ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" лютого 2021 р. Справа №914/2274/17
м. Львів

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

Гриців В.М. (головуючий), Бойко С.М., Дубник О.П.

розглянув у порядку письмового провадження матеріали апеляційної скарги Державного підприємства «Старицький військовий лісгосп» на рішення Господарського суду Львівської області від 01 жовтня 2020 року (суддя Ділай У.І., повний текст складено 07.10.2020) у справі №914/2274/17 за позовом Державного підприємства «Старицький військовий лісгосп» до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення заборгованості в розмірі 33 176,50 грн

ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2017 року до Господарського суду Львівської області поступила позовна заява Державного підприємства «Старицький військовий лісгосп» до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення 33176,50 грн заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовано положеннями ст. 193 Господарського кодексу України, ст. ст. 509, 525-526, 530, 610-611, 692 Цивільного кодексу України. Позивач вказує на те, що 28.10.2014, 27.01.2015, 11.02.2015 Старицький військовий лісгосп ДП «Івано-Франківський військовий лісокомбінат» відпустив для Військової частини НОМЕР_1 лісопродукцію в кількості 49,3 м. куб. на загальну суму 29681,50 грн, та пиломатеріали обрізних хвойних порід в кількості 2,5 м. куб. на загальну суму 3495,00 грн, що підтверджує видатковою накладною №1551 від 28.10.2014, довіреністю №215 від 22.10.2014, товарно-транспортною накладною №000113 від 27.01.2015, довіреністю №29 від 27.01.2015, товарно-транспортною накладною №000212 від 11.02.2015 та довіреністю №45 від 03.02.2015. В подальшому, супровідним листом №216 від 28.05.2015 було надіслано акт звірки взаємних розрахунків за період 01.11.2014-28.05.2015 між Старицьким військовим лісгоспом ДП «Івано-Франківський лісокомбінат» та Військовою частиною НОМЕР_1 , у якому дебіторська заборгованість перед лісгоспом названа у сумі 33176,50 грн. Військова частина А-2615 акт звірки погодила, дебіторську заборгованість визнала повністю, однак не сплатила. Відтак, позивач стверджує, що з огляду на невиконання обов`язку щодо оплати поставленої продукції він 12.08.2016 та 16.05.2017 звертався до відповідача з вимогою №230 від 16.05.2016 та претензією №167 від 16.05.2017 про погашення заборгованості в сумі 33176,50 грн, яка не сплачена і що слугувало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення даної заборгованості в примусовому порядку.

Відповідач у відзиві заперечує позовні вимоги вказуючи на те, що акт звіряння взаємних розрахунків за період 01.11.2014 по 28.05.2015 зі сторони відповідача посвідчений не уповноваженою особою - колишнім командиром Військової частини НОМЕР_1 полковником Грищук О.А. Повноважень для звіряння розрахунків між господарюючими суб`єктами та встановленням факту кредиторської заборгованості у Військовій частині НОМЕР_1 станом на 28.05.2015 у полковника ОСОБА_1 не було, оскільки на вказану дату він не був командиром військової частини, а відтак, документ, на який посилається позивач, як на підставу позову вважає недопустимим доказом. У військовій частині НОМЕР_1 відсутня будь-яка інформація про надходження претензій від позивача, вказує, що такі документи не надходили і не реєструвались у відповідних книгах обліку, що підтверджує відповідними витягами. Відповідно до цього вважає, що у нього не виникло обов`язку і не проводився розгляд претензій у порядку та у строки визначені ст. 7 ГПК України та не вживались заходи щодо досудового розгляду спору.

Господарський суд Львівської області рішенням від 01 жовтня 2020 року у справі №914/2274/17 позовні вимоги задовольнив частково; стягнув з Військової частини НОМЕР_1 на користь Державного підприємства «Старицький військовий лісгосп» 1620,00 грн основного боргу та 78,19 грн судового збору; у задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Місцевий господарський суд керувався положеннями ст. ст. 11, 202, 655, 691, 692, 712 ЦК України, ст. ст. 181, 265 ГК України та встановив, що накладна №1551 від 28.10.2014 не підписана в частині від покупця, товарно-транспортна накладна №000113 від 27.01.2015 неналежно оформлена в частині зазначення в графі суми вартості вантажу словами; товарно-транспортна накладна №000212 від 11.02.2015 містить реквізити, а також довіреність №45 від 03.02.2015 на отримання товарно-матеріальних цінностей складена належним чином. Відтак, зважаючи на заперечення відповідача про підписання акту звірки неповноважною особою, відсутність належним чином оформлених документів на весь розмір заборгованості заявлений позивачем при поданні позову, місцевий господарський суд дійшов висновку про стягнення 1620,00 грн заборгованості за товар, отримання якого підтверджено товарно-транспортною накладною №000212 від 11.02.2015, в решті позову відмовлено за недоведеністю належними та допустимими доказами. Також, щодо акту звірки взаємних розрахунків за період 01.11.2014-28.05.2015 місцевий господарський суд урахував правову позицію викладену в постанові Верховного Суду від 19.04.2018 у справі №905/11198/17 та від 05.03.2019 у справі №910/1389/18.

Позивач Державне підприємство «Старицький військовий лісгосп» не погодившись частково з винесеним рішенням подав апеляційну скаргу в якій вказує, що рішення місцевим господарським судом в частині відмови в позові щодо стягнення 31 556,5 грн прийнято з порушенням норм чинного законодавства та з неповним дослідженням матеріалів та обставин справи.

В апеляційній скарзі позивач не спростовує висновків суду першої інстанції щодо неналежності доказів поставки продукції на суму 31 556,50 грн. Натомість. стверджує, що відповідно акту звірки взаємних розрахунків за період 01.11.2014-28.05.2015 дебіторська заборгованість перед лісгоспом становить 33 176,50 грн. Акт підписаний відповідачем, який визнав дебіторську заборгованість повністю. Скаржник посилається на положення ст. ст. 173, 174, 193 ГК України, ст. ст. 612, 625 ЦК України, норми Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та норми наказу Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 «Про затвердження положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» і вважає, що відповідач зобов`язаний здійснити належне і остаточне виконання зобов`язань, а саме провести остаточний розрахунок за фактично поставлену продукцію.

Просить рішення Господарського суду Львівської області від 01 жовтня 2020 року у справі №914/2274/17 у частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та прийняти нове рішення в цій частині - стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ДП «Старицький військовий лісгосп» заборгованість в розмірі 31 556,50 грн.

Західний апеляційний господарський суд ухвалою від 26 жовтня 2020 року відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Старицький військовий лісгосп» на рішення Господарського суду Львівської області від 01.10.2020 у справі №914/2274/17 та ухвалив розглядати таку без повідомлення учасників справи відповідно до приписів ч.10 ст. 270 ,ч.13 ст. 8 ГПК України, ураховуючи, що ціна позову у справі є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд апеляційної інстанції ухвалу від 26 жовтня 2020 року надіслав сторонам з дотриманням вимог статті 242 ГПК України: ДП «Старицький військовий лісгосп» - на електронну адресу, вказану підприємством в апеляційній скарзі та В/ч НОМЕР_1

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Західний апеляційний господарський суд розглянув апеляційну скаргу, матеріали справи і вважає, що у задоволенні апеляційної скарги Державного підприємства «Старицький військовий лісгосп» на рішення Господарського суду Львівської області від 01 жовтня 2020 року у справі №914/2274/17 належить відмовити з таких підстав.

Згідно з ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків зокрема є договори та інші правочини.

За визначенням ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами ч.1,2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу , а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч.1 ст. 692 ЦК України).

Як вже зазначено, доказом поставки відповідачу продукції на загальну суму 33 176,50 грн. позивач підтверджує:

- видатковою накладною №1551 від 28.10.2014 і довіреністю №215 від 22.10.2014 поставку 49,3 м.куб лісопродукції на суму 29 681,50 грн;

- товарно-транспортною накладною №000113 від 27.01.2015 і довіреністю №29 від 27.01.2015 поставку 1,5 м.куб пиломатеріалу обрізних хвойних порід на суму 1562,50 грн;

- товарно-транспортною накладною №000212 від 11.02.2015 і довіреністю №45 від 03.02.2015 поставку 1 м.куб пиломатеріалу хвойного на суму 1620,00 грн.

Ураховуючи наведене, поставка (купівлі-продаж) була позадоговірною.

З наданих доказів видно, що у видатковій накладній №1551 від 28.10.2014 немає підпису особи, уповноваженої на отримання лісопродукції. А саме, такою особою є Біда Юрій Юрійович, якого військова частина НОМЕР_1 уповноважила на отримання матеріальних цінностей (довіреність №215 від 22.10.2014).

У товарно-транспортній накладній №000113 від 27.01.2015 зазначено Бук Ю.Ю., як уповноважену особу вантажоодержувача (в/ч НОМЕР_1 ) на підставі довіреності №29 від 09.01.2015, проте така довіреність у матеріалах справи відсутня, а до позовної заяви додана довіреність №29 від 27.01.201, видана Біді Ю.Ю.

У товарно-транспортній накладній №000212 від 11.02.2015 наявними є усі реквізити, а також довіреність №45 від 03.02.2015 на отримання товарно-матеріальних цінностей складена належним чином.

За таких обставин, належними і допустимими доказами доведеною є отримання відповідачем 1 м.куб пиломатеріалу хвойного на суму 1620,00 грн, що підтверджено товарно-транспортною накладною №000212 від 11.02.2015 і довіреністю №45 від 03.02.2015.

Щодо акту звіряння взаємних розрахунків за період 01.11.2014-28.05.2015.

За позицією Верховного Суду акт звірки розрахунків є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств і має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку господарських операцій обома сторонами правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. (постанови Верховного Суду від 20.08.2020 у справі №902/959/19, від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18).

Також, відповідач вказує, що згідно наказу начальника Генерального штабу Головокомандувача Збройних Сил України від 10.02.2015 №33 полковник Грищук О.А. призначений на посаду начальника відділення підготовки фахівців підрозділів оперативного забезпечення військової частини польова пошта НОМЕР_2 , з 11.02.2015 і посаду прийняв та приступив до виконання відповідних обов`язків, що підтверджує витягом з наказу командира військової частини польова пошта В 4264 №35 від 11.02.2015. Таким чином вказує, що повноважень для звіряння розрахунків між господарюючими суб`єктами та встановленням факту кредиторської заборгованості у військовій частині НОМЕР_1 станом на 28.05.2015 у полковника ОСОБА_1 не було, оскільки на вказану дату він не являвся командиром частини, а відтак, вважає акт звіряння, на який посилається позивач недопустимим доказом.

Згідно вимог ч.1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, а підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування (ч.1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ураховуючи вищенаведене, обґрунтованим є висновок місцевого господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача 1 620,00 грн за отриману продукцію за товарно-транспортною накладною №000212 від 11.02.2015 та відмову у задоволенні решти позовних вимог.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Господарський суд Львівської області ухвалив рішення від 01 жовтня 2020 року у справі №914/2274/17 з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Згідно з пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України у спорах, що виникають виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами частини 5 статті 240 ГПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01 лютого 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Львівської області від 01 жовтня 2020 року у справі №914/2274/17 залишити без змін, апеляційну скаргу Державного підприємства «Старицький військовий лісгосп» без задоволення.

Судові витрати покласти на Державне підприємство «Старицький військовий лісгосп».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку.

Головуючий суддя В.М. Гриців

суддя С.М. Бойко

суддя О.П. Дубник