РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

28.01.2021Справа № 910/2549/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В., за участі секретаря судового засідання Радецької Ю.О., розглянувши матеріали справи

За позовом Заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод»

про стягнення 299841,58 грн

за участі представників:

від прокуратури - Гарбарук В.А. (уповноважений представник);

від позивача - Хлань В.М. (уповноважений представник);

від відповідача - Ланець А.С. (уповноважений представник).

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року заступник військового прокурора Західного регіону України звернувся до господарського суду з позовом в інтересах Міністерства оборони України з підстав ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» про стягнення з Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» 4941432,66 грн неустойки у зв`язку з простроченням виконання ремонту 72 одиниць військової техніки за державним оборонним замовленням №342/3/5/16/101 від 30.12.2016.

У липні 2019 року прокурор звернувся до суду з заявою про зменшення розміру заявлених до стягнення сум пені до 283018,18 грн, штрафу до 16823,40 грн, посилаючись на те, що спір з приводу ремонту 60 одиниць військової техніки вирішений постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2019 у справі №910/2874/18.

Позовні вимоги мотивовані що ДП «Львівський бронетанковий завод» (як виконавець) неналежним чином виконував перед Міністерством оборони України (як замовником) умови державного контракту № 342/3/5/16/101 від 30.12.2016 (далі Контракт) щодо своєчасного виконання робіт з ремонту 72 одиниць військової техніки, у зв`язку з чим відповідачу на підставі п. 7.2 Контракту нараховано 4620817,56 грн пені та 320 615,10 грн штрафу, які підлягають стягненню на користь Міністерства оборони України.

У процесі розгляду справи прокурор пояснив, що спір з приводу ремонту 60 одиниць військової техніки вирішений постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2019 у справі № 910/2874/18, у зв`язку з чим заявою № 05/2-393в від 11.07.2019 прокурор зменшив розмір заявлених до стягнення сум пені до 283018,18 грн, штрафу до 16823,40 грн, посилаючись на прострочення виконання відповідачем ремонту решти техніки, з яких: одного виробу - на 97 днів, одного - на 67 днів, трьох - на 18 днів, одного - на 13 днів, трьох - на 11 днів.

ДП «Львівський бронетанковий завод» у відзиві на позовну заяву проти позову заперечив, посилаючись на неможливість виконання зобов`язання внаслідок прострочення позивача.

Крім того, відповідач вказував на відсутність підстав для представництва прокурором інтересів Міністерства оборони України.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 16.07.2019 у позові заступника військового прокурора Західного регіону України відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.12.2019, з урахуванням ухвали про виправлення описок від 04.02.2020, рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2019 скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги Заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» про стягнення 299841,58 грн задоволено частково. Стягнуто з ДП «Львівський бронетанковий завод» на користь Міністерства оборони України 262659,25 грн пені, 16823,40 грн штрафу.

Постановою Верховного Суду від 09.06.2020 скасовано рішення Господарського суду м. Києва від 16.07.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.12.2019, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 30.06.2020 вказану справу прийнято до провадження та призначено судове засідання.

В ході розгляду справи представник прокуратури подав до суду пояснення з урахуванням постанови Верховного Суду, в яких зазначив, що за умовами договору та календарного плану позивач зобов`язався передати відповідачу вироби для ремонту впродовж 2-30.01.2017, а відповідач зобов`язався її повернути з ремонту не пізніше 29.12.2017. Вказав, що контрактом не передбачено строків ремонту кожного окремого виробу або черговості виконання робіт, проте враховуючи дати приймання-передавання відремонтованих виробів, вони передавались по кількості під конкретний етап, передбачений календарним планом. Так, вироби И12ВТ8668, Х07ВТ3426, Ц03АТ2519 передавались 18.05.2017 за другим етапом і входили до 6 одиниць, які мали бути відремонтовані до 30.04.2017, виріб Х05ВТ3841, передавався 06.12.2017 і входив до 7 одиниць, які передані за шостим етапом та мали бути відремонтовані до 31.08.2017, виріб Х05ВТ3768 передавався 06.12.2017 і є одним з 7 виробів, які відповідач зобов`язувався відремонтувати до 30.09.2017. Вироби Х07ВТ3443 та Ц09ВТ0596 входили до складу 10 виробів, що передавались за дев`ятим етапом, які відповідач зобов`язувався відремонтувати до 30.11.2017. Вироби Х06ВТ5314 та Х06АТ5300 входили до складу 10 виробів, які відповідач зобов`язувався відремонтувати до 29.12.2017.

Представник військової прокуратури в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, зазначивши, що незважаючи на відсутність чітко зафіксованих стоків ремонту кожного конкретного виробу, позивачем всі вироби, які було повернуто відповідачем з ремонту, по мірі ї повернення було зараховано почергово до етапів, визначених календарним планом та встановлено прострочення повернення 9 виробів, стягнення штрафних санкцій за якими і є предметом розгляду даної справи.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та поданих додаткових поясненнях. Зокрема зазначив, що позивачем не враховано усіх обставин, що призвели до порушення строків виконання зобов`язань за контрактом, а саме не враховано порушення строків надання ремфонду, незадовільний стан ремфонду, що призвело до необхідності проведення фактично капітального, а не регламентованого ремонту та наявність форс-мажорних обставин, зокрема обмеження співпраці з РФ, яка є єдиним виробником запасних частин до виробів, ремонт яких був предметом контракту. Крім того, просив суд у випадку встановлення підстав для стягнення штрафних санкції, зменшити їх розмір на 75%.

Розглянувши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30.12.2016 між Міністерством оборони України (замовником) та ДП «Львівський бронетанковий завод» (виконавцем) був укладений Контракт №342/3/5/16/101, за умовами п.1.1 якого (з урахуванням змін та доповнень) виконавець зобов`язаний надати замовнику послуги з регламентованого ремонту виробів за номенклатурою, етапами, в обсягах та у строки, які зазначені в Календарному плані виконання робіт (Додаток 1 до Контракту), а замовник зобов`язаний їх прийняти через Головне військове представництво Міністерства оборони України та вантажоодержувача і оплатити їх.

Відповідно до умов п. 3.1 Контракту, поставка виробів в ремонт до виконавця здійснюється представниками замовника не пізніше 20 робочих днів після укладення контракту (за письмовим погодженням замовника із виконавцем не пізніше 10 діб до початку чергового етапу надання послуг, у кількості, що підлягає ремонту за зазначеним етапом). Приймання передавання передача виробів для проведення ремонту, їх отримання після проведення ремонту здійснюється у порядку, визначеному згідно вимог «Інструкції про порядок передачі озброєння, військової техніки і майна в ремонт», затвердженої наказом Міністра оборони України № 505 від 31 липня 2012 р., Керівництвом з організації експлуатації бронетанкового озброєння та техніки у Збройних Силах України в мирний час, введеного в дію наказом Міністра оборони України № 665 від 25 грудня 2009 р. та оформлюється нарядом на ремонт та/або актом приймання передавання за участю представника військової частини (здавальника).

Пунктом 4 Контракту сторони погодили, що строк виконання робіт у цілому та кожного етапу окремо визначається Календарним планом виконання робіт.

Як вбачається із матеріалів справи, Календарним планом виконання робіт (Додаток 1 до Контракту) передбачено, що виконавець зобов`язується поетапно надати замовнику послуги з регламентного ремонту виробів, а саме із зазначенням конкретних дат та кількості одиниць виробів переданих на ремонт по кожному етапу, а всього 72 одиниці.

Відповідно до ч.1 ст. 173, ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, господарський договір є підставою виникнення господарських зобов`язань. Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного (господарського) законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України, передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 4 вказаної статті встановлено, що прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

За приписами ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач трьома нарядами передав відповідачеві вироби для ремонту: за нарядом № 19/17/52 від 13.01.2017 - 52 одиниці, за нарядом № 75/17/270 від 13.02.2017 4 одиниці, за нарядом № 134/17/54 від 17.03.2017- 25 одиниць (з яких 8 не прийнято в ремонт).

Разом з тим, фактична передача виробів у ремонт відбулась по наряду № 19/17/52 - 19.01.2017 а по наряду № 134/17/54 - 26.07.2017, що підтверджується підписами уповноваженої особи про прийняття зазначених виробів і не заперечується сторонами.

Наряд № 75/17/270, копії якого містяться в матеріалах справи не містить дати та підпису про прийняття виробів у ремонт, що унеможливлює суд встановити вказану дату. При цьому, пояснення представників сторін, що вироби було передано у ремонт 23.02.2017 судом оцінюються критично, оскільки жодних належних і допустимих доказів на підтвердження зазначеної інформації суду не надано.

Виходячи з того, що за умовами абз. 2 п. 7.3 Контракту, виконавець звільняється від відповідальності за прострочення строку проведення ремонту виробів у разі неможливості замовника надати вироби для проведення ремонту або затримки їх надання в ремонт і у такому випадку строк виконання робіт з ремонту виробів підлягає продовженню на строк затримки, тобто дата передачі виробів в ремонт безпосередньо впливає на виникнення у відповідача можливості розпочати ремонтні роботи, належне з`ясування обставин та дати передачі виробів в ремонт є обов`язковим при розгляді спору у даній справі.

Беручи до уваги те, що за умовами Контракту позивач зобов`язався передати вироби у ремонт не пізніше 30.01.2017, та дати фактичної передачі за нарядами № 19/17/52 та № 134/17/54, суд приходить до висновку щодо передачі виробів за нарядом № 19/17/52 у строк, визначений Контрактом, а за нарядом № 134/17/54 з пропуском строку на 177 календарних дні.

Оскільки останнім строком повернення виробів з ремонту, згідно календарного плану є 29.12.2017, а повернення виробів № Х06ВТ5314 та №Х06АТ5300, переданих з пропуском на 177 календарних днів, було здійснено відповідачем відповідно 29 та 31 березня 2018, тобто через 90 та 92 дні після закінчення строку повернення з ремонту, що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними актами, то з урахуванням положень п.7.3 Контракту та статей 612, 613 Цивільного кодексу України відсутні підстави для висновку щодо порушення строків повернення з ремонту зазначених виробів.

Розрахунки прокурора щодо прострочення виконання ремонту по виробах № Х06ВТ5314 та №Х06АТ5300 судом відхиляються з огляду на їх помилковість, оскільки у вказаних розрахунках обраховано кількість днів прострочення як різницю між робочими та календарними днями, при цьому норми ст.613 Цивільного кодексу України та положення договору не передбачають, що у випадку невчасного надання ремфонду у ремонт, строк виконання зобов`язання виконавцем відстрочується не на весь час прострочення, а лише на кількість робочих днів.

Стосовно прострочення виконання ремонту по інших виробах, то як вбачається з матеріалів справи, а саме Контракту та календарного плану, сторонами не визначено конкретного строку ремонту для кожного окремого виробу. Віднесення отриманих з ремонту виробів прокурором по етапах виконання робіт по мірі надходження їх з ремонту є довільним тлумаченням умов укладеного між сторонами контракту і не ґрунтується на його умовах. Як вбачається з пояснень представника прокуратури та наданих письмових пояснень, прокурором довільно віднесено вироби повернуті з ремонту в одну дату до різних етапів виконання робіт без обґрунтування причин які зумовили саме так розподілити вироби по етапам. При цьому, з огляду на різну вартість виробів, яка є базою розрахунку штрафних санкцій за прострочення повернення виробів з ремонту, віднесення виробів повернутих в один день до різних етапів може мати наслідком нарахування різного розміру штрафних санкцій, в залежності який виріб до якого етапу віднесено.

Таким чином, за відсутності чітко визначених строків ремонту кожного конкретного виробу, відсутні підстави вважати що відповідачем порушено строки проведення ремонту саме виробів та на строки, зазначені позивачем та військовим прокурором.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обґрунтованості заявленої до стягнення суми штрафних санкцій, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 74, ст.ст. 76-79, ст. 86, ст. 123, ст. 129, ст.ст. 232-233, ст.ст. 237- 238, ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено: 08.02.2021

Суддя Я.В. Маринченко