ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

про закриття апеляційного провадження

08 лютого 2021 року м. ОдесаСправа № 916/2710/18
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів Головея В.М.,

Разюк Г.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Одеської області

від 07 вересня 2020 року (повний текст складено 17.09.2020р.)

по справі №916/2710/18

за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТФЦ"

про стягнення 189 024,13 грн., -

суддя суду першої інстанції: Невінгловська Ю.М.

час та місце винесення рішення: 07.09.2020р., м. Одеса, просп. Шевченка, 29 Господарський суд Одеської області

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2018 року Державне підприємство „Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України" (позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю „Морський клуб ТЦФ" (відповідач, ТОВ «МК ТЦФ», Товариство), в якій просило суд стягнути з останнього заборгованість за договором від 20.09.2005р. №ДФ-28 у розмірі 178691,11 грн., пеню у розмірі 9535,94 грн. та 3% у розмірі 797,08 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем умов договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 20.09.2005р. №ДФ-28 щодо сплати орендної плати.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 07.09.2020р. у справі №916/2710/18 (суддя Невінгловська Ю.М.) задоволені позовні вимоги Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту).

На вказане рішення до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 (апелянт, скаржник).

Апелянт зазначає, що оскаржуваним рішенням порушені його особисті права як учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Морський клуб ТФЦ» на управління Товариством, оскільки ОСОБА_1 вважає, що заявлені ДП "АМПУ" позовні вимоги впливають на його права щодо розподілу прибутку від господарської діяльності Товариства.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що він є учасником вищого органу управління Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ"- Загальних зборів учасників Товариства. При цьому, оскаржуване рішення стосується його прав, інтересів та обов`язків, оскільки порушує корпоративні права ОСОБА_1 на управління ТОВ „Морський клуб ТЦФ" з огляду на те, що цим судовим рішенням стягнуто з відповідача заборгованість за договором оренди від 20.09.2005р. №ДФ-28, з урахуванням умов додаткових угод №ДФ-28/5 від 06.11.2013р. та №ДФ-28/6 від 04.09.2014р. без урахування того, що вказані додаткові угоди є значними правочинами, які були укладені директором Товариства з перевищенням наданих йому Статутом повноважень, за відсутності рішення загальних зборів учасників ТОВ «Морський клуб ТЦФ", тобто - за відсутності згоди на їх укладення з боку ОСОБА_1 як учасника вказаного Товариства. Таким чином, на думку апелянта, місцевий господарський суд, стягнувши заборгованість, розраховану на умовах вищенаведених додаткових угод, фактично визнав їх укладеними, тобто вирішив питання про укладення значних правочинів, проте, вирішення даного питання приписами закону та положеннями статуту віднесене до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства, та, зокрема, апелянта як учасника ТОВ "Морський клуб ТЦФ".

Крім того, ОСОБА_1 вважає, що позивачем у даній справі поставлено під сумнів рішення господарського суду Одеської області від 14.12.2015р. у справі №916/4494/15, яке 04.01.2016р. набрало законної сили, та ухвалу господарського суду Одеської області від 02.05.2018р. у справі №916/4494/15, а це, в свою чергу, унеможливлює отримати ОСОБА_1 дивіденди від господарської діяльності ТОВ „Морський клуб ТЦФ" у тому обсязі, на який він розраховував звертаючись за захистом своїх порушених прав до господарського суду Одеської області та отримавши на свою користь рішення від 14.12.2015р. у справі №916/4494/15.

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 07.09.2020р. у справі №916/2710/18 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Одеського морського порту).

Водночас, скаржник надав до суду апеляційної інстанції клопотання про залучення останнього до участі до розгляду у справі №916/2710/18 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.10.2020р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 07.09.2020р. у справі №916/2710/18, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

02.11.2020р. від Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" просить закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 07.09.2020р. у справі №916/2710/18, посилаючись на те, що права апелянта оскаржуваним судовим рішенням не порушені, питання про його права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалось, що свідчить про відсутність правового зв`язку між сторонами та скаржником та, як наслідок, відсутність суб`єкта апеляційного оскарження.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, розглянувши клопотання ОСОБА_1 про його залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача до участі у даній справі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що апеляційне провадження у справі у справі №916/2710/18 за апеляційною скаргою учасника ТОВ "Морський клуб ТЦФ" ОСОБА_1 підлягає закриттю, виходячи з наступного.

За змістом частин 1, 2 статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (п.8 ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац 3 підпункт 3 пункту 3.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.12.2007р. №11-рп/2007).

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права".

Як засвідчує позиція Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010р. у справі "Мушта проти України" зазначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Відповідно до статті 129 Конституції України забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією із засад судочинства, яка застосовується виходячи з принципу верховенства права, змагальності, рівності всіх учасників перед законом і судом, розумності строків розгляду справи.

Зазначена конституційна норма конкретизована законодавцем у статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, реалізація конституційного права на оскарження судового рішення названим Законом ставиться в залежність від положень процесуального закону.

Судова колегія апеляційного господарського суду звертає увагу, що законодавством передбачений виключний перелік суб`єктів, які вправі оскаржити в апеляційному порядку рішення місцевого господарського суду у випадку наявності підстав для цього. Визначаючи коло вказаних суб`єктів, законодавство передбачає попередню участь апелянта у справі з певним процесуальним статусом, за винятком випадків, коли рішення стосується прав та обов`язків скаржника, який не брав участь у справі.

Згідно з ч.1 ст. 17 Господарського процесуального кодексу України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

В силу ч.1 ст. 254 Господарського процесуального кодексу України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Тобто, законодавцем визначено коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, але судове рішення прийнято щодо їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Отже, особи, які не брали участі у справі також мають право подавати апеляційні скарги на таке рішення суду, нарівні з іншими учасниками відповідної справи. При цьому обов`язковою умовою для наявності такого права є вирішення судом у справі питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки. У такому разі особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї такого права, обґрунтувавши наявність трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) права, (2) інтереси та (3) обов`язки, у той час як суд має з`ясувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з цієї справи таку особу наділено новими правами або покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому, або ж це рішення матиме вплив на інтереси скаржника тощо.

При цьому на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, особа, яка не брала участі у справі повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок; такий правовий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

За таких обставин, чинний господарський процесуальний кодекс передбачає необхідність з`ясування апеляційним господарським судом наявності правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі; чи вирішено місцевим господарським судом питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи оскаржуваним судовим рішенням.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №921/730/13-г/3 якщо скаржник лише робить припущення, що оскаржуване рішення може вплинути на його права, інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що оскаржуваним рішенням вирішено його права, інтереси та/або обов`язки, то такі посилання з огляду на наведене вище не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду апеляційної скарги.

Особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку статей 17, 254 Господарського процесуального кодексу України, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме.

Саме такий правовий висновок Верховного Суду міститься в постанові від 21.09.2020 у справі №910/13119/17.

Слід враховувати, що рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 19.06.2018р. у справі №910/18705/17, від 11.07.2018р. у справі №911/2635/17, від 03.06.2019р. у справі №910/6767/17, від 25.10.2019р. у справі №910/16430/14 та від 05.05.2020р. у справі №910/9254/18.

Встановивши зазначені вище обставини, суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (ч.2 ст. 50 Господарського процесуального кодексу України) та, як наслідок, скасування судового рішення на підставі п.4 ч. 3 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду, якщо господарський суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020р. у справі №904/897/19.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, суд апеляційний інстанції закриває апеляційне провадження на підставі п.3 ч. 1 ст. 264 Господарського процесуального кодексу України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, у зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.09.2020р. у справі №908/2913/19.

Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов`язків скаржника, та лише після встановлення таких обставин, вирішити питання про залучення такої особи у якості третьої особи та про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про її права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Так, за твердженням апелянта, ОСОБА_1 є засновником ТОВ "Морський клуб ТЦФ" з 2004 року та на момент ухвалення 07.09.2020 оскаржуваного судового рішення, - його учасником з часткою 70% статутного капіталу. На думку скаржника, укладення додаткових угод до договору оренди, на підставі яких позивачем нараховано та заявлено до стягнення заборгованість з орендної плати, відбулось з порушенням корпоративних прав ОСОБА_1 , як учасника Товариства, зокрема, права на участь в управлінні справами Товариства шляхом вирішення питань щодо укладення значних правочинів на суму, що перевищує 100 000 грн., віднесених Статутом Товариства до виключної компетенції загальних зборів учасників Товариства.

ОСОБА_1 також зазначає, що покладення судом першої інстанції на відповідача обов`язку щодо виконання умов укладених з перевищенням повноважень договорів, призвело до зменшення розміру дивідендів, що підлягають сплаті учасникам відповідача за наслідками його господарської діяльності.

Крім того, ОСОБА_1 зауважує, що суд першої інстанції безпідставно не залучив його то участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, не зважаючи на наявність в останнього правового зв`язку зі сторонами спору та підставами заявленого позивачем позову.

Тому, апелянт наполягає на тому, що оскаржуване рішення порушує не лише матеріальні права ОСОБА_1 , не залученого до участі у справі, а й його процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

У зв`язку з цим, скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції має вирішити питання про його залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та, як наслідок, скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийнято про права, інтереси та (або) обов`язки особи, що не була залучена до участі у справі.

Отже, ОСОБА_1 вважає, що оскаржуване ним рішення місцевого господарського суду у цій справі порушує його корпоративні права на управління ТОВ "Морський клуб ТЦФ" та на отримання дивідендів, а також порушує його процесуальні права бути учасником справи.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Згідно з ч. 1 ст. 88 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 10 Закону України "Про господарські товариства" учасники господарського товариства мають право брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах.

Відповідно до ч.5 ст.80 Господарського кодексу України, товариством з обмеженою відповідальністю є господарське товариство, що має статутний капітал, поділений на частки, розмір яких визначається установчими документами, і несе відповідальність за своїми зобов`язаннями тільки своїм майном. Учасники товариства, які повністю сплатили свої вклади, несуть ризик збитків, пов`язаних з діяльністю товариства, у межах своїх вкладів.

Статтею 113 Цивільного кодексу України встановлено, що господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства.

Ззобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ст. 509 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно приписів ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

За п. 3 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України до справ у спорах, що виникають з корпоративних відносин, належать в тому числі спори між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, ст.167 Господарського кодексу України встановлено, що сторонами у корпоративному спорі є: 1) юридична особа та її учасник (засновник, акціонер, член), у тому числі учасник, який вибув; 2) учасники (засновники, акціонери, члени) юридичної особи.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості, пені та відсотків річних за договором оренди від 20.09.2005р. №ДФ-28, укладеним між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Морський клуб ТЦФ" (орендар) щодо нерухомого майна державної форми власності, яке перебуває на балансі ДП "Одеський морський торговельний порт" (балансоутримувач), правонаступником якого є ДП "АМПУ" в особі Одеської філії ДП "АМПУ" (Адміністрація Одеського морського порту).

Отже, спірні правовідносини між сторонами у цій справі виникли у зв`язку з невиконанням відповідачем як юридичною особою та суб`єктом господарювання умов договору оренди рухомого майна в частині повної та своєчасної сплати орендних платежів.

Позивачем та відповідачем у цій справі є сторони договору: орендодавець та орендар. При цьому, судова колегія підкреслює, що орендарем за вказаним договором є юридична особа - ТОВ "Морський клуб ТЦФ", у той час як ОСОБА_1 не є стороною даного договору.

Договір від 20.09.2005р. №ДФ-28 не спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків ОСОБА_1 , а права та обов`язки ОСОБА_1 як учасника ТОВ "Морський клуб ТЦФ" встановлюються законом та статутом цього Товариства, а не договором.

Статтею 80 Цивільного кодексу України визначено, що юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом (ч.ч. 1, 2 статті 83 Цивільного кодексу України).

За умовами ч.ч.1, 2 ст. 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб`єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язанням усім належним їй майном.

Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом (ч.3 ст. 96 Цивільного кодексу України).

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що юридична особа як суб`єкт господарювання та сторона зобов`язальних (договірних) правовідносин несе відповідальність за договірними зобов`язаннями самостійно.

Як вже зазначалось, оскаржуваним судовим рішенням встановлено факт неналежного виконання господарським товариством своїх зобов`язань за договором від 20.09.2005р. №ДФ-28.

Колегія суддів зауважує, що той факт, що ОСОБА_1 позбавлений можливості отримувати дивіденди від господарської діяльності Товариства внаслідок стягнення оскаржуваним рішенням заборгованості з ТОВ "Морський клуб ТЦФ", є наслідком насамперед господарської діяльності відповідача як суб`єкта господарювання.

Таким чином, у спірних правовідносинах відповідальною за невиконання зобов`язань зі своєчасної та повної сплати орендних платежів за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 20.09.2005р. №ДФ-28 є саме сторона цього договору - ТОВ "Морський клуб ТЦФ" як юридична особа, тобто спір у даній справі фактично є спором, що виник при виконанні Товариством відповідача вищезазначеного договору у процесі здійснення останнім господарської діяльності, при цьому цей спір не має ознак корпоративного та жодним чином не стосується корпоративних відносин та корпоративних прав учасників ТОВ "Морський клуб ТЦФ".

За таких обставин, апеляційна колегія зазначає, що спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин щодо сплати Товариством з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ" орендних платежів, тобто - щодо виконання господарських зобов`язань, і не впливає на права та обов`язки ОСОБА_1 як учасника цього Товариства, який, відповідно, в силу ч.3 ст. 96 Цивільного кодексу України не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи. Відтак, ОСОБА_1 як учасник ТОВ "Морський клуб ТЦФ" не є учасником цих спірних правовідносин.

Вказаний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 13.03.2019р. у справі №916/3245/17, постанові Верховного Суду від 21.07.2020р. у справі №916/1288/19.

З огляду на викладене, колегія суддів вказує, що оскаржуване рішення у цій справі не впливає на права, обов`язки та/або інтереси ОСОБА_1 як учасника ТОВ "Морський клуб ТЦФ", не створює для нього як суб`єкта в корпоративних відносинах та носія корпоративних прав будь-яких прав чи обов`язків.

Також, рішення місцевого господарського суду не несе для особисто для ОСОБА_1 негативних наслідків, оскільки ухвалене безпосередньо щодо ТОВ "Морський клуб ТЦФ" та не стосується корпоративних прав його учасників, в тому числі прав учасників на отримання дивідендів від господарської діяльності Товариства, можливість отримання яких та їх розмір залежить, перш за все, від наслідків господарської діяльності Товариства як суб`єкта господарювання.

Посилання апелянта на укладення посадовою особою ТОВ "Морський клуб ТЦФ" додаткових угод №ДФ-28/5 від 06.11.2013р. та №ДФ-28/6 від 04.09.2014р. до договору оренди нерухомого майна від 20.09.2005р. №ДФ-28 з перевищенням повноважень колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки вони взагалі не стосуються спірних правовідносин, дійсність додаткових угод не є предметом спору, не була предметом розгляду судом першої інстанції у цій справі та не досліджувалися судом першої інстанції при її вирішенні, а тому, наведені твердження скаржника не стосуються спірних правовідносин.

Крім того, апеляційний господарський суд зауважує, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду жодним чином не змінює порядок виконання наказу Господарського суду Одеської області від 04.01.2016р. №916/4494/15 та не суперечить рішенню суду першої інстанції у вказаній справі, на виконання якого було видано цей наказ, чим спростовуються доводи апелянта про порушення його прав стягувача за даним виконавчим документом.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правового зв`язку між рішенням місцевого господарського суду від 07.09.2020р. у справі №916/2710/18 та скаржником - учасником ТОВ "Морський клуб ТЦФ" ОСОБА_1 .

Також суд звертається до аналогічних позицій викладених Верховним Судом у постановах від 25.11.2019р. у справі №916/1302/18, від 21.07.2020р. у справі №916/1288/19, від 03.12.2020р. у справі №916/1743/18.

За відсутності будь-якого правового зв`язку між судовим рішенням у цій справі та скаржником сам по собі статус останнього як одного з учасників відповідача не наділяє таку особу процесуальним правом на оскарження судового рішення у цій справі.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21.07.2020 по справі №916/1288/19.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги те, що як мотивувальна частина рішення Господарського суду Одеської області від 07.09.2020р. у справі №916/2710/18 не містить жодного висновку суду про права та обов`язки ОСОБА_1 , так і резолютивна частина вказаного рішення не стосується прав та обов`язків скаржника, що свідчить про відсутність правового зв`язку між оскаржуваним рішенням та апелянтом, як учасником ТОВ "Морський клуб ТЦФ", Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що права ОСОБА_1 даним рішенням не порушені і воно не впливає на права або обов`язки апелянта, що в свою чергу, виключає застосування передбачених Господарським процесуальним кодексом України підстав для задоволення викладеного у прохальній частині апеляційної скарги клопотання ОСОБА_1 про його залучення до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Пунктом 3 ч.1 ст. 264 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо, зокрема, після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 02.10.2018р. у справі №910/7523/15-г, від 12.11.2018р. у справі №21/358-06-11049, від 30.01.2019р. у справі №47/66-08, від 25.04.2019р. у справі №5004/639/12 , від 18.04 2019р. у справі №916/2179/17, від 12.08.2019р. у справі №909/1190/17 та від 19.09.2019р. у справі №910/17558/18.

Враховуючи, що скаржник не є належним суб`єктом апеляційного оскарження у розумінні процесуального закону, з огляду на те, що оскаржуваним рішенням господарського суду питання про права, інтереси та/або обов`язки учасника ТОВ "Морський клуб ТЦФ" ОСОБА_1 не вирішувалося, колегія суддів зазначає про наявність правових підстав для закриття апеляційного провадження у справі №916/2710/18 підставі п.3 ч.1 ст. 264 Господарського процесуального кодексу України.

Правомірність таких висновків підтверджено у справах №№916/342/17, 916/1232/18, 916/1288/19, 916/1302/18, 916/1743/18, 916/3245/17, які переглядались у касаційному порядку Верховним Судом.

Керуючись ст. ст. 234, 235, п.3 ч.1 ст. 264, 281, 286-288 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

У Х В А Л И В :

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 07.09.2020р. у справі №916/2710/18.

Матеріали справи №916/2710/18 повернути до Господарського суду Одеської області.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя Я.Ф. Савицький

Суддя В.М. Головей

Суддя Г.П. Разюк