ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2021 р. Справа№ 910/2710/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Яковлєва М.Л.

Шаптали Є.Ю.

при секретарі Пнюшкову В.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 27.01.2021.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1

на рішення Господарського суду міста Києва

від 22.10.2020 (повний текст складено 11.11.2020)

у справі №910/2710/20 (суддя Головіна К.І.)

за позовом ОСОБА_1

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Проект-Інвестбуд"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Южспецконструкція"

3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Укрстальмонтаж"

про визнання договору поруки недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, скаржник) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Проект-Інвестбуд" (далі - відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Южспецконструкція" (далі - відповідач-2) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Укрстальмонтаж" (далі - відповідач-3) про визнання недійсним договору поруки № 24 від 10.08.2018, укладеного між відповідачами.

У якості підстави для визнання договору поруки недійсним позивач, як єдиний засновник ТОВ "Проект-Інвестбуд", вказав, що спірний договір був вчинений директором ТОВ "Проект-Інвестбуд" з перевищенням наданих йому повноважень, оскільки договір поруки є значним правочином і його укладення відбулось без погодження загальниими зборами учасників товариства. Вважав, що його корпоративні права були порушені. У позові, посилаючись на ст. 92, 215 ЦК України, ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», позивач просив визнати недійсним договір поруки № 24 від 10.08.2018, укладений між ТОВ "Проект-Інвестбуд", ТОВ "Южспецконструкція" та ТОВ "БК"Укрстальмонтаж".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.10.2020 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Проект-Інвестбуд", Товариства з обмеженою відповідальністю "Южспецконструкція" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Укрстальмонтаж" про визнання договору поруки недійсним.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2020 у справі №910/2710/20 повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, визнати недійсним Договір поруки №24 від 10.08.2018.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що спірний договір є значним правочином, оскільки вартість робіт (зі сплати яких ТОВ "Проект-Інвестбуд" виступило поручителем) перевищує 50 % вартості чистих активів товариства станом на кінець попереднього кварталу. Тому для укладення такого правочину необхідне рішення загальних зборів товариства, яким би надавалось право директору ТОВ "Проект-Інвестбуд" підписати цей договір. Проте, оскільки відповідне рішення не приймалось, укладення договору поруки може мати наслідком порушення прав позивача на отримання прибутку від господарської діяльності ТОВ "Проект-Інвестбуд".

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2020 у справі №910/2710/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (судді-доповідача) Куксова В.В., судді Шаптали Є.Ю., Яковлєва М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2020 у справі №910/2710/20. Призначено справу до розгляду на 27.01.2021.

30.11.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до кого останній просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2020 у справі №910/2710/20 скасувати.

В судовому засіданні 27.01.2021 представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2020 у справі №910/2710/20 повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, визнати недійсним Договір поруки №24 від 10.08.2018.

Відповідачі в судове засідання 26.01.2021 не з`явилися.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судові засідання не була визнана обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення відповідачів про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції вирішив розглядати дану справу за відсутності відповідачів та їх повноважених представників за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 27.01.2021 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, відповідно до Статуту ТОВ "Проект-Інвестбуд", затвердженого протоколом зборів учасників товариства № 2 від 01.06.2018, громадянин ОСОБА_1 є учасником ТОВ "Проект-Інвестбуд", якому належить 100 % статутного капіталу товариства.

10.08.2018 між ТОВ "Проект-Інвестбуд", в особі директора Фурсенка В. Л. (поручитель), ТОВ "Южспецконструкція", в особі генерального директора Прядка Ю. Ю. (боржник) та ТОВ "БК "Укрстальмонтаж", в особі директора Пустовіт Ю. М. (кредитор), був укладений договір поруки № 24 (далі - договір поруки, спірний договір).

Відповідно до умов цього договору поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником зобов`язання за договором підряду № 18/02 від 28.02.2019, укладеного між ТОВ "Южспецконструкція" та ТОВ "БК "Укрстальмонтаж", а саме - зі сплати вартості виконаних робіт у сумі, що орієнтовно складає 690 000,00 грн. з ПДВ, у строки, встановлені договором підряду, вартість робіт яких буде визначена після завершення їх виконання (п. 1.1, 1.2 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник з урахуванням положень цього договору. У разі внесення змін до договору підряду, з якого випливає зобов`язання, що мають наслідком збільшення обсягу відповідальності поручителя, поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником зобов`язання в розрізі таких змін, за умови якщо поручитель письмово погодився із такими змінами у зобов`язанні (п. 2.3 договору). Будь-які інші зміни у зобов`язанні, які не пов`язані із збільшенням відповідальності поручителя за цим договором жодним чином не впливають на обов`язки поручителя за цим договором і не потребують його згоди.

Згідно з п. 1.4 договору у випадку порушення боржником договору підряду, з якого випливає зобов`язання, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає право кредитора вимагати виконання зобов`язання в повному обсязі як від боржника і поручителя разом, так і від кожного з них окремо.

Договір набуває чинності від дня його підписання сторонами та діє до припинення поруки, яка припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання (п. 5.6 договору).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказав, що спірний договір є значним правочином, оскільки вартість робіт (зі сплати яких ТОВ "Проект-Інвестбуд" виступило поручителем) перевищує 50 % вартості чистих активів товариства станом на кінець попереднього кварталу. Тому для укладення такого правочину необхідне рішення загальних зборів товариства, яким би надавалось право директору ТОВ "Проект-Інвестбуд" підписати цей договір. Проте, оскільки відповідне рішення не приймалось, укладення договору поруки може мати наслідком порушення прав позивача на отримання прибутку від господарської діяльності ТОВ "Проект-Інвестбуд".

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції керувався тим, що відповідальність поручителя, яка є солідарною з відповідальністю боржника, виникає лише у разі невиконання боржником основного зобов`язання, при цьому конкретна сума заборгованості має визначатись кредитором у вимозі до поручителя, то встановити, чи перевищує вартість забезпечуваного зобов`язання 50 відсотків вартості чистих активів ТОВ "Проект-Інвестбуд" на час укладення спірного договору немає можливості. А у п. 1.2.1 договору поруки сторони погодили лише орієнтовну вартість забезпечуваного зобов`язання, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Частиною 2 статті 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з п. 1, 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності; справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (тут і далі - в редакції чинній на час укладення оспорюваного договору) учасники товариства мають право брати участь в управлінні товариством у порядку, передбаченому цим Законом та статутом товариства.

Ураховуючи положення наведених норм чинного законодавства та обґрунтування позовних вимог порушенням корпоративних прав позивача , як єдиного учасника ТОВ "Проект-Інвестбуд", колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що звернення ОСОБА_1 за захистом своїх корпоративних прав з даним позовом до суду є правомірним.

Так, загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.

Відповідно до ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст. 554 ЦК України).

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Дослідивши зміст спірного договору поруки, суд прийшов до висновку, що він містить всі необхідні суттєві умови, передбачені законом - основне зобов`язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, обсяг відповідальності поручителя, правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, права та обов`язки поручителя, умови припинення поруки, інші умови, що узгоджуються з вимогами параграфу 3 глави 49 Цивільного кодексу України. У подальшому зазначений договір поруки був скріплений підписами представників сторін і печатками підприємств.

Отже, судом встановлено, що на час укладення спірного правочину сторони досягли взаємної згоди щодо усіх його істотних умов та цей договір був вчинений у повній відповідності з вимогами законодавства.

У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

У даному спорі позивач зазначає, що договір поруки був укладений відповідачем-1 із перевищенням повноважень - без надання згоди загальними зборами учасників товариства на його укладення, про що сторони цього договору були обізнані.

Частиною другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За приписами ч. 1 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, що діють відповідно до установчих документів та закону. Управління товариством здійснюють його органи, якими є загальні збори учасників товариства і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (ст. 97 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб.

Як вбачається з п. 9.1 Статуту ТОВ "Проект-Інвестбуд", затвердженого протоколом зборів учасників товариства № 2 від 01.06.2018, вищим органом товариства є загальні збори учасників товариства, які складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

Відповідно до п. 9.7 Статуту виконавчим органом товариства є директор, що призначається (обирається) зборами учасників та здійснює керівництво поточною діяльністю товариства в межах своєї компетенції. Директор товариства має право, зокрема, укладати будь-які угоди та інші юридичні акти (п. 9.9 Статуту).

Як вбачається із матеріалів справи, договір поруки № 24 від 10.08.2018 був підписаний від імені ТОВ "Проект-Інвестбуд" директором Фурсенком В. Л., який діяв на підставі Статуту товариства, про що зазначено в преамбулі вказаного договору поруки.

Згідно з ч. 3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України).

Якщо правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, то такий правочин створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою (ст. 241 ЦК України).

Суд приймає до уваги те, що згідно з частиною третьою статті 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Таким чином, частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Разом із тим, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13.03.2017 у справі № 760/8121/16-ц, постанові Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 910/15832/17.

Отже, виходячи з указаних висновків, обов`язок доказування того, що ТОВ "Южспецконструкція" та ТОВ "БК "Укрстальмонтаж" були обізнані про відсутність повноважень представника ТОВ "Проект-Інвестбуд" (директора Фурсенка В. Л.) на підписання спірного договору, покладено саме на позивача.

Судова колегія дослідивши матеріали справи, встановила, що у преамбулі спірного договору поруки вказано, що директор ТОВ "Проект-Інвестбуд" діє на підставі статуту, тому, апеляційний суд дійшов висновку, що укладаючи договір поруки з відповідачем-1, його контрагенти (треті особи) ТОВ "Южспецконструкція" та ТОВ "БК "Укрстальмонтаж" були обізнані з положеннями статуту ТОВ "Проект-Інвестбуд", зокрема, щодо повноважень директора Фурсенка В. Л., зокрема, прав директора на підписання будь-яких угод. Про таку обізнаність свідчать підписи директорів та печатки ТОВ "Южспецконструкція" та ТОВ "БК "Укрстальмонтаж" на договорі поруки.

Як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 12.06.2018 у справі №927/976/17, якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень.

Крім того, у пункті 2.3.3 договору поруки сторони погодили, що підписання цього договору не призведе до порушення установчих документів поручителя, внутрішніх положень або будь-якого положення чинного законодавства України, що має відношення до поручителя. Рішення про укладення цього договору прийняте відповідними органами управління згідно компетенції, визначеної установчими документами поручителя.

Отже, відповідач-1 (поручитель), укладаючи спірний договір, підтвердив відсутність обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи її директором та наявність дозволів інших органів управління ТОВ "Проект-Інвестбуд" на укладення договору поруки № 24 від 10.08.2018.

Щодо посилань скаржника на ст. 44, 46 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та п. 9.6 Статуту ТОВ "Проект-Інвестбуд" щодо необхідності отримання згоди на укладення договору поруки та надання відповідних повноважень керівнику товариства (директору Фурсенку В. Л.) загальними зборами ТОВ "Проект-Інвестбуд", судова колегія зазначає наступне.

Колегія суддів погоджується із твердженнями скаржника щодо того, що суд першої інстанції посилаюсь на ст. 44 Закону в редакції від 02.11.2019 не врахував того, що на момент укладення Договору поруки №24 від 10.08.2018 діяла редакція даного Закону від 06.02.2018, яка встановлювала, що рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства станом на кінець попереднього кварталу, приймаються виключно загальними зборами учасників.

Водночас, судова колегія звертає увагу скаржника, що частинами 1, 2 ст.44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" передбачено, що статут товариства може встановлювати особливий порядок надання згоди уповноваженими на те органами товариства на вчинення певних правочинів залежно від вартості предмета правочину чи інших критеріїв (значні правочини). Рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства станом на кінець попереднього кварталу, приймаються виключно загальними зборами учасників.

Частина 2 ст.44 Закону є імперативною нормою, яка вказує на необхідність надання згоди загальними зборами у будь-якому випадку, якщо йдеться про вчинення правочину, вартість якого станом на дату вчинення перевищує 50 відсотків вартості чистих активів Товариства станом на кінець попереднього кварталу.

Таким чином, для правильного застосування вказаної норми є встановлення: який конкретно розмір вартості майна, робіт або послуг був саме на момент вчинення правочину, оскільки згода мала надаватися саме на вчинення правочину і відповідність договору вищевказаній правовій нормі оцінюється саме станом на момент його вчинення. Який конкретно розмір вартості чистих активів товариства був станом на кінець попереднього кварталу до моменту вчинення правочину.

За висновками судової колегії, посилання скаржника на наявну в матеріалах справи довідку про вартість чистих активів, яку було підписано та скріплено печаткою директора відповідача-1 є юридично неспроможними з урахуванням такого.

Для правильного застосування норми ч.2 ст.44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" необхідним є встановлення, зокрема, який конкретно розмір вартості чистих активів товариства був станом на кінець попереднього кварталу до моменту вчинення правочину.

За приписами ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" активи - це ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигод у майбутньому; зобов`язання - заборгованість підприємства, що виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, приведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди; фінансова звітність - звітність, що містить інформацію про фінансовий стан та результати діяльності підприємства.

Під чистими активами слід розуміти суму активів за вирахуванням зобов`язань.

Вказану правову позицію підтримано Верховним Судом у постанові від 12.12.2019 по справі №916/40/19.

Як вбачається із п. 9.6 Статуту ТОВ "Проект-Інвестбуд", виключною компетенцією загальних зборів учасників при укладенні угод визначено - затвердження договорів про відчуження майна товариства на суму, що становить 50 і більше відсотків майна товариства.

Проте, слід звернути увагу на те, що цими положеннями передбачена компетенція загальних зборів не на укладення договорів, а їх затвердження. Тому якщо господарським судом буде з`ясовано, що статутом товариства з обмеженою відповідальністю право виконавчого органу цього товариства на укладення договору не обмежено, тобто такий орган уклав договір без порушення наданих йому повноважень, то сам лише факт не затвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним (п. 3.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Отже, суд вважає, що прийняття загальними зборами ТОВ "Проект-Інвестбуд" рішення про укладення договору поруки та надання згоди директору Фурсенку В. Л. на його підписання не вимагалось положеннями Статуту.

При цьому відповідачі - ТОВ "Южспецконструкція" та ТОВ "БК "Укрстальмонтаж", укладаючи договір поруки № 24 від 10.08.2018, та будучи обізнаними з умовами договору і статуту ТОВ "Проект-Інвестбуд", діючи добросовісно, розумно та справедливо, як це передбачено ст. 92 ЦК України, не встановили відсутність повноважень у директора ТОВ "Проект-Інвестбуд" на укладення спірного договору.

Також зі змісту п. 9.6 Статуту вбачається, що затвердження загальними зборами товариства стосується угод, направлених на відчуження майна товариства на суму, що становить 50 і більше відсотків майна товариства.

Натомість, згідно з положеннями ст. 533, 534 ЦК України порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Тобто, порука відповідача-1 не є зобов`язанням із відчуження майна ТОВ "Проект-Інвестбуд", а виступає лише додатковим забезпечувальним заходом належного виконання боржником - ТОВ "Южспецконструкція" зобов`язань за договором підряду № 18/02 від 28.02.2018.

Вказаної позиції дотримується Вищий господарський суд України у Постанові від 04.03.2015 у справі №910/22402/13, Вищий господарський суд України у Постанові від 04.05.2016 у справі №910/29382/14, Верховний суд України у Постанові від 05.10.2016 №3-1031гс16.

Щодо посилань скаржника на постанову Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №924/491/17, судова колегія зазначає наступне.

Позовні вимоги у справі №924/491/17 мотивовані тим, що оскаржуваний договір укладено директором позивача всупереч положенням Статуту без наявності відповідних повноважень та за відсутності схвалення правочину товариством, тому, посилаючись на приписи ст.ст. 203, 215, 236, 241 Цивільного кодексу України, а саме: директор, як виконавчий орган, зобов`язаний до укладання договору, сума якого перевищує 5 000 000,00 грн., отримати попереднє погодження загальних зборів учасників товариства, у зв`язку із чим Верховним Судом у постанові від 14.03.2018 у справі №924/491/17 посилання місцевого господарського суду на те, що порука є способом забезпечення виконання зобов`язання, а не угодою щодо розпорядження майном, належним поручителю, відхилено, з огляду на те, що дана практика не підлягає застосуванню у даному спорі, враховуючи підстави заявленого позову.

В той час як, обґрунтовуючи позовні вимоги в даній справі, позивач посилався на те, що п. 9.6 Статуту передбачено, що затвердження загальними зборами товариства стосується угод, направлених на відчуження майна товариства на суму, що становить 50 і більше відсотків саме майна товариства.

З огляду на вищевикладене, посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №924/491/17, судовою колегією залишаються поза увагою.

Водночас, судова колегія звертає увагу, що відповідно до п. 3.1, 3.2, 3.3 договору поруки відповідальність поручителя настає з моменту порушення боржником основного зобов`язання. Кредитор звертається до поручителя із письмовою вимогою про виконання зобов`язання, в якій зазначається загальна сума заборгованості. Вимога кредитора є достатньою для поручителя підставою виконати зобов`язання на суму, вказану в такій вимозі без будь-яких застережень та вимог до кредитора про надання додаткової документації чи документів.

Відтак, укладаючи оскаржуваний договір поруки, позивачем не взято на себе безпосередньо зобов`язання зі сплати заборгованості по основному зобов`язанню, оскільки такий обов`язок лежить на боржнику. При цьому, фінансові зобов`язання для відповідача-1 по договору поруки могли і не настати, або настати на суму, ніж вказано у договорі поруки №24 від 10.08.2018.

Отже, оскільки відповідальність поручителя, яка є солідарною з відповідальністю боржника, виникає лише у разі невиконання боржником основного зобов`язання, при цьому конкретна сума заборгованості має визначатись кредитором у вимозі до поручителя, то встановити, чи перевищує вартість забезпечуваного зобов`язання 50 відсотків вартості чистих активів ТОВ "Проект-Інвестбуд" на час укладення спірного договору немає можливості. А у п. 1.2.1 договору поруки сторони погодили лише орієнтовну вартість забезпечуваного зобов`язання.

Також важливим є те, що вартість чистих активів товариства, відповідно до ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», визначається відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності товариства (ТОВ "Проект-Інвестбуд"), яка у матеріалах справи відсутня, а довідка ТОВ "Проект-Інвестбуд" № 50 від 18.02.2020 про вартість чистих активів, не відноситься до документів фінансової звітності у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», тобто не є належним доказом.

Посилання скаржника на те, що ТОВ "Проект-Інвестбуд" було створено у травні 2018, а Договір поруки №24 був укладений 10.08.2018 не спростовують вищевикладених висновків суду апеляційної інстанції.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи, а вірогідні докази - це ті, які на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, а також оцінивши наявні у справі докази, судова колегія дійшла висновку, що позивач не довів належними та вірогідними доказами тих обставин, що договір поруки з боку ТОВ "Проект-Інвестбуд" був підписаний директором ТОВ "Проект-Інвестбуд" Фурсенком В. Л. із перевищенням повноважень та у нього були обмежені права на укладення спірного договору поруки, а також, що такий договір перевищував 50% майна товариства, у зв`язку із чим господарський суд першої інстанції дійшов правомірних та обґрунтованих висновків, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2020 у справі №910/2710/20 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи. Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2020 у справі №910/2710/20 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2020 у справі №910/2710/20 - залишити без змін.

Матеріали справи №910/2710/20 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено 01.02.2021.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді М.Л. Яковлєв

Є.Ю. Шаптала