ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2021 р. Справа№ 910/17218/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства "ПВКФ "Євротранс-Н"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 23.10.2020 (повний текст складено - 30.10.2020)

у справі №910/17218/19 (суддя - Мельник В.І.)

за позовом Приватного підприємства "ПВКФ "Євротранс-Н"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про відшкодування витрат 20 028, 46 грн

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство "ПВКФ "Євртранс-Н" (надалі - позивач, ПП "ПВКФ "Євртранс-Н") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (надалі - відповідач, Залізниця) про стягнення 20 028, 46 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором №00064/ЦТЛ-2018 від 16.02.2018 (надалі - Договір).

Так, позивач зазначив про те, що на виконання умов Договору відповідач прийняв до перевезення справний вагон №29771292, у якому під час прибуття на станцію Батьово було виявлено відсутність головної частини повітророзподільника та відсутність магістральної частини повітророзподільника, про що складено Акт загальної форми від 14.03.2019 та Акт про пошкодження вагону від 14.03.2019. В результаті розукомплектації зазначеного вагону позивач поніс неочікуванні додаткові витрати, що спричинило збитки у стягуваному розмірі.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, з підстав пропуску позивачем строку позовної давності та, відповідно просив суд першої інстанції застосувати до заявлених позовних вимог ПП "ПВКФ "Євртранс-Н" наслідки спливу строку позовної давності.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.10.2020 у справі №910/17218/19 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що позивачеві станом на 14.03.2019 було відомо про розукомплектування вантажного вагона №29771292. При цьому, станом на 15.03.2019 останнім понесені витрати на закупівлю необхідних для усунення несправностей вагона деталей, а станом на 27.03.2019 підписаний акт виконаних робіт з технічного обслуговування вагона та здійснена оплата вартості технічного облуговування - усунення несправностей вантажного вагону та встановлення наданих позивачем деталей. Тобто строк для звернення до суду розпочався з дня, наступного за складанням відповідних актів, а саме з 28.03.2019 та сплинув 28.09.2019.

Відтак, господарський суд першої інстанції на підставі приписів ст. 315 Господарського кодексу України, ст.ст. 134, 136 Статуту Залізниць України дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у повному обсязі, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ПП "ПВКФ "Євртранс-Н" (скаржник) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2020 у справі №910/17218/19 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими. Відтак, оскаржуване судове рішення у цій справі ухвалене із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги з посиланням на правову позицію Верховного Суду у справах №905/729/18, №910/11614/18, №905/2303/18 зводяться до того, що позов до перевізника може бути пред`явлений протягом шести місяців, після спливу шестимісячного строку, передбаченого для пред`явлення претензії, та місячного строку, передбаченого для надання відповіді на претензію.

При цьому, відсутність відомостей щодо звернення позивача з претензією до відповідача не впливає на порядок обчислення строку позовної давності, оскільки визначений законом строк, в межах якого особа має право звернутися з позовом до суду, не може поглинатися строком на реалізацію права на досудове врегулювання спору.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.12.2020, апеляційну скаргу ПП "ПВКФ "Євротранс-Н" передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючої судді - Зубець Л.П. (суддя - доповідач), суддів: Мартюк А.І., Алданової С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2020 відкрито апеляційне провадження у справі №910/17218/19 за апеляційною скаргою ПП "ПВКФ "Євротранс-Н" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2020.

Відповідно до ч. 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до п. п. 4, 5 ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо.

З огляду на викладене, розгляд апеляційної скарги ПП "ПВКФ "Євротранс-Н" у даній справі вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Також роз`яснено учасникам справи право та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції.

Відповідач у порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України скориставшись своїм правом, подав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Зокрема у своєму відзиві відповідач з посиланням на ст. 261 Цивільного кодексу України зазначив, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відтак суд першої інстанції вірного дійшов висновку про сплив строку позовної давності у даній справі.

Водночас відповідач звертає увагу, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність, оскільки відшкодування збитків може бути покладено на останнього лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. Втім, розукомплектування вантажного вагона власником якого є позивач, було заподіяне невстановленими особами, а отже відповідальність за збитки, що виникли за таких обставин не може нести Залізниця.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, відзиві на неї, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 16.02.2018 між ПАТ "Українська залізниця", як перевізником та ПП "ПВКФ "Євротранс-Н", як замовником укладений Договір №00064/ІДТЛ-2018 про надання послуг.

Предметом Договору є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, та інших послуг з організації перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученні (експорт, імпорт) у вагонах Перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах Замовника і проведення розрахунків за ці послуги.

На виконання умов Договору перевізник прийняв до перевезення вагон №29771292 (вагон замовника), який 14.03.2019 прибув на ст. Батьово.

Зі ст. Клепарів (Львівська залізниця) вагон вийшов в технічно справному стані, а під час знаходження на території ст. Батьово був розукомплектований (встановлена відсутність головної частини повітророзподільника та відсутність магістральної частини повітророзподільника, про що складено Акт загальної форми від 14.03.2019, Акт про пошкодження вагону від 14.03.2019).

Вагон №29771292 було доставлено для проведення ремонтних робіт на ст. Ужгород (Виробничий структурний підрозділ "Експлуатаційне вагонне депо Ужгород").

В подальшому, для відновлення належного технічного стану вагону ПП "ПВКФ "Євротранс-Н" було придбано та відправлено до Виробничого структурного підрозділу "Експлуатаційне вагонне депо Ужгород" головну частину повітророзподілювача 270.023-1 та магістральну частину 483А.010-01, всього на 17 760, 00 грн (у тому числі ПДВ 2 960, 00 грн).

Вказані деталі придбані ПП "ПВКФ "Євротранс-Н" згідно видаткової накладної від 15.03.2019 №РН-000202, оплачені платіжним дорученням від 15.03.2019 №3211 та сплачено за організацію перевезення відправлення ТОВ "Нова Пошта" платіжним дорученням від 03.04.2019 на суму 130, 00 грн.

Виробничим структурним підрозділом "Експлуатаційне вагонне депо Ужгород" були виконані роботи з подавання та збирання вагону №29771292 на суму 1 787, 04 грн (Акт виконаних робіт від 25.03.2019 №05/025) та технічне обслуговування вагону на суму 351, 42 грн (Акт виконаних робіт від 25.03.2019 №90/025).

Вартість даних робіт було сплачено позивачем платіжним дорученням від 27.03.2019 №3228 на суму 351, 42 грн та платіжним дорученням від 11.04.2019 №3268 на суму 1 787, 04 грн.

04.10.2019 ПП "ПВКФ "Євротранс-Н" направило на адресу АТ "Українська залізниця" претензію з вимогою відшкодування збитків, яку відповідач отримав 07.10.2019, про що свідчить відповідна відмітка у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що внаслідок незабезпечення відповідачем збереження майна, останній зазнав збитків, що складаються з вартості придбаних деталей та витрат по встановленню (технічному обслуговуванню вагона). При цьому, станом на день звернення до суду відповіді від відповідача на претензію не отримано, грошові кошти не сплачено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі приписів ст. 315 Господарського кодексу України, ст.ст. 134, 136 Статуту Залізниць України дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у повному обсязі, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності.

Здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно з ч. 5 ст. 307 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457, Статут залізниць України (надалі - Статут залізниць України) визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Згідно з п. 5 Статуту залізниць України на підставі цього Статуту Мінтранс затверджує: а) Правила перевезення вантажів (далі - Правила); б) Технічні умови навантаження і кріплення вантажів; в) Правила перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України (далі - Правила перевезень пасажирів); г) інші нормативні документи. Нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту, безпеки руху, охорони праці, громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті, є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Пунктом 6 Статуту залізниць України визначено, що накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Відповідно до п. 5.4 Правил експлуатації власних вантажних вагонів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України №17 від 29.01.2015, перевезення власних вантажних вагонів у завантаженому і порожньому стані в усіх випадках (передислокація, ремонт тощо) оформляється перевізним документом (накладною) в електронному (із накладенням електронного цифрового підпису) або паперовому вигляді згідно з Правилами оформлення перевізних документів.

Як вбачається з матеріалів справи, у березні 2019 року АТ "Українська залізниця" здійснювало перевезення вантажного вагону №29771292 (вагон замовника).

У п. 8 Статуту залізниць України вказано, що перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти залізницями провадиться у вагонах парку залізниць або орендованих у залізниць, а також у власних вагонах, що належать підприємствам, організаціям, установам, громадянам - суб`єктам підприємницької діяльності, в тому числі розташованим за межами України.

За приписами п. 3.4 Правил експлуатації власних вантажних вагонів власні вантажні вагони, що виходять на колії загального користування, за конструкцією, строком служби, періодом проведення планових видів ремонту і технічним станом повинні відповідати всім вимогам, які встановлюються до вагонів інвентарного парку залізниць, включаючи спеціалізований рухомий склад, та мати відомості про комплектацію вагона.

Відповідно до п. 4.1 вказаних Правил випуск власних вантажних вагонів на колії загального користування допускається після відповідного огляду їх технічного стану працівниками вагонного господарства, а для перевезення небезпечного вантажу в спеціалізованих вагонах - при пред`явленні відправником вантажу працівникам станцій і вагонного господарства свідоцтва про технічний стан вагона, що гарантує безпеку перевезення цього вантажу. Номер свідоцтва і результати огляду технічного стану вагонів працівник вагонного господарства записує в книзі пред`явлення вагонів вантажного парку до технічного обслуговування (форма ВУ-14).

Враховуючи наведене, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що прийняття відповідачем до перевезення спірного вагону свідчить про те, що останній перебував у технічно справному стані.

Водночас з матеріалів справи вбачається, що під час находження спірного вагону на територію ст. Батьово останній був розукомплектований (встановлена відсутність головної частини повітророзподільника та відсутність магістральної частини повітророзподільника, про що складено Акт загальної форми від 14.03.2019, Акт про пошкодження вагону від 14.03.2019).

Відповідно до п. 129 Статуту залізниць України обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Залізниця зобов`язана скласти комерційний акт, якщо вона сама виявила зазначені вище обставини або якщо про існування хоча б однієї з них заявив одержувач або відправник вантажу, багажу чи вантажобагажу. В усіх інших випадках обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актами загальної форми. Порядок складання комерційних актів та актів загальної форми встановлюється Правилами.

Відповідно до п. 4.6 Правил обслуговування залізничних під`їзних колій, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 №644, обов`язок охорони вагонів і вантажів на під`їзній колії покладається на підприємство. Якщо під`їзна колія обслуговується локомотивом залізниці, то охорону вагонів і вантажів до моменту фактичної подачі вагонів і з моменту збирання вагонів з під`їзної колії організовує залізниця.

Згідно з п.п. 20, 21 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 №113, пошкодження вантажного вагона - це порушення справного стану вагона або його складових частин унаслідок зовнішніх впливів, що перевищують рівні, установлені ГОСТ 22235-76, а також унесення змін у конструкції вагонів, заварювання дверей, люків, знімання бортів платформ, дверей напіввагонів, знімного устаткування вагонів тощо, свердління (пробивання, пропалювання) отворів для кріплення вантажів у деталях вагонів, а також кріплення до них вантажів за допомогою зварювання без дозволу залізниці. Ремонт пошкодженого вагона здійснюється на підприємстві, що має право на виконання таких робіт, або на найближчому до місця пошкодження вагоноремонтному підприємстві. Перелік таких підприємств оприлюднюється у товарних конторах станцій обслуговування.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, вагон №29771292 було доставлено для проведення ремонтних робіт на ст. Ужгород (Виробничий структурний підрозділ "Експлуатаційне вагонне депо Ужгород"). В подальшому, для відновлення належного технічного стану вагону ПП "ПВКФ "Євротранс-Н" було придбано та відправлено до Виробничого структурного підрозділу "Експлуатаційне вагонне депо Ужгород" головну частину повітророзподілювача 270.023-1 та магістральну частину 483А.010-01, всього на 17 760, 00 грн (у тому числі ПДВ 2 960, 00 грн).

Вказані деталі придбані ПП "ПВКФ "Євротранс-Н" згідно видаткової накладної від 15.03.2019 №РН-000202, оплачені платіжним дорученням від 15.03.2019 №3211 та сплачено за організацію перевезення відправлення ТОВ "Нова Пошта" платіжним дорученням від 03.04.2019 на суму 130, 00 грн.

Виробничим структурним підрозділом "Експлуатаційне вагонне депо Ужгород" були виконані роботи з подавання та збирання вагону №29771292 на суму 1 787, 04 грн (Акт виконаних робіт від 25.03.2019 №05/025) та технічне обслуговування вагону на суму 351, 42 грн (Акт виконаних робіт від 25.03.2019 №90/025).

Вартість даних робіт було сплачено позивачем платіжним дорученням від 27.03.2019 №3228 на суму 351, 42 грн та платіжним дорученням від 11.04.2019 №3268 на суму 1 787, 04 грн.

Відтак, доданими до матеріалів справи документами підтверджується понесення позивачем витрат на відновлення внаслідок розукомплектування вагону №29771292 (вагон замовника), під час його перевезення Залізницею на загальну суму 20 028, 46 грн, яка складається з вартості придбаних взамін втрачених деталей у розмірі 17 760, 00 грн, та вартості послуг з технічного обслуговування у розмірі 2 268, 46 грн. При цьому, вказані деталі були придбані позивачем за власні кошти у контрагентів.

Відповідно до п. 22 Правил користування вагонами і контейнерами сума збитків за пошкодження вагона складається з: витрат на транспортування пошкодженого вагона від місця пошкодження до місця його ремонту в розмірі провізної плати, визначеної відповідно до Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 15.11.1999 №551, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.12.1999 за №828/4121, з урахуванням коригувальних коефіцієнтів, що діють на момент транспортування; вартості ремонту пошкодженого вагона з урахуванням вартості втрачених та (або) пошкоджених частин; витрат на перевантаження вантажу з пошкодженого вагона, якщо його неможливо відремонтувати в навантаженому стані, які визначаються за калькуляцією вартості робіт, що надається разом з розрахунком збитків; плати за користування вагоном за нормативний час перебування пошкодженого вагона в деповському, капітальному ремонті або технічному обслуговуванні з відчепленням (додаток 9), визначеної за ставками плати за користування вагонами згідно з пунктом 14 цих Правил.

Згідно з п. 126 Статуту залізниць України за пошкодження залізницею вагонів або контейнерів, що належать підприємствам, залізниця несе матеріальну відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди.

Приписами ст. 623 ЦК України встановлено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Частиною першою статті 225 ГК України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1 ст. 22, ст. 611, ч. 1 ст. 623 ЦК України). Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Згідно з ч. 2 ст. 623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Як зазначено у п. 11 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.11.2007 № 01-8/917 "Про деякі питання судової практики застосування Статуту залізниць України, інших норм транспортного законодавства", порожні приватні власні вагони, які перевозяться залізницею за повними перевізними документами зі сплатою провізної плати, мають статус "вантажу", і якими залізниця не має права розпоряджатись на свій розсуд, як вона розпоряджається вагонами загального парку залізниць, а зобов`язана доставити ці власні порожні вагони на станцію призначення у цілості та збереженості і видати їх одержувачу, зазначеному в накладній.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про залізничний транспорт" підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують збереження вантажів, багажу та вантажобагажу на шляху слідування та на залізничних станціях згідно з чинним законодавством України.

Згідно з ч. 3 ст. 314 ГК України за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, а саме, у разі втрати або недостачі вантажу, перевізник відповідає в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Відповідно до п. 110 Статуту залізниць України залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству.

У свою чергу, суд апеляційної інстанції відзначає, що в даному випадку мова йде про встановлену законодавством відповідальність Залізниці за незбереження приватних вагонів (майна іншої особи) під час їх використання (перевезення), а відтак статус такого майна (чи вантаж, чи порожні вагони) для встановлення складу цивільного правопорушення принципового значення немає.

У п. 114 Статуту залізниць України встановлено, що залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, зокрема, за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі.

Згідно з абз. 2 п. 126 Статуту залізниць України за пошкодження залізницею вагонів або контейнерів, що належать підприємствам, залізниця несе матеріальну відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди.

Беручи до уваги вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме протиправної бездіяльності відповідача, що виявилась у незабезпеченні збереженості (схоронності) належного позивачу майна, завданої шкоди - пошкодження складових частин вагону, та причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою. При цьому, відповідачем не доведено суду належними та допустимими доказами, що пошкодження спірного вагону під час його перевезення Залізницею сталось не з вини відповідача.

Слід зазначити, що у даному спорі позивач звернувся з позовом як суб`єкт, який безпосередньо поніс витрати на ремонт вагону, що пов`язані з закупівлею за власний рахунок необхідних запасних частин та сплатою за виконані роботи з ремонту. Відтак позивач є суб`єктом права, законні інтереси якого порушено діями (бездіяльністю) відповідача, та має майновий інтерес у відшкодуванні збитків відповідачем, який, у свою чергу, не забезпечив збереження цілісності вагонів під час здійснення вантажних перевезень.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача збитків у розмірі 20 028, 46 грн.

Водночас, місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у повному обсязі, з огляду на те, що строк для звернення до суду розпочався з дня, наступного за складанням зазначених вище актів, тобто з 28.03.2019 та сплинув - 28.09.2019, а відтак позивачем пропущено строк позовної давності.

Суд апеляційної інстанції не може погодитись з таким висновком господарського суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

За змістом ч. 1ст. 261 названого Кодексу позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Статутом залізниць України регламентується, зокрема порядок перевезення вантажів залізницею і відповідно до ст. 136 Статуту залізниць України, позови до залізниць можуть бути пред`явлені у шестимісячний термін, що обчислюється відповідно до вимог ст. 134 цього Статуту, яким передбачено також і 6-місячний строк для пред`явлення претензії, з визначенням певних умов, обставин, підстав та строку його обчислення.

Статтею 315 ГК України передбачено певні особливості обчислення строків позовної давності за договором перевезення.

Відтак, положення ст.ст. 134, 136 Статуту залізниць України підлягають застосуванню у системному зв`язку з положенням ст. 315 ГК України і таким чином, що строк позовної давності починає свій перебіг з дня одержання відповіді на претензію позивача або з дня закінчення строку, встановленого ч. 3 ст. 315 ГК України для відповіді на претензію.

Враховуючи, що дотримання претензійного порядку не є обов`язковим, то у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності, в розумінні цієї норми ГК України слід виходити з того, що такий перебіг починається після закінчення строку пред`явлення претензії і строку її розгляду (ч.ч. 2, 3 ст. 315 ГК України) незалежно від того, чи пред`являлася відповідна претензія до перевізника.

Отже, шестимісячний термін для пред`явлення даного позову до Залізниці має обраховуватись упродовж 6 місяців, після спливу 6-місячного строку, передбаченого для пред`явлення претензії та 3-місячного строку, передбаченого для надання відповіді на претензію, що узгоджується з положеннями ст. 315 ГК України та ст.ст. 134, 136 Статуту залізниць України, оскільки визначений законом строк, в межах якого особа має право звернутися з позовом до суду, не може поглинатися строком на реалізацію права на досудове врегулювання спору.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України у справі №10-26/166-10-4300 від 19.04.2012, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, зокрема у справі №905/729/18 від 11.04.2019, у справі №910/11614/18 від 13.08.2019, у справі №905/2303/18 від 10.09.2019.

Як вбачається з матеріалів справи позивачу станом на 14.03.2019 було відомо про розукомплектування вантажного вагона №29771292.

Станом на 15.03.2019 позивачем понесені витрати на закупівлю необхідних для усунення несправностей вагона деталей, а станом на 27.03.2019 підписаний акт виконаних робіт з технічного обслуговування вагона та здійснена оплата вартості технічного облуговування - усунення несправностей вантажного вагону та встановлення наданих позивачем деталей.

04.10.2019 ПП "ПВКФ "Євротранс-Н" направило на адресу АТ "Українська залізниця" претензію з вимогою відшкодування збитків, яку відповідач отримав 07.10.2019, про що свідчить відповідна відмітка у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

У грудні 2019 року позивач звернувся до господарського суду першої інстанції з позовними вимогами до Залізниці.

Враховуючи наведене вище, місцевий господарський суд дійшов передчасного висновку про те, що до позовних вимог у даній справі підлягає застосуванню позовна давність у шість місяців, яка обраховується з дати підписання акту виконаних робіт з технічного обслуговування вагона, а сааме з 28.03.2019.

Суд першої інстанції при прийнятті оскарженого рішення наведеного не врахував, не повністю з`ясував обставини, що мають значення для справи, натомість, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, виніс помилкове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2018 у справі №910/947/17.

Ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 4 статті 277 Господарського процесуального кодексу України встановлено , що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, найшли своє підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку, у зв`язку з чим на підставі п. 1 ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України оскаржуване рішення підлягає скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям нового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі п. 2 ч. 1, ч. 14 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат наступним чином: за подачу позову судовий збір покладається на відповідача, за подачу апеляційної скарги судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "ПВКФ "Євротранс-Н" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2020 у справі №910/17218/19 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2020 у справі №910/17218/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов Приватного підприємства "ПВКФ "Євротранс-Н" у повному обсязі.

3. Стягнути з Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" (03680, м. Київ, вул. Тверська, будинок 5, ідентифікаційний код: 40075815) на користь Приватного підприємства "ПВКФ "Євротранс-Н" (73003, м. Херсон, вул. Привокзальна, 1, ідентифікаційний код 38823118) 20 028 (двадцять тисяч двадцять вісім) грн 46 коп. збитків та витрати по сплаті судового збору за подачу позову в розмірі 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн 00 коп.

4. Стягнути з Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" (03680, м. Київ, вул. Тверська, будинок 5, ідентифікаційний код: 40075815) на користь Приватного підприємства "ПВКФ "Євротранс-Н" (73003, м. Херсон, вул. Привокзальна, 1, ідентифікаційний код 38823118) судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 2 881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одна) грн 50 коп.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази.

6. Матеріали справи №910/17218/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 08.02.2021.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова