ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"26" січня 2021 р. Cправа № 902/1063/20

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ГОР.ІНВЕСТ АГРО" (вул. Якубовського,12, с. Торчин, Коростишівський р-н., Житомирська обл., 12510)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Ситковецьке" (вул. Мандролька,19, смт. Ситківці, Немирівський р-н, Вінницька обл., 22865)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" (вул. Богдана Хмельницького, 43, с. Крупець, Славутський р-н, Хмельницька обл., 30068)

про визнання недійсною частини правочину

Суддя Яремчук Ю.О.

Секретар судового засідання Сідлецька Ю.М.

За участю представників сторін:

позивача: Ізвєков В.В.

відповідачів: не з`явились

В С Т А Н О В И В :

30.10.2020 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "ГОР.ІНВЕСТ АГРО" звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ситковецьке" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" про визнання недійсною частини правочину.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 902/1063/20 розподілено судді Яремчуку Ю.О.

Ухвалою суду від 02.11.2020 р. відкрито провадження у справі № 902/1063/20. Визначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 26.11.2020 р.

На визначену дату судом в судове засідання з`явились представники відповідачів. Представник позивача не з`явився, про дату час та місце судового засідання належним чином повідомлений ухвалою суду від 02.11.2020 р.

За результатами проведеного судового засідання суд вирішив відкласти підготовче засідання, як наслідок судом винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 26.11.2020 р. повідомлено учасників справи про підготовче засідання у справі, що відбудеться 24.12.2020 р.

На визначену дату судом в судове засідання представники сторін не з`явились, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлені ухвалою суду від 26.11.2020 р.

Суд зазначає, що від представника відповідача ТОВ "Суффле Агро Україна" надійшло клопотання про розгляд справи без уповноваженого представника.

Ухвалою суду від 24.12.2020 р. закрито підготовче провадження та призначити справу № 902/1063/20 для судового розгляду по суті на 26.01.2021 р.

На визначену дату судом в судове засідання з`явився представник позивача.

Представники відповідачів 1 та 2 в судове засідання не з`явились.

За вказаних обставин у суду є достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення відповідачів про дату, час та місце судового слухання, але останній не скористались правом на участь свого представників у судовому засіданні.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Суд нагадує, що це роль національних судів - організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010).

До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст.13,74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання представників відповідачів.

З огляду на вищезазначене суд приходить до висновку, що відповідачі належним чином були повідомлені про дане судове засідання. Неявка останніх є підставою до розгляду справи за його відсутності, що передбачено п.1 ч.3 ст.202 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

В якості заявлених позовних вимог позивачем заявлено наступне: 20.10.2020 р. було проведено загальні збори учасників ТОВ «ГОР.ІНВЕСТ АГРО». На даних зборах директор доповів учаснику Товариства ОСОБА_1 про стан поточної кредиторської заборгованості, де серед іншого, директором було надано учаснику інформацію про заборгованість перед ТОВ «СУФФЛЕ АГРО УКРАЇНА», надано інформацію та документи про підставу виникнення заборгованості.

Позивач стверджує, що з наданих для ознайомлення документів було з`ясовано, що 05.03.2019 р. між ТОВ «СУФФЛЕ АГРО УКРАЇНА» як продавцем, ТОВ «ГОР.ІНВЕСТ АГРО» як покупцем, та ТОВ «СИТКОВЕЦЬКЕ» як іпотекодавцем було укладено Угоду про погашення боргу.

Відповідно до п. 1 Угоди: «дана Угода укладена Сторонами для врегулювання взаємовідносин Сторін із погашення заборгованості Покупцем, (тобто ТОВ «ГОР.ІНВЕСТ АГРО»), що виникла на підставі Договору поставки № від 01.01.2018 р.

Пунктом 2 Угоди: «загальна сума основного боргу Покупця за Договором поставки із врахуванням Акту зарахування зустрічних однорідних вимог № від 25.10.2018 р. складає 3 582 210,69 грн. Сторони погодили продовжити строк оплати даного основного боргу Покупцем до 15.08.2019 р. (включно).

Відповідно до п. 3 Угоди: «При цьому основний борг у сумі, вказані в п. 2 Угоди, підлягає сплаті із врахуванням процентів на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України як санкції за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 2,0 % на місяць (24% річних) від простроченої суми, що обраховуватимуться, починаючи з 01.11.2018 р. (включно) та завершуються датою фактичного погашення заборгованості (не включно)».

Позивач зазначає, що сторони у даній угоді продовжили строк оплати боргу ТОВ «ГОР.ІНВЕСТ АГРО» і прив`язали застосування штрафних санкцій згідно договору поставки саме зі спливом такого строку. Зокрема зазначає, що таке формулювання розміру процентів є неоднозначним та не зрозумілим, оскільки із змісту п. 3 Угоди чітко не зрозуміло як розраховувати проценти 2% на місяць чи 24 проценти річних, адже результати розрахунків відрізняються.

Підписуючи Угоду про погашення боргу від 05.03.2019 р. з формулюванням пункту 3 щодо встановлення процентів річних за період з 01.11.2018 р. по 15.08.2019 р., директор ТОВ «ГОР.ІНВЕСТ АГРО» діяв з перевищенням своїх повноважень.

Так, відповідно до п.п. 8.3.4. чинної станом на дату укладення Угоди редакції Статуту ТОВ «ГОР.ІНВЕСТ АГРО», яка затверджена протоколом Загальних зборів №11 від 14.04.2016 р., директор Товариства від імені Товариства без довіреності вчиняє будь які правочини, у тому числі договори дарування, договори купівлі-продажу на користь фізичних та юридичних осіб, укладає угоди, договори, контракти та вчиняє інші юридичні акти на суму, що не перевищує 5 000 євро.

Розмір процентів річних, які нараховуються на борг в розмірі 3 582 210,69 грн. за п. 2 Угоди, становить 678 362,62 грн.

Відсутність попередньої згоди учасників ТОВ «ГОР.ІНВЕСТ АГРО» на укладення Угоди з умовою про встановлення 2,0% на місяць (24% річних) за період починаючи з 01.11.2018 р. свідчить про відсутність волевиявлення Товариства на укладення Угоди із зазначеним в ній формулюванням пункту 3.

Відповідач проти заявлених позовних вимог заперечує, про що зокрема вказав у відзиві на позовну заяву, де останнім зазначено, що в провадженні Господарського суду Житомирської області перебувала справа № 906/129/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гор.Інвест Агро" про стягнення 5 658 140,31 грн. За наслідками розгляду даної справи прийнято рішення 07.07.2020 р., яким позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гор.Інвест Агро" (12510, Житомирська область, Коростишівський район, село Торчин, вулиця Якубовського, будинок 12 ; код 38284337) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" (30068, Хмельницька область, Славутський район, село Крупець, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 43; код 34863309): - 2882210,69 грн. основного боргу; 1040053,70 грн. річних (24%); 454093,71 грн. пені; 65645,37 грн. судового збору. На вказану суму основного боргу нараховувати 24 відсотки річних на фактичну (не сплачену) суму основного боргу починаючи з 30.01.2020 до повної сплати суми основного боргу. Відмовлено в позові в частині вимоги про стягнення 1281782,21 грн. штрафу. Тобто в даному рішенні враховано нараховані відсотки за угодою про погашення боргу від 05.03.2019 р. На даний час дане рішення оскаржене в апеляційному порядку Товариством з обмеженою відповідальністю "Гор.Інвест Агро", в зв`язку із чим відповідачем 2 вважає що позивачам затягується виконання рішення суду.

Зокрема зазначає, що всі пункти та умови Угоди є істотними умовами, бо відповідачем 2 було заявлено їх до погодження, шляхом підготовки проекту Угоди, а підписами відповідача 1 та позивача такі істотні умови схвалені.

Щодо висновків позивача відносно того, що умова про нарахування процентів в порядку ч. 2 ст. 625 ЦКУ починаючи з 01.11.2018 р. не відповідає умовам п.1 та 2 Угоди та нормі ч. 2 ст. 625 ЦКУ, зазначає, що відповідно до Угоди позивач взяв на себе зобов`язання сплачувати 24% річних на суму боргу з моменту, коли цей борг виник. При цьому, ні в момент укладення даної Угоди, ні в момент підтвердження її умов листами позивача, ні за період понад півтора роки існування даної Угоди, аж до моменту отримання рішення суду про стягнення вказаних в Угоді процентів - ні позивач, ні його бенефіціари вказане положення Угоди, як і саму Угоду, не оскаржували.

Щодо тверджень позивача про наявність суперечності в формулюванні розміру процентів в Угоді відповідач 2 зазначає, що як було встановлено Господарським судом Житомирської області по справі № 906/129/20, жодної суперечності щодо розуміння порядку обчислення в Угоді не існує. Оскільки, відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Сторонами в Угоді було погоджено інший розмір процентів річних, а саме 24%.

Щодо дій директора ТОВ «ГОР.ІНВЕСТ АГРО» з перевищенням повноважень, зазначає, що директор не лише не вчиняв дії з перевищенням повноважень, а здійснив усе можливе, для того, щоб позивач поніс мінімальні втрати при розрахунках за прострочений борг. При цьому, бездіяльність колишнього директора позивача створила б значно більш невигідні умови для товариства.

За наслідками розгляду справи суд дійшов наступних висновків.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним пункту 3 Угоди про погашення боргу від 05.03.2019 р. позивач вказує, що оспорювану Угоду було укладено особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, а при його укладенні не було дотримано вимог, передбачених ч. 2 ст. 203, ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України та Статуту позивача та те, що формулювання розміру процентів в Угоді 2 % місячних (24 % річних) є неоднозначним та не зрозумілим, оскільки із змісту п. 3 Угоди чітко не зрозуміло як розраховувати проценти 2% на місяць чи 24 проценти річних, адже результати розрахунків відрізняються.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частиною 2 ст. 203 ЦК встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 статті 89 Господарського кодексу України передбачено, що управління діяльністю господарського товариства здійснюють його органи та посадові особи, склад і порядок обрання (призначення) яких визначається залежно від виду товариства, а у визначених законом випадках - учасники товариства. Особливості управління господарським товариством, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, визначаються законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Господарського кодексу України підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту або модельного статуту.

За змістом частин 2, 3 ст. 65 Господарського кодексу України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства.

Частиною 5 статті 65 Господарського кодексу України визначено, що керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 62 Закону України "Про господарські товариства" у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекцію очолює генеральний директор. Членами виконавчого органу можуть бути також і особи, які не є учасниками товариства. Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) підзвітна загальним зборам учасників і організує виконання їх рішень. Дирекція (директор) не вправі приймати рішення, обов`язкові для учасників товариства. Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами.

В свою чергу у п. 3.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз`яснено, що вирішуючи спори, пов`язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке. Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов`язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Суд зауважує, що Угода підписана керівниками сторін (директорами товариств) та скріплено печатками сторін. Доказів відсутності в останніх повноважень на момент укладення договору на його підписання матеріали справи не містять.

Водночас слід зауважити, що визнання договору недійсним згідно зі статтями 203, 215 ЦК у зв`язку з підписанням договору особою, яка не має на це повноважень, та відсутністю волевиявлення власника, а також у зв`язку з підписанням договору особою з перевищенням повноважень можливе лише у тому випадку, якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину.

Так судом встановлено, що в провадженні Господарського суду Житомирської перебувала справа № 906/129/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гор.Інвест Агро" про стягнення 5 658 140,31 грн, яка виникла внаслідок неналежного виконання договору поставки № від 01.01.2020 р. укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГОР.ІНВЕСТ АГРО" та Угоди про погашення боргу укладеною між сторонами від 05.03.2019 р. Відповідно до п.2 Угоди, сторони зафіксували суму боргу станом на дату її укладення в сумі 3 582 210,69 гривень, що враховує здійснене зарахування та часткове повернення товарів, та погодили продовжити строк оплати боргу за Договором до 15 серпня 2019 року (включно).

07.07.2020р. господарським судом Житомирської області прийнято рішення у справі №906/129/20 яким позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гор.Інвест Агро" (12510, Житомирська область, Коростишівський район, село Торчин, вулиця Якубовського, будинок 12 ; код 38284337) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" (30068, Хмельницька область, Славутський район, село Крупець, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 43; код 34863309): - 2882210,69 грн. основного боргу; 1040053,70 грн. річних (24%); 454093,71 грн. пені; 65645,37 грн. судового збору.

Визначено на суму основного боргу нараховувати 24 відсотки річних на фактичну (не сплачену) суму основного боргу починаючи з 30.01.2020 до повної сплати суми основного боргу. Відмовлено в позові в частині вимоги про стягнення 1 281 782,21 грн. штрафу.

Судом встановлено, що у листі від 10.11.2019 р. № 37 позивач визнає як суму основного боргу, так і суму відсотків за угодою (2882210,69 грн та 1038841,10 грн ) за період 01.18.2018-17.01.2020 р. та зобов`язується до кінця березня 2020 року сплатити щонайменше 2 882 210,69 грн.

Як слідує із листа від 20.03.2020 р. № 38 позивач додатково визнає суму боргу, однак, зазначає про неможливість виконання попередніх обіцянок із оплати через відсутність банківського кредитування та просить відтермінувати погашення боргу до 30.11.2020 р.

Суд зауважує, що в даному рішенні враховано нараховані відсотки за Угодою про погашення боргу від 05.03.2019 р., тобто даним рішенням було встановлено, що Угода є правомірною та схваленою.

Водночас як слідує з переписки між сторонами схвалено укладений спірний правочин.

Приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, суд приходить до висновку, що позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання пункту 3 Угоди про погашення боргу недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними. Доводи позивача, що висвітлені у позові, не знайшли свого підтвердження при дослідженні доказів та встановленні обставин справи.

З огляду на наведене, беручи до уваги ті обставини, що спірний пункт Угоди про погашення боргу не суперечить положенням ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, іншим вимогам чинного законодавства, містить всі істотні умови встановленні законодавством для даного виду правочину, зважаючи на підтвердженість фактів прийняття до виконання та вчинення дій щодо схвалення сторонами спірного правочину, виходячи з положень законодавства України, матеріалів та обставин справи, у даному випадку відсутні підстави для визнання недійсним пункту Угоди, що є предметом спору.

Водночас суд критично відносить до тверджень позивача у позовній заяві щодо того, що формулювання розміру процентів в Угоді 2 % місячних (24 % річних) є неоднозначним та не зрозумілим, оскільки із змісту п. 3 Угоди чітко не зрозуміло як розраховувати проценти 2% на місяць чи 24 проценти річних, адже результати розрахунків відрізняються.

Суд зазначає, що в зв`язку із наяною заборгованістю Товариства з обмеженою відповідальністю "ГОР.ІНВЕСТ АГРО", відповідно до договору поставки № від 01.01.2018 р. укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" (продавець/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГОР.ІНВЕСТ АГРО" (покупець/відповідач), було укладено Угоду про погашення боргу від 05.03.2019 р., якою встановлено пролонгацію договору поставки із умовою викладеною в пункті 3, який за своєю суттю є однієї із істотних умов спірної Угоди яка погоджена та схвалена.

Суд зауважує, що умови, на яких договір укладається, мають істотне значення, оскільки від них залежать особливості договірних прав і обов`язків сторін договору, а також належне виконання зобов`язань. За загальним правилом істотними вважаються умови, які необхідні і достатні для укладення договору. Це випливає зі ст. 638 ЦК, згідно з якою договір вважається укладеним тільки тоді, коли між сторонами досягнуто згоди зі всіх істотних його умов. Це означає, що за відсутності хоча б однієї з таких умов договір не може вважатися укладеним. Водночас, якщо досягнуто згоди щодо істотних умов, то договір набирає чинності, навіть якщо не містить якихось інших умов.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 180 Господарського кодексу України передбачено, що істотними умовами, є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Суд вважає, що між сторонами при укладанні спірної Угоди було досягнуто всіх істотних умов, про що свідчить його підписання сторонами та схвалення.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та безпідставні, а тому в позові слід відмовити.

Оскільки спір виник з вини позивача, судові витрати по розгляду справи відповідно до ст. 129 ГПК України необхідно покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 3, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42 45, 46, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 91, 113, 118, 123, 129, 231, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. В позові відмовити.

2. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

3. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 05 лютого 2021 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Якубовськго,12, с. Торчин, Коростишівський р-н., Житомирська обл., 12510, ел адреса ІНФОРМАЦІЯ_1 )

3 - відповідачам (вул. Мандролька,19, смт. Ситківці, Немирівський р-н, Вінницька обл., 22865, ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 30068, Хмельницька обл., Славутський район, с. Крупець вул. Б. Хмельницького, 43 , ІНФОРМАЦІЯ_3