РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.01.2021Справа № 910/12807/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Шкорупеєва А.Д., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Управління Служби безпеки України в Житомирській області

до 1. Житомирської обласної державної адміністрації

2. Житомирської обласної ради

про зобов`язання повернути квартири загальною площею 267,09 кв.м. та зобов`язання виділити кошти.

представники сторін:

від позивача: Малик С.О.

від відповідача 1: Болохівський А.В.

від відповідача 2: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Управління Служби безпеки України в Житомирській області звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Житомирської обласної державної адміністрації, Житомирської обласної ради про зобов`язання повернути квартири загальною площею 267,09 кв.м. та зобов`язання виділити кошти.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем-1 взятих на себе зобов`язань за договором позики жилих приміщень від 28.02.2002.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2020 дану позовну заяву залишено без руху.

14.09.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 21.09.2020 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, розгляд справи постановив здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначив на 20.10.2020.

12.10.2020 через канцелярію суду від відповідача-1 надійшов відзив на позов. Відповідач-1 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог Управління Служби безпеки України в Житомирській області у зв`язку із спливом 15.02.2016 строку позовної давності щодо заявлених позивачем вимог.

15.10.2020 через канцелярію суду від відповідача-2 надійшов відзив на позов, у якому відповідач-2 проти позовних вимог щодо Житомирської обласної ради заперечує, посилаючись на те, що зобов`язання судом прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження. Також Житомирська обласна рада зазначає, що не несе відповідальності за дії Житомирської обласної державної адміністрації, оскільки остання у відповідності до ч.1 ст.4 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" є юридичною особою, та згідно із ст. 96 Цивільного Кодексу України самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Судове засідання у справі №910/12807/20, призначене на 20.10.2020, знято з розгляду.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 04.11.2020 продовжив підготовче провадження у справі №910/12807/20 на 30 днів, призначив підготовче засідання у справі на 19.11.2020.

Протокольною ухвалою від 19.11.2020 відкладено підготовче засідання на 10.12.2020.

Протокольною ухвалою від 10.12.2020 відкладено підготовче засідання на 24.12.2020.

10.12.2020 через канцелярію суду від позивача надійшли документи по справі.

11.12.2020 через канцелярію суду від позивача надійшли відповіді на відзиви відповідачів.

15.12.2020 через канцелярію суду від відповідача-2 надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Житомирської обласної ради.

24.12.2020 через канцелярію суду від позивача надійшли документи по справі.

Протокольною ухвалою від 24.12.2020 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 28.01.2021.

Ухвалою від 24.12.2020 повідомлено відповідача-2 про час та місце розгляду справи по суті.

Представник відповідача-2 у судове засідання 28.01.2021 не з`явився. Відповідач-2 був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи по суті ухвалою суду від 24.12.2020, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №216.

У судовому засіданні 28.01.2021 представник позивача надав пояснення по суті позову, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні надав пояснення по суті заперечень на позов, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні 28.01.2021 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

28.02.2002 між Управлінням Служби безпеки України в Житомирській області (позивач, надалі - Управління СБУ) та Житомирською обласною державною адміністрацією (відповідач-1, надалі - Облдержадміністрація) укладений договір позики жилих приміщень (надалі - договір), відповідно до умов якого Управління СБУ передає в позику Облдержадміністрації шість квартир, загальною площею 316,03 кв.м., в будинку №153-а по вул. Щорса міста Житомира.

Згідно із п.2. договору, номери квартир, їх загальна площа, кількість кімнат, поверх визначаються в адресному переліку квартир, що є невід`ємною частиною цього договору (додаток №1).

Пунктом 3 договору передбачено, що Облдержадміністрація зобов`язується повернути Управлінню СБУ рівну за площею, якістю та станом укомплектування кількість квартир в новозбудованих будинках міста Житомира.

Термін дії договору встановлюється з моменту його підписання до повного виконання зобов`язань сторін сторонами (п.7 договору).

Актом підтвердження зобов`язань щодо виконання договірних умов від 12 червня 2008 року Облдержадміністрація та Управління підтвердили, що станом на 12.06.2008 Житомирська обласна державна адміністрація має заборгованість перед Управлінням у вигляді 6 (шести) упорядкованих квартир, загальною площею 316,03 кв.м, які відповідають умовам пункту 3 договору позики жилих приміщень від 28 лютого 2002 року. Сторони у акті зазначили, що зазначена заборгованість виникла в результаті запозичення Житомирською обласною державною адміністрацією 6 (шести) упорядкованих квартир, загальною площею 316,03 кв.м відповідно до договору позики жилих приміщень від 28.02.2002, укладеного між сторонами.

30.03.2012 між сторонами укладено додаткову угоду до договору позики жилих приміщень від 28.02.2002, відповідно до умов якої сторони домовились викласти п.3 договору у новій редакції: "Облдержадміністрація зобов`язується повернути Управлінню СБУ рівноцінні за площею та санітарно-технічними умовами жилі приміщення в новозбудованих будинках, або в будинках придбаних на вторинному ринку міста Житомира".

Позивач зазначає, що пред`явив відповідачу-1 вимогу вих.57/3957 від 09.06.2010 щодо повернення позики протягом тридцяти днів від дня пред`явлення цієї вимоги.

Однак, у зазначений у вимозі вих.57/3957 від 09.06.2010 строк, відповідач-1 позику не повернув та листом № 3744/33/2-10 від 12.07.2010 Житомирської обласної державної адміністрації повідомила позивача про те, що не заперечує наявність заборгованості перед Управлінням Служби безпеки України в Житомирській області у вигляді 6 квартир, однак у зв`язку, з економічною кризою в країні, відсутністю інших джерел фінансування видатків, вишукати кошти на будівництво житла для місцевих органів влади в даний час немає можливості.

Згідно із договором купівлі-продажу квартири від 15.10.2012 позивачу повернуто частину позики, а саме одну двокімнатну квартиру загальною площею 48,94 кв.м, житловою площею - 26,00 кв.м.

Посилаючись на порушення відповідачем-1 зобов`язань за договором позики жилих приміщень від 28.02.2002 позивачем заявлено позовну вимогу про зобов`язання Житомирську обласну державну адміністрацію повернути Управлінню Служби безпеки України в Житомирській області п`ять упорядкованих квартир загальною площею 267,09 кв.м в новозбудованих будинках міста Житомира або придбаних на вторинному ринку міста Житомира, рівноцінних запозиченим Житомирською обласною державною адміністрацією за договором позики жилих приміщень від 28 лютого 2002 року.

Оскільки у відповідності до ст.23 Бюджетного кодексу України, ст.26, ч.1 ст.64 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про місцеві державні адміністрації" Житомирська обласна державна адміністрація, як розпорядник бюджетних коштів, здійснює видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, які встановлені рішенням Житомирської обласної ради, то на думку позивача Житомирська обласна рада несе однакові юридичні обов`язки з облдержадміністрацією щодо повернення Управлінню п`яти запозичених квартир за договором позики від 28 лютого 2002 року. У зв`язку із наведеним позивачем заявлено позовну вимогу про зобов`язання Житомирську обласну раду виділити кошти на придбання Житомирською обласною державною адміністрацією для Управління Служби безпеки України в Житомирській області п`ять упорядкованих квартир загальною площею 267,09 кв.м в новозбудованих будинках міста Житомира або придбаних на вторинному ринку міста Житомира, рівноцінних запозиченим Житомирською обласною державною адміністрацією за договором позики жилих приміщень від 28 лютого 2002 року.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Як встановлено судом між Управлінням Служби безпеки України в Житомирській області та Житомирською обласною державною адміністрацією укладений договір позики жилих приміщень від 28.02.2002, відповідно до умов якого позивач передав в позику Облдержадміністрації шість квартир, загальною площею 316,03 кв.м., в будинку №153-а по вул. Щорса міста Житомира, а відповідач-1 зобов`язався повернути позивачу рівноцінні за площею та манірно-технічними умовами жилі приміщення в новозбудованих будинках, або в будинках придбаних на вторинному ринку міста Житомира (у редакції додаткової угоди від 30.03.2012 до договору позики жилих приміщень від 28.02.2002). Згідно із адресного переліку квартир, підписаного між сторонами, визначено номери квартир, їх загальна площа, кількість кімнат, поверх.

Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, його положення застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання.

Так, згідно із ч.1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 626 Цивільний кодекс України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 3 статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Договором позики жилих приміщень від 28.02.2002 не встановлено строк повернення позики.

Оскільки строк повернення позики сторони не встановили, позика згідно із ч.1 ст.1049 ЦК України, відповідач-1 має повернути позику протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позивачем вимоги про це.

Згідно із наданих позивачем у матеріали справи листів, судом встановлено, що Управління Служби безпеки України в Житомирській області з 2003 року неодноразово зверталось із листами про виконання умов договору позики жилих приміщень від 28.02.2002.

Судом встановлено, що у червні 2010 року позивач у порядку ч.1 ст.1049 ЦК України звернувся до відповідача-1 із вимогою вих. №57/3957 від 09.06.2010 про повернення позики, у якій вимагав від Житомирської обласної державної адміністрації повернути Управлінню Служби безпеки України в Житомирській області шість квартир, загальною площею 316,03 кв.м. в новозбудованих будинках міста Житомира, рівноцінних запозиченим Житомирською обласною державною адміністрацією за договором позики жилих приміщень від 28.02.2002, протягом тридцяти днів від дня пред`явлення цієї вимоги. Позивач зазначає, що пред`явив зазначену вимогу 10.06.2010, відповідач-1 наведених обставин не заперечив.

Відповідачем-1 надано відповідь вих.№3744/33/2-10 від 12.07.2010 на вимогу позивача, у якій Житомирська обласна державна адміністрація зазначила, що не заперечує наявність заборгованості перед Управлінням Служби безпеки України в Житомирській області у вигляді 6 квартир, однак у зв`язку, з економічною кризою в країні, відсутністю інших джерел фінансування видатків, вишукати кошти на будівництво житла для місцевих органів влади в даний час немає можливості.

Оскільки позивачем пред`явлено вимогу про повернення позики 10.06.2010, то відповідач-1 мав повернути позику у строк до 10.07.2010.

Як підтверджено договором купівлі-продажу квартири від 15.10.2012 відповідачем-1 частково виконано зобов`язання за договором позики жилих приміщень від 28.02.2002, а саме повернуто позивачу одну двокімнатну квартиру загальною площею 48,94 кв.м, житловою площею - 26,00 кв.м.

Доказів повернення п`яти квартир загальною площею 267,09 кв.м в новозбудованих будинках міста Житомира або придбаних на вторинному ринку міста Житомира, рівноцінних запозиченим Житомирською обласною державною адміністрацією за договором позики жилих приміщень від 28 лютого 2002 року матеріали справи не містять. Відповідач-1 доказів виконання взятих на себе зобов`язань в частині повернення позики у повному обсязі не надав, обставин наявності зобов`язання з повернення п`яти квартир загальною площею 267,09 кв.м. не заперечив.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Стаття 15 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ч.1-2 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З огляду на вище встановлені судом обставини, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів повернення позивачу п`яти квартир загальною площею 267,09 кв.м., суд дійшов висновку про обґрунтованість вимоги позивача про зобов`язання відповідача-1 повернення Управлінню Служби безпеки України в Житомирській області п`яти квартир загальною площею 267,09 кв.м в новозбудованих будинках міста Житомира або придбаних на вторинному ринку міста Житомира, рівноцінних запозиченим Житомирською обласною державною адміністрацією за договором позики жилих приміщень від 28 лютого 2002 року.

Водночас відповідачем-1 заявлено про застосування позовної давності до вимог Управління Служби безпеки України в Житомирській області.

На час укладення договору позики жилих приміщень від 28.02.2002 діяв Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Відповідно до статті 71 Цивільного кодексу Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і переривання перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу (ст. 76 Цивільного кодексу Української РСР).

Згідно із ст.165 Цивільного кодексу Української РСР, якщо строк виконання зобов`язання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати таке зобов`язання в семиденний строк з дня пред`явлення вимоги кредитором, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із закону, договору або із змісту зобов`язання.

Відповідно до пункту 1.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних правовідносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені Цивільним кодексом Української РСР 1963 року.

Отже, у спірних правовідносинах підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України у редакції 2003 року.

Згідно зі ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч.5 ст.261 Цивільного кодексу України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Водночас за змістом частини першої та третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

При дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах позовної давності, а не після її спливу. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі 905/2324/17.

Суд звертає увагу на те, що закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків (див. частина перша статті 11 ЦК України). В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено постанові Верховного Суду від 09.11.2018 у справі № 911/3685/17, від 10.09.2019 у справі № 916/2403/18.

При цьому, установлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування судом матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права. Аналогічний правовий висновок викладено у пункті 34 постанови Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 911/479/18.

Як встановлено судом вище виконання зобов`язання з повернення позики відповідач-1 мав виконати у строку до 10.07.2010, а отже у позивача виникло право на звернення до суду із позовом про повернення позики, з дня, наступного за днем, коли зобов`язання мало бути виконане, а саме з 11.07.2013.

Як встановлено судом 15.10.2012 відбулося переривання строку позовної давності шляхом часткового виконання відповідачем зобов`язання за договором позики жилих приміщень від 28.02.2002, а саме повернуто позивачу одну двокімнатну квартиру загальною площею 48,94 кв.м, житловою площею - 26,00 кв.м, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 15.10.2012. Наведені обставини щодо часткового виконання зобов`язання та переривання строку позовної давності також визнаються відповідачем-1.

У межах позовної давності відповідачем-1 листом вих.№0538/33/2-15 від 03.02.2015 підтверджено наявність зобов`язання з повернення позики, однак зазначено про відсутність джерел фінансування для виконання зобов`язання з повернення запозиченого житла. Отже, листом вих.№0538/33/2-15 від 03.02.2015 відбулося переривання строку позовної давності.

У подальшому в межах позовної давності відповідачем-1 листом вих.№0313/33/2-17 від 19.01.2017 у відповідь на лист позивача від 19.12.2016 вих.№57/15133 щодо виконання зобов`язання за договором позики, Житомирська обласна державна адміністрація повідомила про відсутність коштів на будівництво житла внаслідок обмеженість кошів обласного бюджету та відсутність інших джерел фінансування. За висновками суду листом вих.№0313/33/2-17 від 19.01.2017 відбулося переривання строку позовної давності.

Також у межах позовної давності відповідачем-1 листом вих.№6286/2-19/33 від 03.10.2019 у відповідь на лист позивача від 04.09.2019 вих.№57/9649 щодо виконання зобов`язання за договором позики, Житомирська обласна державна адміністрація повідомила про відсутність джерел фінансування для придбання житла. Водночас у листі відповідачем-1 вказано, що Житомирською обласною державною адміністрацією будуть внесені пропозиції до обласної ради щодо передбачення в обласному бюджеті 2020 року видатків на відповідні цілі. За висновками суду листом вих.№6286/2-19/33 від 03.10.2019 відбулося переривання строку позовної давності.

Європейським судом з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16.12.1992).

З огляду на встановлені судом обставини щодо переривання строків позовної давності, застосовуючи наведені вище положення ЦК України щодо позовної давності, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача-1 повернути частину позики пред`явлені позивачем в межах строку позовної давності.

Відповідно в даному випадку відсутні підстави задоволення заяви відповідача-1 про застосування строку позовної давності до вимог про повернення позики та для відмови у позові у цій частині у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Водночас, враховуючи те, що умови договору не містять обов`язку щодо повернення "упорядкованих" квартир, суд задовольняє позовні вимоги у частині зобов`язання відповідача-1 повернути позику частково, а саме у частині зобов`язання Житомирську обласну державну адміністрацію повернути Управлінню Служби безпеки України в Житомирській області п`ять квартир загальною площею 267,09 кв.м в новозбудованих будинках міста Житомира або придбаних на вторинному ринку міста Житомира, рівноцінних запозиченим Житомирською обласною державною адміністрацією за договором позики жилих приміщень від 28 лютого 2002 року.

Щодо позовних вимог до Житомирської обласної ради, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у цій частині, з огляду на наступне.

Статтею 8 Конституції України закріплено що в Україні визнається і діє принцип верховенство права.

Принцип верховенства права сформувався як інструмент протидії свавіллю держави, що виявляється в діях її органів як у цілому, так і окремих із них. Верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.1 ст.64 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", видатки, які здійснюються органами місцевого самоврядування на потреби територіальних громад, їх розмір і цільове спрямування визначаються відповідними рішеннями про місцевий бюджет; видатки, пов`язані із здійсненням районними, обласними радами заходів щодо забезпечення спільних інтересів територіальних громад, - відповідними рішеннями про районний та обласний бюджети.

Статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується питання, зокрема, про розгляд прогнозу місцевого бюджету, затвердження місцевого бюджету, внесення змін до нього; затвердження звіту про виконання відповідного бюджету (п.23 ч.1.).

Відповідно до ч.1,2 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Згідно із ст.18 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", місцева державна адміністрація складає, схвалює і подає на розгляд ради прогноз відповідного бюджету, складає і подає на затвердження ради проект відповідного бюджету та забезпечує його виконання; звітує перед відповідною радою про його виконання.

Статтею 22 Бюджетного Кодексу України передбачено, що розпорядником бюджетних коштів за бюджетними призначеннями, визначені іншими рішеннями про місцеві бюджети є місцеві державні адміністрації.

У контексті наведеного, за змістом наведених норм та умов договору позики жилих приміщень від 28 лютого 2002 року, у відповідача-2 відсутні зобов`язання перед позивачем щодо виділення коштів на виконання Житомирською обласною державною адміністрацією договору позики жилих приміщень від 28 лютого 2002 року.

У той же час, Житомирська обласна рада не є стороною договору позики та не несе відповідальності за дії Житомирської обласної державної адміністрації, оскільки остання є юридичною особою, та, згідно із ст. 96 Цивільного Кодексу України самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, у тому числі за укладеним договором позики жилих приміщень від 28 лютого 2002 року.

Окрім того, позивачем не зазначено, якими саме рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача-2 порушено права та інтереси Управління Служби безпеки України в Житомирській області.

З урахуванням наведеного, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Житомирську обласну раду виділити кошти на придбання Житомирською обласною державною адміністрацією для Управління Служби безпеки України в Житомирській області п`ять упорядкованих квартир загальною площею 267,09 кв.м в новозбудованих будинках міста Житомира або придбаних на вторинному ринку міста Житомира, рівноцінних запозиченим Житомирською обласною державною адміністрацією за договором позики жилих приміщень від 28 лютого 2002 року.

За змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Аналогічна позиція міститься також в постанові 14.08.2018 Верховного Суду у справі № 922/1425/17.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Оскільки вимога про зобов`язання Житомирську обласну раду виділити кошти не підлягає задоволенню у зв`язку із її необґрунтованістю, то заява відповідача-1 про застосування до спірних відносин строку позовної давності не підлягає застосуванню.

Приписами ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вище наведене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Управління Служби безпеки України в Житомирській області.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на відповідача-1 пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129-130, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Зобов`язати Житомирську обласну державну адміністрацію (10014, Житомирська обл., місто Житомир, МАЙДАН ІМ. С.П.КОРОЛЬОВА, будинок 1, ідентифікаційний код 00022489) повернути Управлінню Служби безпеки України в Житомирській області (10008, Житомирська обл., місто Житомир, ВУЛ. ФЕЩЕНКА-ЧОПІВСЬКОГО, будинок 7, ідентифікаційний код 20001510) п`ять квартир загальною площею 267,09 кв.м в новозбудованих будинках міста Житомира або придбаних на вторинному ринку міста Житомира, рівноцінних запозиченим Житомирською обласною державною адміністрацією за договором позики жилих приміщень від 28 лютого 2002 року.

Стягнути з Житомирської обласної державної адміністрації (10014, Житомирська обл., місто Житомир, МАЙДАН ІМ. С.П.КОРОЛЬОВА, будинок 1, ідентифікаційний код 00022489) на користь Управлінню Служби безпеки України в Житомирській області (10008, Житомирська обл., місто Житомир, ВУЛ. ФЕЩЕНКА-ЧОПІВСЬКОГО, будинок 7, ідентифікаційний код 20001510) судовий збір у сумі 45636,33 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 08.02.2021.

Суддя С. О. Турчин