ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2021 р. Справа№ 910/9544/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Яковлєва М.Л.

Куксова В.В.

при секретарі Токарева А.Г.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 20.01.2021.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2019 у справі №910/9544/19 (суддя Кирилюк Т.Ю., повний текст складено 23.12.2019)

за позовом Малого приватного підприємства "Аквадон"

до 1.Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

2. Київської міської державної адміністрації

та 3. Головного управління державної казначейської служби України у м. Києві

про повернення безпідставно набутих грошових коштів, стягнення інфляційний втрат, трьох процентів річних та збитків

ВСТАНОВИВ:

Мале приватне підприємство "Аквадон" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про стягнення 55 114 035, 78 грн., у тому числі 15 159 840, 00 грн. основного боргу, 4 378 494, 00 грн. 3 % річних, 31 172 490, 21 грн. інфляційних втрат та 4 403 211, 57 грн. збитків.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на позбавлення останнього права власності на нерухоме майно з вини відповідача та відмовою останнього повернути отримані ним грошові кошти.

Рішенням господарського суду міста Києва від 17 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Київської міської державної адміністрації на користь Малого приватного підприємства "Аквадон" 15 159 840 грн. 00 коп. - безпідставно утримуваних грошових коштів; 31 172 490 грн. 21 коп. - інфляційних втрат; 4 378 494грн. 00 коп. - 3 % річних та 618 634 грн. 11 коп. - витрат зі сплати судового збору.

У задоволенні вимоги про стягнення збитків - відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, представником Київської міської ради 03.09.2020 подано апеляційну скаргу, у якій останній просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовної заяви.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушено або неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга має бути задоволена.

Крім того, вказує на відсутність у нього зобов`язання з повернення грошових коштів та інших нарахувань.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2020 апеляційну скаргу повернуто заявнику у зв`язку із відсутністю у Трохимчук В. С., якою підписана скарга, повноважень бути представником у судах в порядку самопредставництва.

09.10.2020 року Київською міською радою повторно подано апеляційну скаргу, у якій вона просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовної заяви.

Апеляційна скарга підписана заступником начальника управління правового забезпечення діяльності Київської міської ради секретаріату Київської міської ради Тхориком С.М., який відповідно до п.2.10 посадової інструкції має повноваження в порядку самопредставництва здійснювати захист прав та інтересів Київської міської ради в судах.

Крім цього, у скарзі заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Згідно Витягу з протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 12.10.2020 апеляційна скарга передана на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Козир Т.П., суддів Коробенка Г.П., Кравчука Г.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2019 у справі №910/9544/19. Розгляд справи призначено на 17.11.2020.

19.11.2020 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у відповідності до якого, останній просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції просить залишити в силі.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-07/609/20 від 03.12.2020, у зв`язку з перебуванням головуючого судді Козир Т. П. на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2020 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Куксов В. В., Яковлєв М. Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2020 апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2019 у справі №910/9544/19 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М. Л., Куксов В. В. та призначено до розгляду на 20.01.2021.

В судовому засіданні 20.01.2021 представник скаржника підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив задовольнити її, а оскаржуване рішення просив скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні 20.01.2021 представник позивача заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі з урахуванням відзиву на апеляційну скаргу поданого під час апеляційного провадження та просив відмовити в її задоволенні, а оскаржуване рішення просив залишити без змін.

В судове засідання 20.01.2021 Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві представників не направило, про причини неявки суд не повідомило, про день, час та місце проведення судового засідання було повідомлено належним чином.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов`язок суду відкласти апеляційний розгляд справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, дотримання якого є процесуальною гарантією дотримання прав сторін спору.

Дослідивши матеріали справи, з метою дотримання розумних процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції вважає можливим розглянути справу за відсутності представників сторін які не з`явились в судове засідання.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов`язок суду відкласти апеляційний розгляд справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, дотримання якого є процесуальною гарантією дотримання прав сторін спору.

Дослідивши матеріали справи, з метою дотримання розумних процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції вважає можливим розглянути справу за відсутності представника позивача.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що Рішенням Київської міської ради №322/1532 від 24.06.2004 затверджено перелік нежилих будинків комунальної власності територіальної громади міста Києва, які підпадають під реконструкцію або реставрацію за залучені кошти. До переліку було включено нежилі приміщення площею 2 575,80 кв. м. по вулиці Петра Сагайдачного 20/2 у місті Києві (садиба).

Рішенням постійно діючої конкурсної комісії із залучення інвесторів до будівництва, реконструкції або реставрації нежилих будинків, що належать територіальній громаді міста Києва, утвореної розпорядженням Київської міської державної адміністрації №699 від 27.04.2005, позивача (у даній справі) визнано переможцем конкурсу із залучення інвестора для реконструкції будівлі по вулиці Сагайдачного 20/2 (протокол №17 від 23.12.2005).

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації №270 від 18.02.2006 затверджено (у тому числі) результати проведеного конкурсу та доручено Головному управлінню комунальної власності міста Києва укласти (у тому числі з позивачем) відповідний договір.

Між Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), комунальним підприємством "Дирекція реставраційно-відновлювальних робіт" та позивачем (у даній справі) укладено 07.04.2006 договір №9, яким врегульовано правовідносини сторін в частині здійснення інвестиційного проекту з реконструкції нежилого будинку по вулиці Петра Сагайдачного 20/2 (садиба) у місті Києві.

Сторони, п. 4.1 інвестиційного договору від 07.04.2006 визначили остаточний розподіл площ будівлі після реконструкції об`єкту: приміщення площею 3 500 кв. м. передаються до комунальної власності територіальної громади міста Києва, решта приміщень - передається інвестору.

Рішенням Київської міської ради №95/95 від 28.08.2008 "Про передачу малому приватному підприємству "Аквадон" під реконструкцію нежилих будинків на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2, літ. А, на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2, літ. Б (садиба) у Подільському районі м. Києва" названі будівлі передано відповідачу за умови сплати їх оціночної вартості.

Додатковою угодою №3 до інвестиційного договору від 07.04.2006 його сторони погодили умови та момент набуття інвестором (позивачем у даній справі) права власності на об`єкт інвестування - після сплати вартості з дати підписання акту приймання-передачі у власність.

Позивачем, платіжними дорученнями №2 від 26.02.2009 та №1 від 15.10.2009 загалом перераховано на рахунок Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві 15 159 840, 00 грн. вартості нерухомого майна.

03.11.2009 позивачем та Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), КП "Київжитлоспецексплуатація" підписано акт приймання-передачі у власність нежилих приміщень по вулиці Сагайдачного у місті Києві.

04.11.2009 Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) позивачу видані свідоцтва серії САС № 741870 та № 741871, якими підтверджено право приватної власності позивача на передані будівлі.

Заступник прокурора міста Києва у серпні 2014 року звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах Міністерства культури України та Департаменту комунальної власності міста Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з позовом до Київської міської ради про визнання недійсним рішення №95/95 від 28.08.2008 року "Про передачу малому приватному підприємству "Аквадон" під реконструкцію нежилих будинків на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. А та на вулиці Петра Сагайдачного, 20/2 літ. Б (садиба) у Подільському районі м. Києва".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.12.2014 у справі № 910/16562/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2015 року та постановою Вищого господарського суду від 20.05.2015, визнано недійсним рішення Київської міської ради №95/95 від 28.08.2008 з мотивів його невідповідності порядку проведення інвестиційних конкурсів для будівництва, реконструкції нежилих будинків, встановленого Київською міською радою, та відсутності погодження рішення про відчуження майна відповідним органом охорони культурної спадщини.

Заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради у березні 2015 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до малого приватного підприємства "АКВАДОН" (позивач у даній справі) про визнання права власності та витребування нерухомого майна.

Рішенням господарського суду міста Києва від 29.04.2015 у справі №910/6341/15-г, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.06.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 22.09.2015, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Міністерства культури України, Київської міської ради та Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) у березні 2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до малого приватного підприємства "АКВАДОН" (позивач у даній справі) та комунального підприємства "Дирекція реставраційно-відновлювальних робіт" про визнання недійсною додаткової угоди №3 до інвестиційного договору №9 від 07.04.2006.

Остаточним рішенням у справі №910/4749/16 Верховним судом (постанова від 13.06.2018) підтверджено вірність висновків судів попередніх інстанцій про нікчемність додаткової угоди №3 до інвестиційного договору №9 від 07.04.2006 та зобов`язано мале приватне підприємство "Аквадон" (позивач у даній справі) повернути територіальній громаді міста Києва в особі Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) нежитловий будинок площею 1979,80 м.кв., розташований за адресою: місто Київ, вулиця Петра Сагайдачного, 20/2 (літ. А) та нежитловий будинок площею 500,80 м.кв., розташований за адресою: місто Київ, вулиця Петра Сагайдачного, 20/2 (літ. Б).

У відповідності до правового висновку п. 23 постанови Верховного суду від 13.06.2018 у справі №910/4749/16 додаткова угода №3 від 25.12.2008 року є нікчемною, оскільки сторонами не було дотримано вимог закону щодо нотаріального посвідчення при укладенні вказаного правочину, який за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу нерухомого майна.

У відповідності до правового висновку п. 54 постанови Верховного суду від 13.06.2018 у справі №910/4749/16 в ході розгляду даної справи (№910/4749/16 ) та пов`язаної з нею справи - № 910/16562/14, судами було встановлено:

(1) рішення Київської міської ради № 95/95 є недійсним з моменту прийняття;

(2) додаткова угода № 3 від 25.12.2008 року є нікчемною, оскільки прямо суперечить приписам закону (Цивільного кодексу України). Виходячи з наведених обставин, Верховним судом відносно вимоги про повернення нерухомого майна застосовано правову конструкцію кондикційного позову.

У відповідності до правового висновку п. 50 постанови Верховного суду від 13.06.2018 у справі №910/4749/16 кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов:

(1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

(2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Верховним судом, узагальнюючи викладене, зазначено, що можна дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави (пункт 52 Постанови Верховного суду у справі №910/4749/16).

У відповідності до правового висновку п. 55 Постанови Верховного суду у справі №910/4749/16: оскільки власник спірного нерухомого майна - Київська міська рада відчужила вказане майно на користь МПП "Аквадон" на підставі власного незаконного рішення, а додаткова угода №3 від 25.12.2008, укладена на підставі вказаного рішення, є нікчемною в силу закону, то відсутні правові підстави збереження спірного нерухомого майна за МПП "Аквадон", а тому до спірних правовідносин застосовуються положення статті 1212 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ч. 4 ст. 75 Господарського кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, Верховним судом при розгляді справи №910/4749/16 встановлено:

1) факт протиправної поведінки Київської міської ради при відчуженні будівель;

2) недоведеність (відсутність) складу правопорушення в діях особи, що придбавала це майно (позивач у даній справі);

3) юридичний факт нікчемності додаткової угоди №3 від 25.12.2008;

4) неможливість застосування реституційного правового наслідку недійсності правочину та необхідність застосування до даних правовідносин правової конструкції кондикції відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України.

Питання поновлення прав позивача (у даному провадженні), які було порушено укладенням нікчемної додаткової угоди №3 на підставі протиправного рішення міської ради, у тому числі повернення безпідставно отриманих грошових коштів, під час розгляду справи №910/4749/16 не вирішувалось.

Враховуючи те, що позивач у даній справі є стороною тих саме правовідносин, що були предметом розгляду у справі №910/4749/16 про захист прав місцевої ради (другої сторони цих відносин), правові висновки за фактичними обставинами, встановлені Верховним судом у справі №910/4749/16 є преюдиціально-вірними для даної справи.

Оскільки за встановленим остаточним судовим рішенням юридичним фактом безпідставного утримання позивачем (у даній справі) нежитлових будівель по вулиці Сагайдачного, вірним є твердження, що і власник цих будівель також безпідставно утримував протягом усього часу отримані за нікчемною угодою грошові кошти, сплачені як вартість придбаного майна.

Частинами першою та другою статті 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Отже, особа, що набула грошові кошти у розмірі 15 159 840, 00 грн. на підставі нікчемної додаткової угоди №3, укладеної на підставі протиправного рішення Київської міської ради №95/95 від 28.08.2008, має прямий обов`язок їх повернення власнику.

Як вбачається з відзиву відповідача-1 на позовну заяву, останній наголошує на тому, що ним не отримувались грошові кошти за нікчемною додатковою угодою. Крім того, в якості доказу останнім додано до відзиву копію листа Департаменту фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яким підтверджено факт отримання грошових коштів у сумі 15 109 840,00 грн. та 50 000,00 грн. бюджетом міста Києва.

Разом з тим, відповідач-1 стверджує, що відносини сторін підпадають під правове регулювання Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна", відповідно до умов частини одинадцятої статті 26 якого повернення покупцям коштів, сплачених за об`єкти приватизації, здійснюється у порядку, встановленому Фондом державного майна України, на підставі рішення суду з коштів, які надійшли від повторного продажу таких об`єктів (зменшених на суму збитків, неустойки, штрафів та будь-яких інших платежів, які належать до сплати покупцем згідно з цим Законом та/або договором купівлі-продажу), протягом п`яти робочих днів після надходження коштів від повторного продажу на рахунок державного органу приватизації.

Місцевий господарський суд вірно зазначив про помилковість посилань відповідача-1 до наведених приписів Закону, оскільки встановлений ними правовий механізм може бути застосованим виключно у випадку порушення зобов`язань покупцем майна. У даному випадку, наявність будь-яких порушень з боку покупця не доведено ні під час судових досліджень у справах №910/6341/15-г, № 910/16562/14 та №910/4749/16), ні під час даного судового дослідження. Навпаки, судовими рішеннями, що набули законної сили, встановлено факт порушення саме продавцем майна вимог законодавства при відчуженні цього майна.

Відповідачем -2 як і відповідачем-1 у відзиві на позовну заяву підтверджено факт зарахування грошових коштів до бюджету міста Києва, проте заперечено наявність у нього зобов`язання з повернення цих грошових коштів, відповідно - підстав для задоволення позову.

Місцевим господарським судом вірно відхилено доводи відповідача-2 про відсутність зобов`язання з повернення безпідставно отриманих грошових коштів, оскільки за диспозицією статті 1212 не має істотного значення участь особи в договірних відносинах. Значення має лише факт отримання та утримання майна без належної правової підстави.

Суд першої інстанції вірно вказав, що не може поставити майбутнє виконання судового рішення в пряму залежність від існування певно визначеного рахунку в банківській чи казначейській установі, оскільки закриття такого рахунку унеможливить виконання судового рішення.

Відповідачі, зводять свою правову позицію фактично до підтвердження факту отримання грошових коштів та заперечення необхідності їх повернення. Суд апеляційної інстанції, як і суд першої інстанції з такою позицією не погоджується, оскільки на час розгляду спору винна в укладенні нікчемного правочину сторона утримує як саме майно, так і сплачені за нього грошові кошти.

Фактично, має місце ситуація тривалого дисбалансу інтересів в бік сторони, протиправними діями якої було створено цю ситуацію.

Місцевим господарським судом вірно встановлено, що позивачем перераховано 15 109 840,00 грн. та 50 000,00 грн. до місцевого бюджету міста Києва.

У відповідності до визначення статті 2 Бюджетного кодексу України бюджетом є план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються відповідно органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду. Бюджетами місцевого самоврядування є бюджети територіальних громад сіл, їх об`єднань, селищ, міст (у тому числі районів у містах), бюджети об`єднаних територіальних громад.

Головними розпорядниками бюджетних коштів є бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 Бюджетного кодексу України отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 22 Бюджетного кодексу України головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів є місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників. Якщо згідно із законом місцевою радою не створено виконавчий орган, функції головного розпорядника коштів відповідного місцевого бюджету виконує голова такої місцевої ради.

Отже, саме відповідач-2 у даному випадку є відповідальною особою з повернення безпідставно отриманих за нікчемною додатковою угодою №3 грошових коштів.

Беручи до уваги вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача-2 безпідставно утримуваних грошових коштів загальною сумою 15 159 840, 00 грн.

Вилучення у покупця придбаного майна внаслідок дій недобросовісного продавця (у даному випадку - представницького органу територіальної громади), прямо порушує право, гарантоване статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За преюдиціальними правовими висновками пункту 40 Постанови Верховного суду у справі №910/4749/16 від 13.06.2018 принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

Дотримання балансу суспільних і приватних інтересів у даному випадку є можливим лише за умови справедливої та повної компенсації втрат, яких зазнала особа, що втратила свої права на вилучене поза її волею майно.

Позивачем заявлено додаткові вимоги про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та збитків.

У відповідності до ч. 2 ст. 1214 Цивільного кодексу України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Як встановлено ст. 536 Цивільного кодексу України, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За узагальненим правовим висновком Великої палати Верховного суду (пункт 34 постанови від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17) термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях:

1) при одержанні боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу;

2) при простроченні грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

За узагальненим висновком пункту 41 цієї ж постанови Великої палати Верховного суду стаття 625 Цивільного кодексу України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

У відповідності до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Апеляційним судом перевірено виконані позивачем розрахунки інфляційних втрат та трьох процентів річних та встановлено їх арифметичну вірність.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимоги про стягнення з відповідача - 2 інфляційних втрат у розмірі 31 172 490, 21 грн. та 4 378 494, 00 грн. трьох процентів річних.

У відповідності до частини першої статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи (з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави).

Позивачем заявлено вимогу про стягнення 4 403 211,57 грн. витрат з утримання будівлі. Кінцевий розрахунок узагальнено таблицею додатку №20 до позовної заяви, відповідно до якої позивачем включено до складу витрат на утримання будівлі:

- податок на землю, сплачений з 2014 по 2018 рік у сумі 2 257 401,88 грн.;

- охорона об`єкта з 2015 по 2018 рік вартістю 1 443 998,82 грн.;

- податок на нерухоме майно, сплачений з 2015 по 2018 рік у сумі 177 803,20 грн.;

- витрати на електроенергію в період з 2015 по 2019 рік у сумі 87 948,47 грн.;

- 15 500 грн. витрат з подання документів в КМДА по земельній ділянці у 2018

році;

- вартість виконаних у 2011 році проектних робіт у сумі 359 110,00 грн.;

- 60 000,00 грн. витрат на розміщення фасадного банеру (2016 рік);

- виконання нормативної грошової оцінки землі у 2018 році у сумі 445,00 грн.;

- витрати з виготовлення кадастрового плану у 2017 році у сумі 1 003, 40 грн.

Апеляційний суд зазначає, що встановлене абзацом другим частини першої статті 1214 Цивільного кодексу України право може бути реалізованим за наявності двох суттєвих ознак: необхідність цих витрат та витрат на утримання майна.

Податкове навантаження позивача не відповідає цим ознакам. Надлишково сплачені податки позивач має повертати з бюджету у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Витрати на утримання земельної ділянки, яка на часі знаходиться у володінні позивача, також не можуть бути віднесені до витрат на утримання будівлі.

Місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено, що витрати з розміщення фасадного банеру та витрати з оплати вартості спожитої електроенергії були необхідними саме для утримання будівлі.

Разом з тим, витрати на виконання проектних робіт не можуть бути визнані ні витратами на утримання майна ні збитками, оскільки зроблені у межах діючого інвестиційного договору.

Отже, єдиною статтею витрат з визначених додатком до позовної заяви №20 яка має пряме відношення до будівлі є оплата вартості охорони.

Разом з тим, позивачем не доведено суду, що ці послуги було надано позивачу саме з охорони нежилих приміщень по вулиці Петра Сагайдачного 20/2 у місті Києві.

Більшість з доданих позивачем актів приймання наданих послуг з фізичної охорони об`єктів складені у місті Донецьк. Жоден з актів прямо не визначає об`єктом охорони будівлю чи нежитлові приміщення по вулиці Петра Сагайдачного 20/2 у місті Києві.

Отже, позивачем не доведено суду факту здійснення охорони саме спірних приміщень.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення 4 403 211,57 грн. збитків.

Також місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача-2 про застосування правових наслідків спливу позовної давності з огляду на преюдиціальні правові висновки для даного спору, викладені у пунктах 24 - 34 Постанови Верховного суду у справі №910/4749/16 від 13.06.2018. Крім того, право власності позивача було порушене у день прийняття остаточного судового рішення у справі №910/4749/16, відповідно, строк позовної давності до вимог даного позову має обчислюватись з 13.06.2018.

Беручи до уваги вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Інші посилання скаржника викладені в апеляційній скарзі судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2019 у справі №910/9544/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2019 у справі №910/9544/19 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Київської міської ради - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2019 у справі №910/9544/19 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 910/9544/19 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 27.01.2021.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді М.Л. Яковлєв

В.В. Куксов