ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

01.02.2021м. ДніпроСправа № 904/343/21

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровські енергетичні послуги"

до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційного підприємства "Акант"

про видачу судового наказу

Суддя Манько Г.В.

Представники:

Без участі представників сторін.

СУТЬ СПОРУ:

До Господарського суду Дніпропетровської області надійшла заява товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровські енергетичні послуги" про видачу судового наказу про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційного підприємства "Акант" заборгованості за поставлену електричну енергію за договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 01.01.2019р. за особовим рахунком №22-145/09 в сумі 78 710 грн. 16 коп., пені 3535 грн. 51 коп., 3% річних 884 грн. 27 коп., інфляційних втрат 2951 грн. 62 коп.

Заява мотивована неналежним виконанням товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційного підприємства "Акант" договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг.

Водночас, розглянувши заяву та подані товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпровські енергетичні послуги" докази, суд приходить до висновку про необхідність часткової відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу.

Відповідно до частини 1 статті 148 Господарського процесуального кодексу України, судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором.

Судом встановлено, що вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровські енергетичні послуги" про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційного підприємства "Акант" пені 3535 грн. 51 коп., 3% річних 884 грн. 27 коп., інфляційних втрат 2951 грн. 62 коп. не відповідають приписам статті 148 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не є заборгованістю за своєю правовою природою.

Згідно з приписами ст.ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Приймаючи до уваги положення статті 230 Господарського кодексу України пеня та штраф є видами штрафних санкцій, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Приписами ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Таким чином інфляційні втрати та 3% річних за своєю правовою природою не є заборгованістю у розумінні приписів ст. 148 Господарського процесуального кодексу України.

Приписами статті 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Наявність спору про право, вирішується судом у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги. Крім того, мають ураховуватися обставини, якщо із доданих документів вбачається, що боржник заперечує, не визнає або оспорює свій обов`язок перед заявником (кредитором); із доданих документів вбачається пропуск позовної давності. Така вимога може бути вирішена лише у позовному провадженні.

Приписами ч. 3 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі, якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягають розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог.

Господарський суд вважає, що вимоги в частині пені 3535 грн. 51 коп., 3% річних 884 грн. 27 коп., інфляційних втрат 2951 грн. 62 коп. не підлягають розгляду в порядку наказного провадження та в видачі судового наказу в частині вказаних вимог належить відмовити.

Керуючись ст. 148, 152, 153, 154, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити товариству з обмеженою відповідальністю "Дніпровські електричні послуги" у задоволенні заяви про видачу судового наказу про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційного підприємства "Акант" пені 3535 грн. 51 коп., 3% річних 884 грн. 27 коп., інфляційних втрат 2951 грн. 62 коп.

Ухвала набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 235 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржена в порядку та строк, передбачений ст. ст. 254 - 258 Господарського процесуального кодексу України .

Суддя Г.В. Манько