі наданих послуг від 28.01.2021р., підписаний АО та позивачем, в якому зазначено, що АО з 01.12.2020р. по 28.01.2021р. надало клієнту правову допомогу відповідно до договору про надання правової допомоги №20/31 від 10.11.2020р. та додаткової угоди №2 від 01.12.2020р. у спорі про стягнення заборгованості з ФОП Ясеновської О.В. за надані транспортно-експедиційні послуги згідно заявки-договору №1912 від 19.12.2019р. по справі № 916/3571/20. Розбивка по сумам у акті наведена наступна: зібрання в клієнта документів та їх аналіз (2 години) - 2102грн.; опрацювання законодавчої бази та аналіз судової практики зі спірного питання (1,5 години) - 1576,50грн.; консультування клієнта щодо перспектив позасудового врегулювання спору та підготовка вмотивованої претензії щодо оплати боржником заборгованості, організація у поштовому порядку направлення останньої на юридичну адресу відповідача, консультування клієнта з приводу розгляду справи судом та порядку примусового виконання рішення суду (2 години) - 2102грн.; підготовка позовної заяви та розрахунку 3% річних та інфляційних втрат; підготовка платіжного доручення щодо оплати судового збору. Підготовка примірника позовної заяви та організація у поштовому порядку направлення останньої на юридичну адресу (4 години) - 4204грн. Загалом сума витрат зазначена у розмірі 9984,50грн.

Між тим, дослідивши та проаналізувавши поданий позивачем акт від 28.01.2021р., суд вважає, що за вказані в п.1 акту послуги з аналізу документів клієнта є обґрунтованими та на суму їх вартості у розмірі 2102грн. мали б включати опрацювання адвокатом законодавчої бази з приводу спірних правовідносин. У зв`язку з чим суд вважає необґрунтованими витрати, зазначені у п.2 акту: опрацювання законодавчої бази та аналіз судової практики зі спірного питання протягом 1,5 години. Крім того, послуги у п.3 консультування клієнта щодо перспектив позасудового врегулювання спору та підготовка вмотивованої претензії щодо оплати боржником заборгованості, організація у поштовому порядку направлення останньої на юридичну адресу відповідача не є доцільними та обґрунтованими. Доказів надсилання претензії справа не містить. Позасудові процедури врегулювання спору не застосовувались. Консультування клієнта з приводу розгляду справи судом та порядку примусового виконання рішення суду безпідставно визначено у акті у кількості 2 годин в сумі 2102грн.; суд вважає достатнім для такого консультування 30хв.

Також суд вважає надмірним витрачання адвокатом 4 години на підготовку позовної заяви, розрахунку 3% річних та інфляційних втрат з огляду на характер правовідносин сторін, що опосередковується договором перевезення, за яким сторонами оформлені всі документи щодо здійснення господарських операцій за ним.

Між тим, підготовка платіжного доручення щодо оплати судового збору, підготовка примірника позовної заяви та організація у поштовому порядку направлення останньої на юридичну адресу не є правовою допомогою у розумінні Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Вказані вище обставини свідчать про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу з урахуванням категорії справи, рівня її складності, тривалості розгляду справи, підлягають задоволенню частково у розмірі 4729,50грн., який може вважатись розумним і співмірним по даній справі.

За розгляд даного позову судом позивач поніс витрати на оплату судового збору в сумі 2102грн., відшкодування яких платнику в сумі 2102грн. покладається на відповідача внаслідок того, що позовні вимоги підлягають судом задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 123, 124, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Задовольнити повністю позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансгалекс" (79031, м. Львів, вул. Скорини, 30, кв.32; поштова адреса: а/с 4729) до Фізичної особи - підприємця Ясеновської Ольги Валентинівни ( АДРЕСА_1 ) про стягнення 49561,48грн.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Ясеновської Ольги Валентинівни ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансгалекс" (79031, м. Львів, вул. Скорини, 30, кв.32; поштова адреса: а/с 4729, ) 47000 (сорок сім тисяч) грн. основного боргу, 1282 (одну тисячу двісті вісімдесят дві) грн. 86коп. три проценти річних, 1278 (одну тисячу двісті сімдесят вісім) грн. 62коп. інфляційних втрат, 2102 (дві тисячі сто дві) грн. судового збору, 4729 (чотири тисячі сімсот двадцять дев`ять) грн. 50коп. витрат на правову допомогу.

Рішення господарського суду набирає законної сили згідно зі ст.241 ГПК України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до п.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 15 лютого 2021 р.

Суддя І.А. Малярчук