РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.02.2021Справа № 910/16512/20

Господарський суд міста Києва в складі судді Привалова А.І., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників

справу №910/16512/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тернопільський м`ясокомбінат"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стартрейдінг"

про стягнення 616 116,59 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Тернопільський м`ясокомбінат» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стартрейдінг» про стягнення 616 116,59 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором поставки № 2/2407/20 від 24.07.2020, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 340 938,77 грн, за прострочення сплати якої нараховані інфляційні втрати в сумі 1449,04 грн, 3% річних - 1915,51 грн, пеня - 6872,79 грн та штраф - 264 940,48 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2020 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільський м`ясокомбінат» було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

10.11.2020 на адресу Господарського суду міста Києва від «Тернопільський м`ясокомбінат» надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.11.2020 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін. При цьому, суд зобов`язав відповідачів подати відзив на позовну заяву з доданням доказів, що підтверджують викладені в ньому обставини протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, буд. 9, корп.19.

Відповідач ухвалу суду про відкриття провадження у справі та призначення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін отримав 02.12.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, долученим до матеріалів справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Станом на день винесення рішення від відповідача не надійшов відзив на позовну заяву.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

24.07.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тернопільський м`ясокомбінат» (далі - постачальник/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Стартрейдінг" укладено договір поставки №2/2407/20, відповідно до якого постачальник зобов`язався поставити і передати у власність покупцю, а покупець - прийняти й оплатити товар у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених цим договором.

Відповідно до п.1.4. договору, загальна сума цього договору сторонами не обмежується і визначається шляхом сумування вартості товару, фактично поставленого протягом строку дії даного договору на підставі відповідних накладних.

Згідно з п. 2.1. договору, постачальник поставляє покупцю товар за договірними цінами. При здійсненні поставки партії товару ціни на товар щоразу узгоджуються сторонами та зазначаються в накладній.

Пунктами 2.3., 2.4. договору передбачено, якщо сторони не домовилися про інше, покупець зобов`язаний здійснювати оплату товару на умові 100% попередньої оплати. Сторони вправі домовитися про поставку партії товару на умовах оплати з відстроченням платежу. Факт передачі партії товару без здійснення покупцем попередньої оплати за таку партію товару свідчить про повну та безумовну згоду сторін на продаж партії товару на умовах оплати з відстроченням платежу, згідно пункту 2.6. цього договору.

В усіх випадках, коли товар поставлено на умовах інших, ніж вказаних в п. 2.3. даного договору, покупець зобов`язаний оплатити такий товар не пізніше 7 календарних днів з дати отримання такого товару (п. 2.6. договору).

У відповідності до п. 7.3. договору у разі порушення строку оплати товару, покупець зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожний розпочатий день (добу) прострочення, а також проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 3% (трьох відсотків) річних від простроченої суми (ст. 625 Цивільного кодексу України). Пеня, передбачена даним пунктом, нараховується протягом всього строку (періоду) прострочення виконання грошового зобов`язання до моменту його повного та належного виконання.

Згідно з п. 7.4. договору крім пені, зазначеної в п. 7.3. даного договору, за прострочення терміну оплати поставленого товару більш ніж на 14 (чотирнадцять) календарних днів (після спливу строків зазначених в п. 2.6. даного договору) покупець зобов`язаний сплатити на користь постачальника штраф у розмірі 20% від вартості поставленого, але неоплаченого товару. Штраф у розмірі 20% застосовується до покупця кожних 14 (чотирнадцять) календарних днів, протягом всього часу прострочення оплати.

У період з 29.07.2020 по 17.08.2020 на виконання умов вказаного договору позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 381 418,63 грн згідно видаткових накладних: №32323 від 29 липня 2020 року на суму 485,86 грн; № 032327 від 29 липня 2020 на суму 34 858,66 грн; №32687 від 03 серпня 2020 року на суму 64 336,64 грн; №32690 від 03 серпня 2020 року на суму 29 913,45 грн; №32838 від 05 серпня 2020 року на суму 9 350,90 грн; №32840 від 05 серпня 2020 року на суму 36 162,76 грн; №33193 від 10 серпня 2020 року на суму 56 848,69 грн; № 33206 від 10 серпня 2020 року на суму 4 417,86 грн; № 33207 від 10 серпня 2020 року на суму 29 328,90 грн; № 33361 від 12 серпня 2020 року на суму 822,74 грн; №33363 від 12 серпня 2020 року на суму 29 478,96 грн; № 33671 від 17 серпня 2020 року на суму 20 689,96 грн.№33679 від 17 серпня 2020 року на суму 64 729,25 грн.

Позивач зазначив, що відповідачем не було повернуто підписані примірники наступних документів: товарно-транспортна накладна №P32840 від 05 серпня 2020 року, товарно-транспортна накладна №P33193 від 10 серпня 2020 року, видаткова накладна 33671 від 17 серпня 2020 року, товарно-транспортна накладна №P33671 від 17 серпня 2020 року, товарно-транспортна накладна № P33679 від 17 серпня 2020 року.

На підтвердження належного виконання позивачем своїх договірних зобов`язань, щодо поставки товару та самого факту поставки товару, крім зазначених видаткових накладних та товаротранспортних накладних надано копії податкових накладних та квитанцій №1, згідно якої відповідач підтверджував факт поставки товару та скористався податковим кредитом.

Відповідач за поставлений товар розрахувався частково в сумі 40 485,58 грн, що підтверджується банківською випискою.

18.09.2019 позивач звернувся до відповідача з претензією № 18-09ТМК/3, в якій просив здійснити оплату за поставлений товар.

Позивач стверджує, що відповідачем допущено неналежне виконання зобов`язання щодо своєчасної оплати товару, у зв`язку із чим просить стягнути з останнього заборгованість у сумі 340 938,77 грн, за прострочення сплати якої нараховані інфляційні втрати в сумі 1449,04 грн, 3% річних - 1915,51 грн, пеня - 6872,79 грн та штраф - 264 940,48 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. (ч. 2 ст. 509 ЦК України)

За приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно статті 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Так, відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до положення частини 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов`язання за договором виконав, здійснив поставку товару, який прийнятий відповідачем, на суму 381 418,63 грн, що підтверджується видатковими накладними №32323 від 29 липня 2020 року на суму 485,86 грн; № 032327 від 29 липня 2020 на суму 34 858,66 грн; №32687 від 03 серпня 2020 року на суму 64 336,64 грн; №32690 від 03 серпня 2020 року на суму 29 913,45 грн; №32838 від 05 серпня 2020 року на суму 9 350,90 грн; №32840 від 05 серпня 2020 року на суму 36 162,76 грн; №33193 від 10 серпня 2020 року на суму 56 848,69 грн; № 33206 від 10 серпня 2020 року на суму 4 417,86 грн; № 33207 від 10 серпня 2020 року на суму 29 328,90 грн; № 33361 від 12 серпня 2020 року на суму 822,74 грн; №33363 від 12 серпня 2020 року на суму 29 478,96 грн; № 33671 від 17 серпня 2020 року на суму 20 689,96 грн.№33679 від 17 серпня 2020 року на суму 64 729,25 грн.

При цьому, в якості належного доказу поставки товару за видатковою накладною №33671 від 17 серпня 2020 року, яка не підписана з боку відповідача, суд приймає податкову накладну №998 від 17.08.2020 та податкову декларацію за серпень 2020 року.

Статтею 530 ЦК України вставлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Так, пунктами 2.3., 2.4. договору передбачено, якщо сторони не домовилися про інше, покупець зобов`язаний здійснювати оплату товару на умові 100% попередньої оплати. Сторони вправі домовитися про поставку партії товару на умовах оплати з відстроченням платежу. Факт передачі партії товару без здійснення покупцем попередньої оплати за таку партію товару свідчить про повну та безумовну згоду сторін на продаж партії товару на умовах оплати з відстроченням платежу, згідно пункту 2.6. цього договору. В усіх випадках, коли товар поставлено на умовах інших, ніж вказаних в п. 2.3. даного договору, покупець зобов`язаний оплатити такий товар не пізніше 7 календарних днів з дати отримання такого товару.

Судом встановлено, що в порушення умов вказаного договору відповідач у визначений термін в договорі, оплату за поставлений товар в повному обсязі не здійснив.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів належного виконання свого зобов`язання щодо оплати поставленого товару у повному обсязі та не спростував заявлених позовних вимог, та враховуючи, суд дійшов висновку, що ним було порушено умови договору поставки та положення ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, що має наслідком задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості в розмірі 340 938,77 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати в сумі 1449,04 грн, 3% річних - 1915,51 грн, пеня - 6872,79 грн та штраф - 264 940,48 грн

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18, від 05.07.2019 у справі №905/600/18.

Оскільки вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат ґрунтується на законі (ст. 625 Цивільного кодексу України), а відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов`язання, тому пред`явлення позовних вимогу в цій частині є правомірним.

За розрахунком суду, здійсненого з урахуванням наведеного вище, розмір інфляційних втрат становить 1 255,16 грн, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково на вказану суму.

За розрахунком суду розмір 3% річних є більшими ніж заявлено, а тому суд задовольняє позовні вимоги в цій частині у розмірі, визначеному позивачем.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За розрахунком суду розмір пені є більшими ніж заявлено, а тому суд задовольняє позовні вимоги в цій частині у розмірі, визначеному позивачем.

Суд також перевірив наданий позивачем розрахунок штрафу та встановив, що заявлені до стягнення сума штрафу є арифметично правильною та обґрунтованою, а тому задовольняє позовні вимоги в цій частині.

Згідно статей 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідач письмового відзиву на позов, свого контррозрахунку суми позову не надав, тверджень позивача не спростував.

Таким чином, факт порушення відповідачем зобов`язань з оплати поставленого товару належним чином доведений, документально підтверджений і в той же час відповідачем не спростований. Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Стартрейдінг" (01015, м. Київ, вул. Лаврська, буд. 9, корп. 19; ідентифікаційний код 38390363) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільський м`ясокомбінат» (47734, місто Тернопільська область, село Настасів; ідентифікаційний код 40274726) 340 938 грн 77 коп. основного боргу, 3% річних у розмірі 1 915 грн 51 коп., інфляційні втрати у розмірі 1 255 грн 16 коп., пеню у розмірі 6 872 грн 79 коп., штраф у розмірі 264 940 грн 48 коп. та судовий збір у розмірі 9 210 грн 11 коп.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено та підписано: 02.02.2021.

Суддя А.І. Привалов