РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.01.2021Справа № 910/16429/20

Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВОБУДОВА" (03028, м. Київ, вул. Саперно-Слобідська, 10, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕК ГАММА" (01011, м. Київ, вул. Кутузува, 4-А, літ. "А", )

про стягнення 14 455,38 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «НОВОБУДОВА» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕК ГАММА» про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 14 455,38 грн, з яких: 13 810,72 грн основного боргу, 299,59 грн трьох відсотків річних та 345,07 грн інфляційних втрат.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 02.11.2020 залишив позов без руху, надав строк для усунення недоліків позову у встановлений спосіб.

13.11.2020 до суду від позивача через відділ діловодства суду надійшли матеріали на виконання вимог ухвали суду.

У позовній заяві позивач заявив клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2020 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

10.12.2020 на електронну адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначає, що 17.09.2018 ДП «СЕТАМ» проведені прилюдні торги з примусової реалізації трикімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 113,3 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , переможцем торгів визнано Товариство з обмеженою відповідальністю «РЕК ГАММА». 07.05.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н., відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» ст. 41 Закону України «Про іпотеку», на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Чижиком А.П. здійснено посвідчення правочину щодо набуття права власності та видано Товариству з обмеженою відповідальністю «РЕК-ГАММА» свідоцтво про право власності на квартиру за АДРЕСА_1 . Відповідач зазначає, що з моменту набуття Товариством з обмеженою відповідальністю «РЕК-ГАММА» права власності на вищезазначену квартиру, в ній мешкають та користуються, як нею так і комунальними послугами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що враховуючи, що на вимогу нового власника Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕК -ГАММА» про усунення порушення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не звільнили квартиру, то 16.08.2019 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 761/20355/19 було відкрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕК -ГАММА» про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом примусового виселення з житлового, та на даний час дана справа перебуває в процесі розгляду. Також у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що позивачем до позову жодного договору підписаного між Товариством з обмеженою відповідальністю «РЕК -ГАММА» та Товариством з обмеженою відповідальністю «НОВОБУДОВА» не надає. Також відповідач зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «РЕК-ГАММА» не може бути належним відповідачем по справі.

14.12.2020 засобами поштового зв`язку відповідачем надіслано на адресу суду аналогічний відзив на позовну заяву.

30.12.2020 через відділ діловодства суду позивачем подано відповідь на відзив, в якому він зазначає, що за даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна Товариство з обмеженою відповідальністю «РЕК ГАММА» є власником квартири АДРЕСА_1 у будинку на підставі постанови Київського апеляційного суду по справі №757/48502/18-ц від 28.02.2019 та свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів серії 1814, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н. від 07.05.2019. Позивач зазначає, що відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. З приводу невикористання відповідачем квартири АДРЕСА_1, позивач зазначає, що відповідно до положень ч.З ст.12 Закону України «Про особливості права власності в багатоквартирному будинку», невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами (ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

Судом, також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Судом встановлено, що відповідно до рішення правління AT ХК «Київміськбуд» №172 від 05.09.2005 року житловий багатоквартирний будинок за адресою: м. Київ, вул. С.Руданського №4-6 (секція 4-5 був переданий Товариству з обмеженою відповідальністю «НОВОБУДОВА» в експлуатацію та обслуговування.

Згідно з авізо № 303 від 26.07.2006 AT ХК «Київміськбуд» передало Товариству з обмеженою відповідальністю «НОВОБУДОВА» на баланс для зарахування в основні фонди житловий багатоквартирний будинок за адресою: м. Київ, вул. Руданського, ж/б, 4-6.

Рішенням зборів співвласників багатоквартирного будинку по вул. Руданського 4-6 в м. Києві від 12 березня 2020 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» визначено управителем вказаного багатоквартирного будинку та затверджено умови договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком.

Згідно з п.10 договору № 4-6 про надання послуг з управління багатоквартирним будинком від 30.04.2020 ціна послуги з управління (крім квартир та нежитлових приміщень першого поверху) становить :

- 7,79 грн (в тому числі податок на додану вартість) на місяць за 1 кв. метр загальної площі житлового або нежитлового приміщення у будинку та включає витрати на утримання будинку та прибудинкової території і поточний ремонт спільного майна будинку в розмірі 6,71 грн відповідно до кошторису витрат на утримання будинку та прибудинкової території (далі - кошторис витрат), що міститься у додатку 5 до договору;

- винагороду управителю в розмірі 1,08 гривень на місяць.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна Товариство з обмеженою відповідальністю «РЕК ГАММА» є власником квартири АДРЕСА_1 у будинку на підставі постанови Київського апеляційного суду по справі №757/48502/18-ц від 28.02.2019 та свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів серії 1814, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н. 07.05.2019.

Позивач у позовній заяві зазначає, що Товариством з обмеженою відповідальністю "НОВОБУДОВА" безперебійно надавались житлово-комунальні послуги та станом на час складання позовної заяви заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги відповідачем не сплачено.

Крім того, за твердженнями позивача, за період з 01.05.2019 року по 01.10.2020 року відповідачем не здійснена оплата за спожиті житлово-комунальні послуги та заборгованість у відповідача перед позивачем становить 13 810,72 грн.

08.09.2020 позивачем на адресу відповідача було надіслано претензію № 963/8, в якій позивач просив сплатити заборгованість в розмірі 12 887,12 грн.

У відповідь на зазначену претензію відповідач листом № 18/9/20 від 18.09.2020 повідомив, що Товариство з обмеженою відповідальністю "РЕК ГАММА" не є споживачем будь-яких житлово-комунальних послуг по квартирі, так як у товариства відсутній доступ до квартири з незалежних від товариства обставин.

З огляду на вищевикладене, позивач вирішив звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

У зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язків зі своєчасної оплати наданих послуг позивачем нараховано та заявлено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕК ГАММА" 13 810,72 грн основного боргу, 3% річних у розмірі 299,72 грн та 345,07 грн інфляційних збитків.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно частини 1 статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить.

Згідно з частиною 2 статті 382 Цивільного кодексу України, власникам квартир та нежитлових приміщень у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території.

Згідно статті 360 Цивільного кодексу України, співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 202, статтею 205 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Приписами статті 208 Цивільного кодексу України визначено, що правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України).

Частинами 1, 2 статті 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з пунктом 1 статті 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

У відповідності до частини 1 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Відповідно до частини 2 статті 639 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частини 1 статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Частиною 1 статті 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Відповідно до положень пункту 3 частини 1 статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач.

Учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг (частина 1 статті 6 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом.

В частині 3 статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що істотними умовами договору на надання житлово-комунальних послуг є: 1) перелік послуг; 2) вимоги до якості послуг; 3) права і обов`язки сторін; 4) відповідальність сторін за порушення договору; 5) ціна послуги; 6) порядок оплати послуги; 7) порядок і умови внесення змін до договору, в тому числі щодо ціни послуги; 8) строк дії договору, порядок і умови продовження його дії та розірвання..

В п. 2 ч. 2 ст. 8 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що саме на виконавця покладено обов`язок готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором.

За змістом статті 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (як в редакції Закону № 1875-IV, так і відповідно до Закону № 2189-VIII в чинній редакції) комунальні послуги надаються споживачу безперебійно, за винятком часу перерв.

За умовами частини 1 статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" № 1875-IV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" № 2189-VIII у чинній редакції.

Положеннями Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Постановою Кабінету Міністрів України №869 від 01.06.2011 року «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги», затверджено Порядок формування тарифів на житлово-комунальні послуги.

Відповідно до ч. 4.3 п.2 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (загальна частина), тариф на послуги розраховується окремо за кожним будинком залежно від запланованих кількісних показників послуг, що фактично повинні надаватися для забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій з урахуванням переліку послуг згідно з додатком до Порядку.

Згідно з п.5 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій калькуляційною одиницею при нарахуванні плати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій є 1 кв. м загальної площі, що перебуває у власності фізичної особи.

Таким чином, судом встановлено, що тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку № 4-6 по вулиці Руданського Степана в місті Києві, в тому числі і квартирі АДРЕСА_1 в період з 01.05.2019 по 01.05.2020, встановлений Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 937 від 01.06.2018 та складає 6,97 грн./міс. за кв. м. загальної площі квартири.

Враховуючи площу квартири АДРЕСА_1 в будинку, а саме 113,30 кв. м., загальна вартість послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в період з 01.05.2019 по 01.05.2020 становить 789,70 грн в місяць.

Також, судом встановлено, що рішенням зборів співвласників багатоквартирного будинку по вул. Руданського 4-6 в м. Києві від 12 березня 2020 року ТОВ «Новобудова» визначено управителем вказаного багатоквартирного будинку та затверджено умови договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком.

Згідно з п.10 договору № 4-6 про надання послуг з управління багатоквартирним будинком від 30.04.2020, укладеним між ТОВ «Новобудова» та співвласниками багатоквартирного будинку № 4-6, ціна послуги з управління (крім квартир та нежитлових приміщень першого поверху) становить :

- 7,79 грн (в тому числі податок на додану вартість) на місяць за 1 кв. метр загальної площі житлового або нежитлового приміщення у будинку та включає витрати на утримання будинку та прибудинкової території і поточний ремонт спільного майна будинку в розмірі 6,71 грн відповідно до кошторису витрат на утримання будинку та прибудинкової території (далі - кошторис витрат), що міститься у додатку 5 до договору;

- винагороду управителю в розмірі 1,08 гривень на місяць.

Таким чином, враховуючи площу квартири АДРЕСА_1 в будинку, а саме 113,30 кв. м., загальна вартість послуги з управління багатоквартирним будинком в період з 01.05.2020 по 01.10.2020 становить - 882,60 грн за місяць.

Факт отримання вказаних послуг у спірний період та правомірність нарахування позивачем відповідної плати відповідачем не спростовано.

Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості житлово-комунальних послуг споживач має право викликати виконавця послуг (його представника) для перевірки кількості та/або якості наданих послуг.

За результатами перевірки якості надання житлово-комунальних послуг складається акт-претензія, який підписується споживачем та виконавцем послуги.

Акт-претензія складається виконавцем послуги та споживачем і повинен містити інформацію про те, в чому полягало ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості житлово-комунальної послуги, дату (строк) її ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості, а також іншу інформацію, що характеризує ненадання послуг, надання їх не в повному обсязі або неналежної якості.

Разом з тим, відповідач не надав суду доказів направлення відповідних претензій до позивача, як і не надав жодних доказів ненадання послуги з утримання будинку та прибудинкової території за спірні періоди.

Доводи відповідача щодо недоведеності позивачем факту користування відповідачем житлово-комунальними послугами та посилання останнього на відсутність між позивачем та відповідачем індивідуального договору про надання житлово-комунальних послуг є безпідставними, оскільки зі свого боку позивачем в повній мірі доведено факт надання таких послуг. Зокрема, в матеріалах справи містяться копії договорів з постачальниками житлово-комунальних послуг.

Твердження відповідача щодо невикористання останнім квартири АДРЕСА_1, суд не вважає підставою для відмови у позові, оскільки відповідно до положень ч. 3 ст.12 Закону України «Про особливості права власності в багатоквартирному будинку», невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком.

Натомість, відповідачем не надано жодних допустимих доказів спростування факту надання позивачем житлово-комунальних послуг, які надавалися позивачем протягом спірного періоду безперебійно.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна Товариство з обмеженою відповідальністю «РЕК ГАММА» є власником квартири АДРЕСА_1 у будинку на підставі постанови Київського апеляційного суду по справі №757/48502/18-ц від 28.02.2019 та свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів серії 1814, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н. 07.05.2019.

Дослідивши подану до суду відповідачем інформаційну довідку про зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1, судом встановлено, що довідка Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №109.109/ОПП/С-3146 датована 20.06.2018.

Отже, відповідачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів щодо проживання та користування іншими мешканцями квартири АДРЕСА_1 станом на дату звернення позивача з даним позовом до суду.

Суд вважає за необхідне зазначити, шо під час набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 позивач був обізнаний про те, що в даній квартирі мешкають та користуються нею ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та дана обставина не є підставою для ухилення позивача, як власника даної квартири, від обов`язку здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком.

Крім того, відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 07.07.2020 по справі № 712/8916/17.

У зв`язку з викладеним суд вважає позовні вимоги про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 13 810,72 грн обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім суми основного боргу позивачем заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 299,59 грн та інфляційні втрати у розмірі 345,07 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічні висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. (п.п. 4.1, 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних за період прострочення відповідача з 01.05.2019 по 01.10.2020, суд визнає його арифметично вірним, а отже позовні вимоги щодо стягнення суми боргу з урахуванням 3% підлягають задоволенню.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних збитків за період прострочення відповідача за період з 01.05.2019 по 01.10.2020, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню на суму 318,20 грн у зв`язку з допущенням позивачем помилки у розрахунку.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача 13 810,72 грн основного боргу, 3% річних в розмірі 299,59 грн та збитків від інфляції в розмірі 318,20 грн.

Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕК ГАММА" (01011, м. Київ, вул. Кутузува, 4-А, літ. "А", ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВОБУДОВА" (03028, м. Київ, вул. Саперно-Слобідська, 10, ) суму основного боргу у розмірі 13 810 (тринадцять тисяч вісімсот десять) грн 72 коп., 318 (триста вісімнадцять) грн 20 коп. збитків від інфляції, 3% річних у розмірі 299 (двісті дев`яносто дев`ять) грн 59 коп. та 2 098 (дві тисячі дев`яносто вісім) грн 09 коп. витрат на сплату судового збору.

У решті позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 03.02.2021

Суддя І.О. Андреїшина