СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2021 р. Справа № 904/3214/18

Cхідний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого (доповідача): Стойка О.В.

судді: Попков Д.О., Пушай В.І.

при секретарі судового засідання: Склярук С.І.

за участю представників сторін:

від скаржника: Алюніна О.О. за довіреністю (адвокат) ;

від заявника: Гараєва О.С. за довіреністю (адвокат);

від кредиторів: не з`явилися;

від ліквідатора: Демчан О.І. - за посвідченням;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Сбербанк м.Київ
на ухвалу господарського суду Харківської області
від27.10.2020р.
у справі № 904/3214/18
за заявою: до: проПублічного АТ Українська залізниця в особі Регіональної філії Південна залізниця м.Харків Товариства з обмеженою відповідальністю НВК Дніпроспецмаш м.Харків визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

Постановою господарського суду Харківської області від 30.07.2020 року ТОВ "Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш" (далі-Боржник) визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру; припинено повноваження розпорядника майна Кошовського С.В. та призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Демчан О.І.

У вересні 2020 року до господарського суду Харківської області надійшла заява від АТ "Сбербанк" (далі Заявник, Банк, Кредитор) з поточними грошовими вимогами до Боржника вх. №19953 (далі-Заява), в якій заявник просив суд: прийняти заяву з поточними вимогами до боржника до розгляду; визнати поточні вимоги АТ "Сбербанк" до ТОВ "Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш" у розмірі 1002396,86 доларів США, що в еквіваленті становить 27527321,37 грн.; грошові вимоги АТ "Сбербанк" внести до реєстру вимог кредиторів ТОВ "Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш" в наступній черговості: до першої черги реєстру вимог кредиторів - 4204,00 грн., до четвертої черги реєстру вимог кредиторів - 27527321,37 грн. (заборгованість за процентами за користування кредитною лінією).

В обґрунтування вищезазначеної Заяви, Банк посилався на те, що під час проведення процедур банкрутства за період з дати відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "НВК Дніпроспецмаш" , а саме з 02.10.2018 року по 30.07.2020 року тобто до дня визнання Боржника банкрутом, кредитором АТ "Сбербанк" було донараховано проценти за користування кредитом у розмірі 1002396,86 доларів США, що в еквіваленті становить 27527321,37 грн., оскільки умовами п. 6.2 кредитного договору №02-В/13/122/КЛ-КБ передбачено, що нарахування процентів повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.10.2020 року грошові вимоги за Заявою АТ "Сбербанк" до ТОВ "Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш" відхилені в повному обсязі в загальній сумі 27 527 321,37 грн.

Не погодившись з вищезазначеною ухвалою господарського суду, з апеляційною скаргою звернувся кредитор - Акціонерне товариство «Сбербанк» м. Київ, в якій скаржник просить скасувати спірну ухвалу господарського суду Харківської області від 27.10.2020 року у справі №904/3214/18, якою грошові вимоги АТ "Сбербанк" до ТОВ "Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш" відхилені в повному обсязі.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, заявник посилається на необґрунтованість судового рішення та порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства. В обґрунтування своїх доводів скаржник зазначає наступне:

- судом при ухваленні спірної ухвали не враховано, що умовами п. п. 6.2, 11.3 Кредитного договору передбачено нарахування процентів за період фактичного користування кредитом, який включає і час правомірного користування, і час неправомірного користування такими коштами;

- з урахуванням приписів ч. 2 ст. 625 та ст. 629 ЦК України, розмір процентів за період прострочення повернення кредиту (розмір процентів за час неправомірного користування кредитними коштами) визначено саме умовами Договору;

- суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що Боржник за період не правомірного використання грошових коштів за Кредитним договором має сплачувати лише пеню, що на думку Заявника є порушенням приписів ч. 3 ст. 346 ГК України та принципу платності кредиту;

- судом не було враховано, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування відсотків річних має саме компенсаційний характер, а не штрафний, а отже на них не поширюється відповідний мораторій, а ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства не забороняє нарахування процентів відповідно до ст. ст. 536, 625 та 1056-1 ЦК України, це є обов`язок Кредитора, а не право вимоги з його сторони;

- у вимозі про повернення кредитних коштів Банк не вимагав від Позичальника дострокового розірвання чи припинення Кредитного договору, а виключно просив останнього повернути заборгованість за Кредитним договором, отже даний договір продовжує діяти до його повного виконання, сам позичальник не перебуває в стані припинення чи в процедурі банкрутства на стадії ліквідації.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.12.2020 року у справі №904/3214/18 відкрито провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Сбербанк м.Київ на ухвалу господарського суду Харківської області від 27.10.2020 року та встановлено строк учасникам справи для надання заяв та клопотань, а також відзиву на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання іншим учасникам справи.

До канцелярії Східного апеляційного господарського суду 14.12.2020 року надійшов відзив від Акціонерного товариства Українська залізниця, за змістом якого представники вищезазначеного кредитора просили суд апеляційну скаргу Акціонерного товариства Сбербанк м.Київ залишити без задоволення, а спірну ухвалу господарського суду від 27.10.2020 року без змін.

На електронну адресу Східного апеляційного господарського суду 14.01.2021 року надійшло клопотання від представника Заявника, адвоката Алюніної О.О., про проведення судового засідання у справі №904/3214/18, призначеного на 25.01.2021 року о 11:00 год. в режимі відеоконференції.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.01.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання Акціонерного товариства Сбербанк м. Київ про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, з причин відсутності у зазначених в клопотанні судах вільних залів на відповідний час, облаштованих для проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Будь-яких інших заяв чи клопотань до канцелярії Східного апеляційного господарського суду в межах розгляду даної апеляційної скарги не надходило.

В судовому засіданні 25.01.2021 року представник Скаржника, адвокат Алюніна О.О. надала пояснення, аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просила суд апеляційну скаргу задовольнити, а ухвалу господарського суду Харківської області від 27.10.2020 року скасувати.

Представник Публічного АТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південна залізниця", м. Харків, адвокат Гараєва О.С. заперечувала проти задоволення вимог апеляційної скарги, прохала суд скаргу Банка залишити без задоволення, а ухвалу господарського суду від 27.10.2020 року залишити без змін.

Представник Боржника - ліквідатор Демчан О.І. заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважав їх не обґрунтованими, а спірну ухвалу господарського суду від 27.10.2020 року просив залишити без змін.

Інші представники учасників справи в судове засідання 25.01.2020 року не з`явилися, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи.

Судова колегія вважала за необхідне розглянути справу за відсутності осіб, що не скористалися своїм правом на участь у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, ухвала з цього приводу занесена до протоколу судового засідання від 25.01.2021 року

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства Сбербанк м.Київ підлягає залишенню без задоволення, а спірна ухвала господарського суду Харківської області від 27.10.2020 року - залишенню без змін, виходячи із наступного.

З матеріалів справи вбачається, що до господарського суду 01.09.2020 року надійшла заява Банку про визнання поточних грошових вимог до банкрута за період з 02.10.2018 року по 30.07.2020 року в сумі 27 527321,37 грн (заборгованість за процентами за користування кредитною лінією), які, як зазначає кредитор у поданій заяві, нараховані у порядку ст. 625 ЦК України, відповідно до умов п. 6.1 та п. 6.2 договору про відкриття кредитної лінії №02-В/13/122/КЛ-КБ та умов договору поруки №1 від 22.03.2013 року.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.03.2013 року між ПАТ "Дочірній банк Сбербанк Росії", правонаступником якого є АТ "Сбербанк", та ТОВ "НВП "Укрремколіямаш" (далі-Позичальник) був укладений договір про відкриття кредитної лінії №02-В/13/122/КЛ-КБ із змінами і доповненнями (далі - Кредитний договір).

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника ТОВ НВП "Укрремколіямаш" за Кредитним договором, між ПрАТ "Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш" (правонаступником якого є Боржник), як поручителем, та ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" був укладений договір поруки №1 від 22.03.2013 (далі-Договір поруки).

У відповідності до пункту 4.1 Договору поруки, Позичальник та поручитель відповідають перед Банком як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед Банком в тому ж обсязі, що і Позичальник. Поручитель та Позичальник залишаються зобов`язаними перед Банком до того моменту, поки всі зобов`язання за Кредитним договором не будуть виконані повністю.

Банк обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти Позичальнику, а останній зобов`язався повертати кредит з процентами періодичними платіжками до 21.03.2016 року включно, проте до закінчення кінцевого терміну сплати кредитних коштів порушив умови вказаного договору в частині повної та своєчасної сплати кредиту.

Внаслідок порушення позичальником зобов`язання, 05.10.2015 року Банк звернувся до Позичальника та до ТОВ "НВК Дніпроспецмаш" (як поручителя) з вимогою №9280/5/28-2 про необхідність сплатити протягом 10 календарних днів заборгованість за Кредитним договором, а саме борг у сумі 1 998 561, 34 доларів США, нараховані на нього проценти у сумі 230 152, 46 доларів США, 249 087, 90 грн. пені за прострочення повернення боргу за тілом кредиту та 637 484,59 грн. пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом.

В подальшому Банк реалізував своє право на звернення до фінансового поручителя - ТОВ НВК "Дніпроспецмаш" про стягнення з нього, як солідарного боржника, заборгованості за Кредитним договором, внаслідок чого рішенням постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" від 14.03.2016 року у справі №02/16 позов Банку до ТОВ "НВП Дніпроспецмаш", третя особа ТОВ НВП "Укрремколіямаш" задоволено частково та стягнуто з ТОВ "НВП Дніпроспецмаш" заборгованість за тілом кредиту у сумі 1998561,34 доларів США, заборгованість по процентах за користування кредитом у сумі 342961,25 доларів США, пеню за прострочення повернення заборгованості за тілом кредиту у сумі 5295748,16 грн., пеню за прострочення сплати процентів за користування кредитом у сумі 176284,60 грн., а також витрати по сплаті третейського збору в сумі 25 500,00 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.11.2016 року у справі №910/9988/16 заяву ПАТ "Сбербанк" про видачу виконавчого документа задоволено, видано наказ на примусове виконання рішення постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" у третейській справі №02/16 від 14.03.2016 року.

Вищевказані обставини були також встановлені Східнім апеляційним господарським судом, під час перегляду ухвали господарського суду Харківської області від 02.04.2019 року, про що свідчить постанова від 25.07.2019 року у справі №904/3214/18, яка залишена без змін Постановою Верховного Суду від 10.06.2020 року у даній справі.

Також, Східнім апеляційним господарським судом у вищевказаній постанові було встановлено, що Банк використав право дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилась несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України, і пені за порушення умов договору, звернувшись до Позичальника і поручителя 05.10.2015 року з вимогою про необхідність сплатити протягом 10 календарних днів вищенаведені суми, а також звернувшись з позовом до третейського суду про стягнення їх з поручителя.

За ч. 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України), іншими законами України.

Відповідно до ч. 4 ст. 74 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно, обставини, встановлені у вказаній постанові суду від 25.07.2019 у справі №904/3214/18 не потребують доказування, оскільки така постанова набрала законної сили.

Звертаючись із заявою про визнання поточних грошових вимог, Банк посилався на те, що під час проведення процедур банкрутства за період з дати відкриття провадження у справі про банкрутство Боржника, а саме з 02.10.2018 по 30.07.2020, тобто до дня визнання боржника банкрутом, кредитором було донараховано проценти за користування кредитом у розмірі 1002396,86 доларів США, що в еквіваленті становить 27527321,37 грн., оскільки умовами п. 6.2 Кредитного договору передбачено, що нарахування процентів повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги кредитора до боржника щодо нарахованих ним за період з 02.10.2018 по 30.07.2020 відсотків у розмірі 27527321,37 грн. на основне грошове зобов`язання, яке виникло до відкриття провадження у справі - є поточними.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 04.02.2020 у справі №912/1120/16, зазначив, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно.

За таких обставин, строк протягом якого Позичальник законно користувався позиченими коштами та мав сплачувати відсотки за користування кредитом відповідно до умов Кредитного договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України закінчився 15.10.2015 (дата реалізації Банком права на вимогу про дострокове повернення кредиту) , а із зазначеної дати розпочався період протиправного користування позичальником грошовими коштами, що підпадає під дію положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином, за прострочення виконання грошового зобов`язання на Боржника покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, що встановлені вимогами ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Судом встановлено, що Банком не були заявлені вимоги до Боржника в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме щодо сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також трьох (або в іншому, встановленому договором розмірі) процентів річних від простроченої суми.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає доводи апеляційної скарги не обґрунтованими, з огляду на вищенаведену позицію Верховного Суду та наступні вимоги діючого законодавства.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Пунктом 6.1 Кредитного договору передбачено, що Позичальник зобов`язується сплачувати Банку за користування кредитом проценти у розмірі, передбаченому кредитним договором. Проценти за кредитом нараховуються на загальну суму заборгованості за кредитною лінією в валюті заборгованості.

Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно протягом дії цього договору із розрахунку 360 днів у році. Нарахування процентів починається з дня надання кредиту (включно), а припиняється повністю і остаточно в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі (п. 6.2 кредитного Договору).

Приписами ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, відповідно до матеріалів справи, а також фактичних обставин, встановлених, зокрема, постановою Східного апеляційного господарського суду від 25.07.2019 року у даній справі, строк, протягом якого Позичальник законно користувався позиченими коштами та мав сплачувати відсотки за користування кредитом відповідно до умов Кредитного договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України закінчився 15.10.2015 року, а після цієї дати розпочав свій перебіг строк протиправного користування позичальником грошовими коштами, відсотки за користування якими підпадають під дію положень ч.2 ст. 625 ЦК України, не дивлячись на те, якій їх відсоток встановлений умовами Кредитного договору та як сформульовано інші умови їх нарахування.

Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13, про неправильне застосування якої судами попередніх інстанцій зазначено в касаційній скарзі, дійшла висновків про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

У постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до висновків наведених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №912/1120/16, поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даній спірній ситуації Банк мав право звернутися із грошовою вимогою до Боржника саме в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не в порядку ч. 1 ст. 1048 ЦК України, проте вимог про стягнення відсотків саме у зв`язку з порушенням строку виконання грошового зобов`язання Банк не заявляв.

Вищенаведене спростовує доводи апеляційної скарги про те, що умовами Кредитного договору передбачені інші умови нарахування відсотків, тобто за користування кредитом, за стягненням яких Банк звернувся до суду.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний характер, а не штрафний, а отже на них не поширюється дія мораторію, а ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства не забороняє нарахування процентів відповідно до ст. ст. 536, 625 та 1056-1 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання.

Відповідно до ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), строк виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію. Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з відкриттям провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення вчинення виконавчих дій.

Приписами ч. 3 ст. 41 Кодексу передбачено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не застосовується, у тому числі індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду про те, що конкурсний кредитор - Банк не мав права застосовувати (нараховувати) відсотки річних від простроченої суми заборгованості, яка виникла до відкриття провадження у справі про банкрутство, оскільки вони підпадають під дію мораторію, введеного ухвалою про відкриття провадження у справі про банкрутство від 02.10.2018 року.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що у вимозі про повернення кредитних коштів Банк не вимагав від Позичальника дострокового розірвання чи припинення Кредитного договору, а виключно просив останнього повернути заборгованість за Кредитним договором, то ці обставини не мають значення для вирішення даної справи, вони не покладалися в основу висновку суду першої інстанції, оскільки судом досліджувався лише обставини правомірності користування конкретними кредитними коштами в спірний період.

Інші доводи наведені Банком в апеляційній скарзі спростовуються вищенаведеними приписами чинного законодавства, практикою Верховного Суду, а також висновками колегії суддів по даній справі.

Також колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи спірне рішення, в повній мірі дослідив всі наявні в матеріалах справи докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення на основі всіх доводів, що були належним чином надані сторонами і підтверджувалися наявними в матеріалах справи доказами.

Будь-яких порушень норм матеріального права в діях суду першої інстанції при розгляді ним зазначеної справи судовою колегією не встановлено, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

За таких підстав ухвала господарського суду Харківської області від 27.10.2020 року у справі №904/3214/18 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на заявника апеляційної скарги (Акціонерне товариство Сбербанк м. Київ).

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Сбербанк м.Київ на ухвалу господарського суду Харківської області від 27.10.2020р. у справі №904/3214/18 - залишити без задоволення.

2. Ухвалу господарського суду Харківської області від 27.10.2020р. у справі №904/3214/18 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції покласти на Акціонерне товариство Сбербанк м.Київ.

4. Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку через Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01.02.2021

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя Д.О. Попков

Суддя В.І. Пушай