ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2021 Справа № 917/1443/20

за позовною заявою ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до Фермерського господарства "Агро Плюс 3", 37441, Полтавська обл., Гребінківський р-н, с. Корніївка, вул. Дружби, 2 А,

про визначення частки у статутному капіталі та майні фермерського господарства та стягнення грошових коштів,

треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1. ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 )

2. ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 )

Суддя Мацко О.С.

Секретар судового засідання Дяченко Д.Б.

Представники:

від позивача: відсутні

від відповідача та третої особи-1 : ОСОБА_4 , Сотченко Ю.М.

третьої особи-2 : ОСОБА_4 .

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визначення та стягнення з відповідача частки у розмірі 1/3 вартості усього майна, нерозподіленого прибутку, додаткового, резервного капіталу, що складає 8 266 871,6 грн. (за попередніми розрахунками позивача).

Одночасно з поданням позовної заяви було подано заяву про забезпечення доказів. Ухвалою від 08.09.2020р. позовну заяву було залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою від 08.09.2020р. розгляд заяви позивача про забезпечення доказів призначено у засідання на 15.09.2020р. Ухвалою від 15.09.2020р. у задоволенні заяви позивача про забезпечення доказів відмовлено.

21.09.2020р. відкрито провадження у даній справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, встановлено строки для подання заяв по суті справи, залучено до участі у справі третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , призначено підготовче засідання на 13.10.2020р. У

Ухвалою від 13.10.2020р. відкладено підготовче засідання на 10.11.2020р. за клопотанням відповідача, 10.11.2020р. продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, відкладено підготовче засідання на 10.12.2020р.

13.10.2020р. (на першому підготовчому засіданні) позивач надав суду клопотання про витребування доказів та клопотання про призначення експертизи (а.с.133-141), звернувшись до суду з усним клопотанням про поновлення строку на їх подання.

16.11.2020р. до суду надійшов відзив від відповідача та заява про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву.

30.11.2020р. позивач надав відповідь на відзив та заяву про забезпечення позову, згідно якої просив накласти арешт на все майно відповідача, заборонити третім особам вчиняти будь-які юридично значимі дії, наслідком яких може бути відчуження майна відповідача, заборонити усім особам - суб`єктам державної реєстрації - вчиняти реєстраційні дії щодо відчуження майна та майнових прав ФГ "Агро Плюс 3". Ухвалою від 02.12.2020р. у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

10.12.2020р. позивач звернувся до суду з клопотанням про поновлення строку на подання доказів, просив долучити до справи додаткові докази, а саме: заяви свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Ухвалою від 10.12.2020р. клопотання позивача про поновлення процесуальних строків на подання клопотання про витребування доказів, про призначення експертизи та клопотання відповідача про поновлення процесуального строку на подання відзиву - задоволено та поновлено відповідні процесуальні строки; у задоволенні клопотання позивача про поновлення процесуального строку на подання доказів (вх.13738 від 10.12.2020р.) - відмовлено. Також відмовлено у задоволенні клопотань позивача про витребування доказів та призначення експертизи. Закрито підготовче засідання у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 28.01.2021 на 11:00 ; явку представників сторін та третіх осіб визнано необов`язковою.

У судове засідання при розглядв справи по суті з`явилися представники відповідача та третіх осіб.

Від представника позивача 27.01.2020р. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване неможливістю представника з`явитися у засідання через погіршення стану здоров"я, наявністю виражених симптомів ГРВІ та перебування у зв`язку з цим під наглядом лікарів. Інші учасники справи проти задоволення клопотання заперечують. Вирішуючи дане клопотання, суд виходить з того, що жодних доказів на підтвердження обставин, викладених у ньому, стороною не подано (листок непрацездатності, довідка лікарні чи лікаря і т.д.). Строки розгляду справи по суті, встановлені ст.195 ГПК України, закінчилися і не підлягають продовженню. До того ж, явка сторін у засідання ухвалою від 10.12.2020р. визнана необов`язковою, а неявка представника позивача не перешкоджає розгляду справи по суті. Виходячи з вищевикладеного, клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи не підтверджено жодними доказами, на які він посилається, та не підлягає задоволенню.

Зміст позовних вимог та заперечень проти них:

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджує, що він був членом ФГ «Агро Плюс 3» та працював у ньому; в подальшому він був звільнений з роботи та ним було прийнято рішення про вихід з господарства, проте розрахунки при виході проведені не були. Виходячи з відомостей про майно господарства (консультативний висновок - а.с.49-69, том 1), позивач вважає, що йому належить щонайменше 8 266 871,6 грн. , які повинні бути виплачені йому у зв`язку з виходом з ФГ. Крім того, у позовній заяві позивач заявляв про намір з`ясувати реальну суму коштів, яка належить виплаті та може бути значно більшою, шляхом призначення та проведення у справі експертизи.

Відповідач, заперечуючи проти позову, стверджує, що включення позивача до господарства відбулося виключно за ініціативи засновника господарства - ОСОБА_2 , при цьому сам позивач жодного вкладу до статутного (складеного) капіталу господарства не вносив; жодних внесків до статутного фонду господарства позивач не робив ні в момент його включення, ні в подальшому, працюючи у господарстві за трудовим договором та отримуючи заробітну плату (відповідач при цьому визнає, що це було порушенням чинного законодавства). Відтак, відповідач вважає, що жодних виплат при виході позивача з членів ФГ він не повинен був здійснювати. Крім того, відомості з консультативного висновку є недостовірними, ФГ не володіє тими основними засобами та іншими активами, вказаними у ньому.

Третя особа-1 - ОСОБА_2 - письмових пояснень не надав, усно підтримав позицію відповідача. Третя особа 2 жодних пояснень не надала.

Перелік доказів, наданих позивачем у обґрунтування позовних вимог: Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 21.10.2019р., Статут ФГ «Агро Плюс 3», затв.Рішенням засновника №3/2016 від 19.09.2016р., Рішення від 14.01.2013р. засновника ФГ, заява про проведення повної інвентаризації ФГ «Агро Плюс 3» від 28.08.2019р., відповідь на заяву від 07.09.2019р. №20/01-01, консультативний висновок щодо вартості майна ФГ, заява про вихід зі складу ФГ від 09.04.2020р., докази її направлення та отримання відповідачем, лист від 25.05.2020р. №07/01-01, рішення засновника ФГ №1 від 25.05.2020р., заява від 25.06.2020р., адвокатські запити про отримання інформації та відповіді на них і ін..

Перелік доказів, наданих відповідачем у обґрунтування заперечень проти позову:

Статут ФГ, затв. Рішенням засновника №1 від 20.12.2012р. зареєстрований 24.12.2012р., нова редакція Статуту, затв. Рішенням №2-2013, направлення на працевлаштування, наказ від 31.01.2013р №10-ОД, відомості про наявність земельних ділянок у ФГ «Агро Плюс 3», Довідка про основні засоби ФГ від 05.10.2020р. і ін..

Обставини справи, встановлені судом, та їх оцінка:

Фермерське господарство «Агро Плюс 3» було створено ОСОБА_2 у 2012р. (Статут затв. Рішенням засновника №1 від 20.12.2012р. зареєстрований 24.12.2012р. - а.с.180-189, том 1). В подальшому, відповідно до Рішення засновника №2/2013 від 14.01.2013р. (а.с.210, том 1) , прийнято в члени ФГ ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (позивача), затверджено Статут у новій редакції (а.с.211-230). При цьому, згідно направлення на працевлаштування, згідно наказу від 31.01.2013р №10-ОД позивач був прийнятий на роботу до ФГ на посаду головного механіка, звідки звільнився на підставі поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням від 21.05.2019р. (а.с.197).

У 2019 році позивач звертався до інших членів ФГ з вимогою провести інвентаризацію майна, проте вимога задоволена не була. В подальшому, позивач прийняв рішення про вихід з членів господарства, у зв`язку з чим 05.05.2020р. ним направлено на адресу відповідача письмову нотаріально посвідчену заяву про вихід з ФГ, яка була отримана відповідачем 08.05.2020р. (вказане визнається обома сторонами).

Після цього, позивач ініціював проведення загальних зборів членів ФГ «Агро Плюс 3», які так і не відбулися, тож питання про виплату йому частки, належної при виході, не вирішувалося, розмір частки відповідачем не визначався. Позивач, вказуючи, що йому відомо про те, яким майном володіє відповідач, склав консультативний висновок щодо вартості майна відповідача (а.с.49-69, том 1), відповідно до якого загальна вартість об`єктів відповідача, без урахування т.зв. земельного банку - 24 800 615,10 грн.; позивачу, за його твердженням, належить 1/3 частина активів - 8 266 871,60 грн. Цю суму позивач вказує при зверненні з позовом до суд, проте зазначає, що остаточна вартість майна, що підлягає поділу, буде визначена після проведення експертиз та може зрости орієнтовно на 1000000 грн. У підготовчому провадженні, як зазначено вище, судом було відмовлено у задоволенні клопотання про призначення експертизи для з`ясування того питання, про яке просив позивач.

Згідно ст.1 Закону України «Про фермерське господарство», фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону. Відносини, пов`язані із створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються КонституцієюУкраїни, Земельним кодексом України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України.

Членами фермерського господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 14-річного віку, інші члени сім`ї, родичі, які об`єдналися для спільного ведення фермерського господарства, визнають і дотримуються положень установчого документа фермерського господарства. Членами фермерського господарства не можуть бути особи, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом).

При створенні фермерського господарства одним із членів сім`ї інші члени сім`ї, а також родичі можуть стати членами цього фермерського господарства після внесення змін до його установчого документа.

Правовий режим майна фермерського господарства регулюється Законом України «Про фермерське господарство». Так, до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.

Майно фермерського господарства належить йому на праві власності (ст..ст.19,20 Закону).

Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються Статутом фермерського господарства.

Майнові спори між фермерським господарством та його членами вирішуються судом.

Судом досліджено Статут ФГ «Агро Плюс 3» : статутом не встановлено порядок визначення розміру частки та порядку її отримання при виході учасника з господарства.

Суд звертається до позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.06.2020р. у справі N 179/1043/16-ц, де Велика Палата звертає увагу на те, що питання виходу члена зі складу фермерського господарства неврегульоване ані статутом ФГ, ані Законом № 973-IV, ані іншими нормативними актами. Тому відповідно до частини першої статті 8 ЦК України щодо вказаних правовідносин слід застосувати правові норми цивільного законодавства, які регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважає (постанова від 21.01.2020р. у справі № 908/2606/18), що наявність статутного (складеного) капіталу у фермерського господарства, яке може діяти, зокрема, на основі приватної власності кількох громадян, не є достатньою підставою для ототожнення його з товариством з обмеженою відповідальністю. Але оскільки фермерське господарство створюється за рахунок об`єднання майна громадян та їх підприємницької діяльності з метою одержання прибутку, є підстави для застосування до правовідносин стосовно членства у фермерському господарстві приписів чинного законодавства, що регулюють участь у товаристві з обмеженою відповідальністю, зокрема приписів стосовно виходу зі складу його членів (пункту "в" частини першої статті 10 Закону N 1576-XII; частини першої статті 148 ЦК України у чинній на час звернення відповідачки із заявою від 27 листопада 2015 року редакції, що передбачала повідомний характер виходу з членів товариства з обмеженою відповідальністю; частини другої статті 54 Закону N 1576-XII стосовно повернення у натуральній формі майна, наданого товариству з обмеженою відповідальністю у користування). Вказане відповідає приписам частини першої статті 2 Закону N 973-IV, а також частини третьої статті 114 ГК України, згідно з якими відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються не лише Конституцією України, Земельним кодексом України, Законом N 973-IV, але й іншими нормативно-правовими актами України (близький за змістом висновок у подібних правовідносинах сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 6 березня 2018 року у справі N 907/167/17 щодо можливості застосування за аналогією приписів Закону N 1576-XII, які регулювали порядок скликання та проведення загальних зборів товариства з обмеженою відповідальністю, до правовідносин за участю приватного підприємства, які не врегульовані ЦК і ГК України).

Виходячи з викладеного, суд вважає за доцільне звернутися до приписів законодавства, яке регулює порядок виходу учасника з товариства та проведення розрахунків з ним. Так, ст..24 Закону України «Про товариства з обмеженою і додатковою відповідальністю» передбачений обов`язок товариства протягом одного року з дня, коли воно дізналося чи мало дізнатися про вихід учасника, виплатити такому колишньому учаснику вартість його частки. Статутом товариства, що діє на момент виходу учасника, може встановлюватися інший строк для здійснення такої виплати.

Вартість частки учасника визначається виходячи з ринкової вартості сукупності всіх часток учасників товариства пропорційно до розміру частки такого учасника.

За погодженням учасника товариства, який вийшов, та товариства зобов`язання зі сплати грошових коштів може бути замінено зобов`язанням із передачі іншого майна.

Товариство виплачує учаснику, який вийшов з товариства, вартість його частки або передає майно лише пропорційно до розміру оплаченої частини частки такого учасника.

Учасник вважається таким, що вийшов з товариства, з дня державної реєстрації його виходу.

Крім того, ст..54 Закону України «Про господарські товариства» також встановлює граничний строк виконання товариством свого обов"язку- в строк до 12 місяців з дня виходу.

Судом встановлено, що позивач подав до господарства нотаріально посвідчену заяву про вихід від 09.04.2020р., яка отримана господарством 08.05.2020р. Державна реєстрація змін до установчих документів господарства у зв`язку з виходом позивача не проведена: станом на час розгляду справи судом позивач зазначений як учасник Фермерського господарства у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та у Статуті ФГ «Агро Плюс 3». Таким чином, суд відхиляє доводи позивача про те, що вартість його частки підлягає обрахуванню станом на 30.10.2020р. та має бути стягнута у судовому порядку, оскільки такі твердження позивача не узгоджуються з приписами законодавства.

Крім того, як встановлено судом під час розгляду справи, позивачем не було надано доказів внесення частки (майна, коштів, майнових прав, тощо) до складеного капіталу ФГ «Агро Плюс 3» та не заперечувалися твердження відповідача стосовно того, що жодного внеску позивачем до статутного фонду відповідача не було внесено. Тобто, жодного доказу того, що позивач брав участь у формуванні майна господарства та здійснював вклади у придбання (виготовлення, спорудження) майна, ним до матеріалів справи не додано, клопотання про їх витребування у відповідача - не заявлялося, грошових коштів до складеного капіталу фермерського господарства, позивачем передано не було (принаймні, доказів цього також не надано). Таким чином, твердження позивача в позовній заяві про те, що він володіє 1/3 часткою майна господарства, не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи.

Посилання позивача у обґрунтування позовних вимог на Постанову Пленуму ВС України №20 від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» та Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» суд оцінює критично, оскільки вказаний Закон втратив чинність з вступом у силу Закону України «Про фермерське господарство», яким змінено правове регулювання діяльності фермерських господарств. Оскільки Законом України "Про селянське (фермерське) господарство" була встановлена спільна сумісна власність на майно, то воно належало особам, які ведуть селянське (фермерське) господарство на праві спільної сумісної власності, оскільки іншого не було передбачено угодою між ними.

Однак, Закон України "Про селянське (фермерське) господарство" втратив чинність згідно із Законом України "Про фермерське господарство" від 19 червня 2003 року N 973-IV.

Частинами 1,5 статті 20 вказаного Закону передбачено, що майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Порядок володіння, користування і розпорядження майном фермерського господарства здійснюється відповідно до його Статуту, якщо інше не передбачено угодою між членами фермерського господарства та законом. Згідно з ч. 6 статті 20 Закону України "Про фермерське господарство" член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються Статутом фермерського господарства.

Як уже зазначалося, розміру часток вказаних осіб та порядку їх отримання у разі припинення членства у фермерському господарстві фермерського господарства визначено не було. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч. 2 ст. 355 ЦК України).

Згідно з ч. 4 ст. 355 ЦК Українипільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. В Законі України "Про фермерське господарство" від 19 червня 2003 р. будь-які посилання на спільну сумісну власність відсутні.

Оскільки статутом фермерського господарства не було обумовлено порядок володіння, користування та розпорядження власністю господарства, а вказано лише, що господарство є власником майна, переданого йому Засновником, власником земельної ділянки, переданої згідно Державного акту, власником продукції, виробленої внаслідок господарської діяльності, одержаних прибутків, а також іншого майна, придбаного ним на інших підставах, не заборонених законодавством України (стаття 2 Статуту).

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з ч. 2 ст. 357 ЦК України якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Однак, як зазначено вище та встановлено судом, жодного доказу того, що позивач брав участь у формуванні майна господарства та здійснював вклади у придбання (виготовлення, спорудження) майна, ним до матеріалів справи не додано. Натомість відповідач доводить перед судом, що позивачем не передавалося до господарства ні земля, ні основні засоби чи грошові кошти (у обгрунтування цього відповідачем подано до матеріалів справи Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, Акт приймання-передачі основних засобів та інших необоротних активів від КСП "Колгосп ім.Калініна" до ОСОБА_3 від 20.07.2010р., довідка Березівської сільської ради від 06.02.2020р. про оренду паїв та список орендованих земель станом на 06.02.2020р. і ін. ).

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини формування складеного капіталу ФГ "Агро Плюс 3" та виходу з нього позивача, позовні вимоги є необгрунтовані та не підлягають задоволенню.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з приписів ст..129 ГПК України, згідно яких судовий збір, сплачений позивачем, покладається на нього у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 232-233,237-238 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку і строки, встановлені ст.ст.256,257 ГПК України.

Повне рішення складено 04.02.2021р.

Суддя О.С.Мацко