РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.01.2021Справа № 910/18065/20

Господарський суд міста Києва, в складі судді Баранова Д.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Нечипуренко Альбіни Вікторівни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт" (01033, м. Київ, вул. Шота Руставелі, будинок 44, офіс 104; ідентифікаційний код 39013897)

про стягнення 334 647, 04 грн,

без повідомлення (виклику) представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулась Фізична особа-підприємець Нечипуренко Альбіна Вікторівна з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт" про стягнення 334 647, 04 грн, з яких: 300 000, 00 грн - сума основного боргу, 23 377, 05 грн - пеня, 5 852, 46 грн - 3% річних, 5 417, 53 грн - інфляційні втрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідачем були порушені договірні зобов`язання в частині здійснення оплати наданих послуг, внаслідок чого у Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт" утворилася зазначена заборгованість.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.11.2020 позовну прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

11.12.2020 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог оскільки додаткова угода № 1 та акт приймання - передачі наданих послуг до договору про надання юридичних послуг від 01.12.2019, на підставі яких позивачем заявлена до стягнення сума основного боргу в розмірі 300 000, 00 грн, були підписані директором відповідача без відповідного погодження (рішення) загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт", що в свою чергу є порушенням вимог Статуту останнього.

16.12.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якому позивач зазначає, що Статутом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт" не передбачено отримання рішення загальних зборів для підписання директором останнього правочинів на суму меншу ніж 10 000 000, 00 грн, а відтак доводи відповідача не можуть бути прийняті судом.

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи, відповідно до ч. 5, 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи

Розглянувши подані до суду матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.12.2019 між Фізичною особою-підприємцем Нечипуренко Альбіною Вікторівною (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт" (замовник) було укладено договір б/н про надання юридичних послуг, відповідно до п. 1.1. якого, виконавець зобов`язувався надати юридичні послуги щодо консультування замовника щодо найбільш ефективної реалізації замовником свого права кредитора за Договорами що визначені додатком № 1 до цього договору.

Пунктом 1.2. договору визначено, що під "реалізацією замовником свого права кредитора" сторони розуміють будь-яку виплату, що буде здійснена боржником або будь-якими третіми особами, якщо така виплата буде мати відношення до кредитного договору та/або судових рішень. Зокрема (але не виключно) виплата на користь замовника можуть бути у якості:

- прямого погашення заборгованості боржником;

- оплати за викуп у замовника третьою особою права вимоги до боржника за кредитним договором та/або судовими рішеннями;

- оплати боржником або третьою особою відповідно до мирової угоди, плану санації, що будуть стосуватися погашення заборгованості за кредитним договором та/або судовими рішеннями.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що вартість послуг складається із абонентської плати та "винагороди за успіх" (success fee): а) абонентська плата за цим договором складає 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок щомісячно, та підлягає сплаті за кожен місяць наданих послуг протягом п`яти банківських днів з моменту надання виконавцем рахунку; в) базовий розмір винагороди за успіх складає 15% від отриманого замовником у вигляді реалізації замовником свого права кредитора (п. 1.2. договору) підлягає сплаті протягом п`яти банківських днів з моменту отримання відповідної виплати. У разі, якщо сторони погодять між собою інший розмір винагороди за успіх її визначається відповідною додатковою угодою.

За недотримання строків сплати зазначених в п. 2.1. договору замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі 10 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (п. 4.4. договору).

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 30.06.2020 (п. 6.1. договору)

Також, судом встановлено, що між сторонам 11.02.2020 було підписано додаткову угоду № 1 до договору від 01.12.2019 про надання юридичних послуг. В додатковій угоді сторони визначили, що:

"1. За активної участі виконавця замовник досяг домовленості із ТОВ "СІЛЬВЕР ПЕИ" про відступлення права вимоги до наступних боржників: ПрАТ «Енерготехнології» (), ТОВ "Енерготехпром" (), ТОВ "Торговий дім "Констар" ().

2. На виконання домовленості між Замовником та ТОВ "СІЛЬВЕР ПЕИ" було укладено Договір про відступлення прав вимоги № 42/20 від 28.12.2020.

3. Загальна сума, яка отримана замовником за відступленні права вимоги склала 4 500 000 (чотири мільйони п`ятсот тисяч) гривень 00 копійок.

4. Погоджена сторонами винагорода за успіх виконавця відповідно до п. 2.1. договору складає 500 000 (п`ятсот тисяч гривень), яка підлягає сплаті Виконавцю до 02.03.2020".

Відтак, позивач у позові зазначає, що відповідач взяв на себе зобов`язання сплатити позивачу винагороду в розмірі 500 000, 00 грн у строк до 02.03.2020, проте станом на дату пред`явлення даного позову відповідачем сплачено тільки 200 000, 00 грн, у зв`язку з чим у останнього існує заборгованість в розмірі 300 000, 00 грн.

Натомість відповідач у своєму відзиві заперечує, щодо заявлених позовних вимог та звертає увагу суду на те, що відповідно до п. 10.1. ст. 10 Статуту відповідача Вищим органом управління Товариства є Збори Учасників. Збори Учасників відповідають за визначення загального напрямку та стратегії діяльності Товариства, прийняття основних рішень щодо політики Товариства за перевірку фінансової діяльності і показників діяльності Товариства.

Відповідача стверджує, що додаткова угода № 1 та акт приймання-передачі наданих послуг до договору про надання юридичних послуг від 01.12.2019, відповідно до яких погоджена сума винагороди за успіх виконавця складає 500 000, 00 грн всупереч положенням Статуту, оскільки були підписані директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт" без погодження (рішення) Загальних зборів.

Водночас, позивач на спростування вказаних доводів відповідача зазначає, що Статутом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт" не передбачено обов`язок директора отримувати рішення Зборів Учасників про надання згоди на укладання правочинів на суму меншу ніж 10 000 000, 00 грн згідно п. 11.3.6. Статуту, а відтак доводи відповідача є надуманими та безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № б/н від 01.12.2019, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором надання послуг.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 ст. 901 Цивільного кодексу України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно ст. 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачем на виконання умов договору було надано відповідачу юридичні послуги щодо консультування останнього щодо найбільш ефективної реалізації замовником свого права кредитора за переліком договорів, який закріплено додатком № 1 до договору.

Вказане вище підтверджується підписаною 11.02.2020 між сторонами додатковою угодою № 1, відповідно до умов якої сторонами погоджено, що винагорода за успіх позивача відповідно до п. 2.1. договору складає 500 000 (п`ятсот тисяч гривень), яка підлягає сплаті виконавцю у строк до 02.03.2020р.

Також суд зазначає, що дана додаткова угода підписана з боку позивача - Фізичною особою-підприємцем Нечипуренко Альбіною Вікторівною, а з боку відповідача - директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт" Литвин Павлом Миколайовичем, чиї підписи скріплені відповідними відбитками печаток.

Що стосується доводів відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву щодо відсутності у директора відповідача укладати правочини на суму 500 000, 00 грн, а саме додаткову угоду № 1 та акт приймання-передачі наданих за договором послуг без погодження (рішення) загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт", суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Частиною 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Судом встановлено, що відповідно до п. 10.1. ст. 10 Статуту відповідача Вищим органом управління Товариства є Збори Учасників. Збори Учасників відповідають за визначення загального напрямку та стратегії діяльності Товариства, прийняття основних рішень щодо політики Товариства за перевірку фінансової діяльності і показників діяльності Товариства.

Відповідно до п. 10.4. ст. 10 Статуту До компетенції Зборів Учасників належить:

10.4.1. визначення основних напрямків діяльності Товариства, затвердження його планів та звітів про їх виконання;

10.4.2. внесення змін до Статуту Товариства, в тому числі зміна розміру Статутного капіталу;

10.4.3. обрання і відкликання виконавчого органу і Ревізійної Комісії;

10.4.4. затвердження річних результатів діяльності Товариства, включаючи його дочірні підприємства, затвердження звітів і висновків Ревізійної Комісії, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати частки прибутку (дивідендів) з врахуванням вимог, передбачених законодавством України, визначення порядку відшкодування збитків.

10.4.5. створення, реорганізація і ліквідація дочірніх підприємств, філій і представництв, затвердження їх положень, статутів;

10.4.8 затвердження правочинів (в тому числі укладення договорів або інших документів, обов`язкових для Товариства), на суму меншу ніж 10 000 000, 00 грн на день укладення такого договору та або іншого документу;

10.4.14 встановлення розміру, форми і порядку внесення учасниками додаткових вкладів.

Водночас суд вказує, що п. 11.1 Статуту відповідача закріплено, що управління господарською діяльністю Товариства, а також виконання рішень Зборів Учасників здійснюється Директором, який є виконавчим органом Товариства.

Пунктом 11.3.6. Статуту передбачено право директора вчиняти правочини (в тому числі укладати договори або інші документи обов`язкові для Товариства), на суму меншу ніж 10 000 000 (десять мільйонів) гривень 00 копійок на день укладення такого договору та/або іншого документу;".

Таким чином, оскільки сума додаткової угоди № 1 від 11.02.2020 до договору від 01.12.2019 про надання юридичних послуг складала 500 000, 00 грн директор відповідача при укладанні зазначеної угоди, діяв в рамках повноважень наданих йому Статутом Товариства.

Відтак, суд не погоджується із посиланнями відповідача на положення Статуту щодо відсутності у директора права підписувати додаткову угоду № 1 до договору, а відтак немає жодної підстави вважати, що правочин було укладено з перевищенням повноважень директора (ст. 241 Цивільного кодексу України) та/або при його укладенні не було дотримано приписів ст. 203 Цивільного кодексу України.

Крім того, суд звертає увагу відповідача на те, що ним не надано до матеріалів справи доказів того, що договір від 01.12.2019 про надання юридичних послу та або додаткова угода до нього визнані недійсними, а тому відповідно ст. 204 Цивільного Кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Що стосується посилання відповідача на відсутність у директора права підписувати акт прийняття-передачі наданих послуг до договору, то суд вказує, що такі доводи ним не оцінюється оскільки відповідний акт відсутній в матеріалах справи.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За змістом положень ст. 626, 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами 1 та 3 ст. 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Так, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Підсумовуючи викладене вище, враховуючи правомірність правочину, укладеного між сторонами, суд дійшов висновку, що відповідачем на виконання умов договору від 01.12.2019 та додаткової угоди № 1 від 11.02.2020 повинні були б бути сплачені кошти, зазначені п. 4 додаткової угоди в розмірі 500 000, 00 грн у строк до 02.03.2020 за надані позивачем послуги.

Однак, відповідачем на користь позивача на виконання додаткової угоди № 1 від 01.02.2020 сплачено суму в загальному розмірі 200 000, 00 грн згідно платіжного доручення № 1554 від 04.03.2020 та № 1557 від 12.03.2020, а відтак вимогами позивача щодо стягнення з відповідача коштів в розмірі 300 000, 00 грн підлягає задоволенню.

Додатково суд зазначає, що часткова сплата відповідачем коштів на користь позивача на підставі додаткової угоди № 1 від 01.02.2020 також є фактичним її визнанням, оскільки відповідачем були вчинені дії на її виконання, що також приймається судом до уваги при вирішення спору.

Крім того, позивачем внаслідок неналежного виконання умов договору з боку відповідача щодо здійснення оплати винагороди на існуючу суму заборгованості здійснено нарахування пені - 23 377, 05 грн, 3 % річних - 5 852, 46 грн та інфляційні втрати - 5 417, 53 грн.

За недотримання строків сплати зазначених в п. 2.1. договору замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі 10 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (п. 4.4. договору).

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. (ст. 549 Цивільного кодексу України). (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені на суму 300 000, 00 грн за період з 03.03.2020 по 03.09.2020 зазначає, що останній відповідає вимогам чинного законодавства та не перевищує розмір подвійної облікової ставки НБУ на вказаний період, а відтак сума пені в розмірі 23 377, 05 грн підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних в розмірі 5 852, 46 грн, нарахованих за період з 03.03.2020 по 26.10.2020 зазначає, що такі розрахунки є правомірними та обґрунтованими, а відтак вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо нарахувань позивачем інфляційних втрат, суд зазначає, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18, від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.

Суд, здійснивши перевірку нарахованої позивачем суми інфляційних втрат, зазначає що дана вимога позивача підлягає частковому задоволенню, а саме в розмірі 2 993, 58 грн, нарахованої на суму заборгованості 300 000, 00 грн за повні місяці протягом яких остання рахувалася з квітня 2020 по вересень 2020.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Нечипуренко Альбіни Вікторівни - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт" (01033, м. Київ, вул. Шота Руставелі, будинок 44, офіс 104; ідентифікаційний код 39013897) на користь Фізичної особи-підприємця Нечипуренко Альбіни Вікторівни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) суму заборгованості в розмірі 300 000 (триста тисяч) грн 00 коп., пеню в розмірі 23 377 (двадцять три тисячі триста сімдесят сім) грн 05 коп., 3 % річних в розмірі 5 852 (п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят дві) грн 46 коп., інфляційні втрати в розмірі 2 993 (дві тисячі дев`ятсот дев`яносто три) грн 58 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 983 (чотири тисячі вісімдесят три) грн 43 коп.

3. В іншій частині позову - відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 29.01.2021

Суддя Д.О. Баранов