ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2021 року м. Дніпро Справа № 904/5119/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кощеєв І.М. ( доповідач )

суддів: Кузнецової І.Л., Чус О.В.

секретар судового засідання Пінчук Є.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

в режимі відеоконференції апеляційну скаргу

Акціонерного товариства

"Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2020 р.

( суддя Колісник І.І., м. Дніпро)

у справі

за позовом Акціонерного товариства

"Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України",

м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю

"Дніпропетровськгаз збут",

м. Дніпро

про стягнення боргу у сумі 2 044 838 465,98 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" заборгованості у сумі 2 044 838 465,98 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням Відповідачем зобов`язань з оплати отриманого природного газу за договором № 18-504-Н від 05.11.2018 р..

Зокрема, Позивач посилається на те, що у межах спірного договору ним у період з листопада 2018 року по липень 2020 року було передано у власність Відповідача природного газу на загальну суму 6 833 124 575,38 грн, на підтвердження чого ним надано акти приймання-передачі природного газу за цей період часу. Оплату за переданий газ Відповідач здійснив частково на суму 4 788 286 109,40 грн, чим порушив умови п. 6.1 договору та заборгував 2 044 838 465,98 грн.

2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі та мотиви його прийняття.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2020 р.: відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/9617/20; відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору; задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" про призначення судової експертизи частково. Призначено у справі судову експертизу, проведення якої доручено Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз. Зупинено провадження у справі на час проведення судової експертизи.

Призначаючи у справі судову експертизу, суд першої інстанції послався на те, що в межах предмета доказування у справі встановлення обсягу фактично переданого Відповідачу природного газу у спірний період відповідно до умов договору, який передбачає його визначення виключно за показами комерційних вузлів обліку, є надзвичайно важливим для справедливого вирішення спору щодо розміру заборгованості Відповідача, а відтак для законного й обґрунтованого рішення. З`ясування цих питань потребує спеціальних знань для економічного дослідження величин обсягу спожитого природного газу та для його розрахунку. З огляду на те, що для проведення експертизи потрібен час, а також враховуючи обмежені строки підготовчого провадження, на час проведення експертизи провадження у справі доцільно зупинити.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з означеною ухвалою місцевого господарського суду, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Центрального апеляційного господарського суду через Господарський суд Дніпропетровської області з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2020р. у справі №904/5119/20 в частині призначення у справі судової експертизи та зупинення провадження у справі та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" про призначення судової експертизи.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник не погоджується з висновком господарського суду про те, що в межах предмета доказування у справі встановлення обсягу фактично переданого Відповідачу природного газу у спірний період відповідно до умов договору, який передбачає його визначення виключно за показами комерційних вузлів обліку, є надзвичайно важливим для справедливого вирішення спору щодо розміру заборгованості Відповідача, а відтак для законного й обґрунтованого рішення.

Водночас, на думку Скаржника, предметом доказування у даній справі є факт здійснення господарської операції з поставки природного газу, на яку суму, а також факт здійснення оплати за таку поставку та розмір заборгованості, що лишається несплаченою. Вказані обставини встановлюються дослідженням відповідного Договору постачання природного газу, актів приймання-передачі природного газу ( в яких узгоджена сторонами сума поставки у відповідному місяці ) та виписок по рахунку НАК «Нафтогаз України» ( що підтверджує суми фактичної оплати Відповідачем ). При дослідженні вказаних доказів, судом може бути встановлена сума заборгованості за Договором, шляхом віднімання загальної суми оплати від загальної суми поставки. Такі обставини суд може встановити і без призначення судово-економічної експертизи, оскільки матеріали справи містять всі належні та допустимі докази для об`єктивного розгляду справи без застосування спеціальних знань. З питання призначення експертизи з аналогічних питань, Скаржник посилається на висновки Верховного Суду у постанові від 02.07.2020 р. у справі № 925/1641/17.

При цьому Скаржник зазначає, що в період дії спірного Договору, сторонами підписано низку актів приймання-передачі природного газу, які Відповідачем не оскаржуються. Тобто, Відповідач фактично визнав факт отримання природного газу у відповідних об`ємах на відповідні суми, що визначені в цих актах. Однак, при пред`явленні Позивачем позову щодо стягнення заборгованості за Договором, Відповідач змінив своє ставлення до цих актів та вважає, що об`єми та суми визначені в них невірно, що, на його думку, може бути підтверджено відповідною експертизою.

Скаржник наголошує на тому, що фактично суд поставив під сумнів узгоджені сторонами акти приймання-передачі природного газу та поставив експерту питання які фактично мав би самостійно вирішити, шляхом математичного розрахунку при дослідженні доказів у справі.

Скаржник зазначає, що в оскаржуваному рішенні судом не зазначено сукупність підстав для призначення експертизи, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Також поставлені судом питання не змінюють прав та обов`язків сторін за Договором, не спростовують факту отримання Відповідачем природного газу та не звільняють його від обов`язку оплати отриманого по Договору товару ( природного газу ).

Крім того, недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Відтак, на думку Скаржника, вирішення даного спору не потребує спеціальних знань у іншій області, ніж право, матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення справи по суті, дати оплати, походження коштів та їх цільове призначення підтверджуєтся виписками по договору та платіжними дорученнями, які містяться в матеріалах справи, а тому ухвала від 14.12.2020 р. про призначення експертизи є незаконною та прийнятою з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема статей 99 та 100 ГПК України.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Товариство не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її безпідставною і необґрунтованою.

Відповідач не погоджується з доводами викладеними в апеляційній скарзі стосовно того, що він фактично визнав факт отримання природного газу у відповідних об`ємах на відповідні суми, які визначені в цих актах, оскільки Відповідачем не визначались власноруч об`єми природного газу, а за основу для складання актів приймання-передачі брались об`єми, які визначались Операторами ГРМ і як вбачається з матеріалів справи визначення цих об`ємів не відповідає умовам Договору.

Так, Відповідач зазначає, що чинним законодавством чітко розмежовані поняття комерційного вузла обліку та норм споживання і відповідно визначення об`ємів, за нормами споживання чи за показниками комерційних вузлів обліку. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 19.10.2018 р. № 867 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу» на ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» покладено спеціальні обов`язки на постачання природного газу побутовим споживачам та релігійним організаціям на території ліцензованої діяльності Операторів ГРМ: AT «Дніпропетровськгаз», AT «Дніпрогаз», AT «Криворіжгаз». Відповідно п. 5 ч. 4 розділу 9 Кодексу ГРМ, Оператор ГРМ в установленому законодавством порядку передає інформацію про об`єм та обсяг розподіленого споживачу (спожитого ним) природного газу за відповідний період до Оператора ГТС з метою її використання суб`єктами ринку природного газу, у тому числі постачальником споживача. Визначені за умовами цієї глави та договору розподілу природного газу об`єми та обсяги розподілу та споживання природного газу є обов`язковими для їх використання у взаємовідносинах між побутовим споживачем та його постачальником. З листопада 2018 року по липень 2020 року ( період дії Договору ) діяли норми споживання природного газу встановлені постановою КМУ від 08.06.1996 р. № 619 ( листопад 2018 - січень 2019 року ), та постановою КМУ від 27.02.2019 р. № 143 ( лютий 2019 - липень 2020 ). На підставі зазначених вище нормативно-правових актів, Оператори ГРМ визначали об`єми спожитого природного газу населенням за показами лічильників природного газу та нормами споживання і передавали їх ТОВ «Дніпропетровськгаз збут». Визначені Операторами ГРМ об`єми спожитого населенням природного газу ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» бере за основу для складання актів приймання-передачі з продавцем природного газу - АТ «НАК «Нафтогаз України». Тобто, в актах приймання-передачі природного газу відображено об`єми природного газу, які визначені як за показами лічильників споживачів так і за нормами споживання, що не відповідає умовам п.4.1 Договору.

Відповідач наполягає на тому, що в матеріалах справи містяться лише акти приймання-передачі природного газу складені між Позивачем та Відповідачем та інформація стосовно розрахунків за договором, з яких судом не можливо відокремити об`єми природного газу, які визначені Операторами ГРМ за нормами споживання та за лічильниками природного газу. Зазначені дані можливо буде встановити при проведенні експертизи.

Відтак, за думкою Відповідача для встановлення обставин, які відносяться до предмету доведення у даній справі, необхідним є здійснення аналізу специфіки роботи ринку природного газу, а також дослідження великого обсягу документів, які будуть подані Відповідачем, з метою повного, всебічного розгляду обставин справи, для роз`яснення питань, що виникли при вирішенні спору та потребують спеціальних знань. В даному випадку предметом спору є стягнення заборгованості за Договором і для всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи потрібно дослідити всі його умови, весь період його дії, порядок та причини утворення заборгованості, встановити порядок визначення об`ємів природного газу не за той чи інший період, а саме за весь період його дії.

Посилання Позивача в апеляційній скарзі на висновок Верховного Суду у постанові від 02.07.2019 р. у справі № 925/164/17, Відповідач вважає безпідставним, оскільки, в зазначеній справі розглядалось питання нарахування штрафних санкцій і судом було зазначено, що для правильного визначення розміру пені, 3% річних та інфляційних втрат не потребує спеціальних знань, оскільки їх розмір визначається математичним шляхом.

6. Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Автоматичною системою документообігу для вирішення питання про призначення справи до розгляду визначено суддю-доповідача Кощеєва І. М. у складі колегії суддів: Кузнецової І.Л., Чус О.В..

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.01.2021 р. поновлено строк на подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України". Розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 04.02.2021 р..

Від Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", електронною поштою до суду надійшла заява про участь його представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.01.2021 р. вирішено провести судове засідання у справі № 904/5119/20 з Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", призначене на 04.02.2021 р. в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в системі відеокоференцзв`язку "EasyCon" (https://vkz.court.gov.ua/).

У судовому засіданні 04.02.2021 р., проведеному в режимі відеоконференції, була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

7. Встановлені судом обставини справи.

Як зазначалося раніше, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" заборгованості у сумі 2 044 838 465,98 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням Відповідачем зобов`язань з оплати отриманого природного газу за договором № 18-504-Н від 05.11.2018 р..

Зокрема, Позивач вказує на те, що у межах спірного договору ним у період з листопада 2018 року по липень 2020 року було передано у власність Відповідача природного газу на загальну суму 6 833 124 575,38 грн, на підтвердження чого ним надано акти приймання-передачі природного газу за цей період часу. Оплату за переданий газ Відповідач здійснив частково на суму 4 788 286 109,40 грн, чим порушив умови п. 6.1 договору та заборгував 2 044 838 465,98 грн. Заборгованість Відповідача Позивач підтверджує наданим розрахунком основного боргу за зобов`язаннями останнього з листопада 2018 року по липень 2020 року.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, Відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив наступне.

Протягом 2015 - 2019 р.р. Відповідач закуповував у Позивача природний газ для потреб населення, в тому числі для споживачів без газових лічильників. Відповідно до пункту 3 глави 4 розділу ІХ Кодексу газорозподільних систем, затверджених постановою НКРЕКП № 2494 від 30.09.2015 р., якщо побутовий споживач за договором розподілу природного газу не забезпечений лічильником газу, фактичний об`єм спожитого (розподіленого) природного газу по об`єму побутового споживача за відповідний календарний місяць визначається за нормами споживання. Відповідні норми споживання затверджуються Кабінетом Міністрів України. На думку відповідача, оскільки обсяги газу, реалізованого побутовим споживачам, включали об`єми газу як за показниками лічильників, так і за нормами споживання, то відповідно й обсяги газу, закупленого у позивача за договором, також включали об`єми, визначені за показниками лічильників та за нормами споживання. За умовами укладеного між сторонами спірного договору продавець зобов`язався передати у власність покупця, а останній - прийняти й оплатити газ на умовах договору ( п. 1.1 договору). Газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації побутовим споживачам ( п. 1.2 договору). Закуплений газ у подальшому постачався побутовим споживачам (з лічильниками та без лічильників газу). Побутові споживачі, не забезпечені лічильниками газу, здійснювали розрахунки за нормами споживання природного газу, які затверджувалися постановами Кабінету Міністрів України.

Відповідач зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України № 619 від 08.06.1996 р. були встановлені норми споживання газу населенню у разі відсутності газових лічильників. Постановою Кабінету Міністрів України № 237 від 29.04.2015 були змінені норми споживання природного газу, які встановлені постановою Кабінету Міністрів України № 619 від 08.06.1996 р.. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.09.2015 у справі №826/16447/15, залишеною без змін поставною Вищого адміністративного суду України від 28.01.2016 р., визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 237 від 29.04.2015 р.. У подальшому постановою Кабінету Міністрів України № 203 від 23.03.2016 р. затверджено нові норми споживання природного газу населення у разі відсутності газових лічильників. Постановою Кабінету Міністрів України № 609 від 18.08.2017 р. були внесені зміни до постанови № 203 від 23.03.2016 в частині норм споживання природного газу. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.05.2018 р. у справі № 826/2507/18, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2018 р., визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 203 від 23.03.2016 р..

З огляду на те, що постанови Кабінету Міністрів України № 237 від 29.04.2015 р. та № 203 від 23.03.2016 р. визнані нечинними, то Відповідач вважає, що саме за нормами споживання, встановленими постановою Кабінету Міністрів України № 619 від 08.06.1996 р., повинні здійснюватися розрахунки між Позивачем та Відповідачем за спірним договором.

Також Відповідач посилається на те, що 27.02.2019 р. Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 143, якою встановлено заборону нараховувати заборгованість та штрафні санкції на різницю між нормами споживання за постановою Кабінету Міністрів України № 619 та постановами Кабінету Міністрів України № 237 та № 203. Зокрема, за цією урядовою постановою: не допускається нарахування та облік заборгованості на особовому рахунку побутового споживача за природний газ, яка виникла у зв`язку з втратою чинності постановами Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 р. № 237 "Про внесення змін до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників" та від 23.03.2016 р. № 203 "Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників"; не нараховуються постачальникам природного газу для потреб побутових споживачів заборгованість за природний газ у межах норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.1996 р. № 619, в редакції, що діяла до 01.10.2014 р., а також штрафні санкції, 3 відсотки річних та інфляційні втрати, нараховані на таку заборгованість.

За таких обставин Відповідач стверджує, що загальна сума поставки природного газу населенню в межах договору № 18-504-Н від 05.11.2018 р. за період з листопада 2018 року по січень 2019 року становить 2 826 424 076,13 грн, з якої за нормами споживання було сплачено 94 588 444,92 грн. Різниця між сплаченим на користь Позивача та поставленим населенню склала 66 567 090,93 грн, яка відображена Відповідачем у коригуючих актах, що були сформовані ним на виконання постанови Кабінету Міністрів України № 143 від 27.02.2019 р..

Тому, за розрахунками Відповідача у нього існує за спірним договором переплата у сумі 66 567 090,93 грн, яка Позивачем у своїх розрахунках за позовом не врахована. На підтвердження зазначеному Відповідач також посилається як на коригуючий акт, так і на звіт незалежного аудитора від 10.06.2019 р..

У відповіді на відзив, що надійшов до суду першої інстанції, Позивач зазначає, що викладені Відповідачем у відзиві доводи помилкові, оскільки постанова Кабінету Міністрів України № 143 від 27.02.2019 р. набрала законної сили лише 07.03.2019 р., тоді як за спірним договором постачання природного газу, на вартість коригування якого посилається відповідач, відбулося у період з листопада 2018 року по січень 2019 року. Відтак, на думку Позивача, сторони мають керуватися нормами права, дійсними на момент виникнення спірних відносин. Тому, постанова Кабінету Міністрів України № 143 від 27.02.2019 р. не може застосовуватися до спірних договірних відносин.

Стосовно доданого Відповідачем коригуючого акта за період поставки природного газу з листопада 2018 року по січень 2019 року із зазначеною сумою до коригування - 66 567 090,93 грн, то Позивач зауважує на тому, що цей акт ним не підписаний. Крім того, посилаючись на судову практику в аналогічних справах, Позивач стверджує про те, що таке коригування ні законодавством, ні сторонами не врегульовано.

У запереченнях на відповідь на відзив Відповідач, не погоджуючись із доводами Позивача, звертає увагу суду на те, що постановою Кабінету Міністрів України № 143 від 27.02.2019 р. було заборонено вчиняти певні дії у випадку, якщо їх не було вчинено, а вже вчинення таких дій до прийняття цієї постанови, автоматично не визнає їх правомірними. Крім того, Відповідач зазначає, що він виконує постанову Кабінету Міністрів України №143 від 27.02.2019 р., не нараховує та не обліковує заборгованість на особових рахунках побутових споживачів за природний газ, тоді як зі сторони Позивача дана постанова залишається не виконаною. Відповідач додатково зауважує також на тому, що відповідно до п. 4.1 договору кількість природного газу, яка передається покупцеві, визначається за показами комерційних вузлів обліку природного газу відповідно до вимог, установлених Кодексом газорозподільних систем, затверджених постановою НКРЕКП від 30.09.2015 р. № 2494.

Посилаючись на п. 4 гл. 1 розділу 1 Кодексу ГРМ щодо визначень комерційного вузла обліку (вузла обліку природного газу) та норми споживання, Відповідач стверджує про те, що чинним законодавством чітко розмежовані поняття комерційного вузла обліку, норм споживання природного газу та відповідно його об`ємів споживання. Відповідно до п. 5 ч. 4 розділу IX Кодексу ГРМ Оператор ГРМ в установленому законодавством порядку передає інформацію про об`єм та обсяг розподіленого споживачу (спожитого ним) природного газу за відповідний період Оператору ГТС з метою її використання суб`єктами ринку природного газу. Визначені за умовами цього Кодексу та договору порядок розподілу природного газу, об`єми та обсяги розподілу й споживання природного газу є обов`язковими для їх використання у взаємовідносинах між побутовим споживачем та його постачальником. На підставі зазначених нормативно-правових актів Оператори ГРМ визначають об`єми спожитого природного газу населенням за показами лічильників природного газу та нормами споживання і передають їх ТОВ "Дніпропетровськгаз збут", а останнє, в свою чергу, бере ці показники за основу для складання актів приймання-передачі з продавцем природного газу - АТ "НАК "Нафтогаз України".

За твердженням Відповідача, з урахуванням викладеного ним відображено в наданих Позивачу актах приймання-передачі об`єми природного газу, що визначені як за показами лічильників, так і за нормами споживання, що не відповідає умовам п. 4.1 договору.

Враховуючи наведене, Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" було подане суду першої інстанції клопотання про призначення судово-економічної експертизи для визначення дійсних об`ємів природного газу, зазначених в актах приймання-передачі природного газу.

На вирішення експерта заявник просив поставити наступні питання: Чи відповідають умовам договору купівлі-продажу природного газу від 05.11.2018 р. №18-504-Н об`єми природного газу, які зазначені в актах приймання-передачі природного газу за період із листопада 2018 року по липень 2020 року? Якщо об`єми природного газу, які зазначені в актах приймання-передачі природного газу за період із листопада 2018 року по липень 2020 року не відповідають умовам договору купівлі-продажу природного газу від 05.11.2018 р. №18-504-Н, то який об`єм відповідає його умовам? Якщо об`єми природного газу, які зазначені в актах приймання-передачі природного газу за період із листопада 2018 року по липень 2020 року включають в себе об`єми, розраховані за нормами споживання та за лічильниками природного газу, то який об`єм, розрахований за нормами споживання, включено до актів приймання-передачі договору купівлі-продажу природного газу від 05.11.2018 р. №18-504-Н, які норми споживання бралися для розрахунку за кожен період? Проведення експертизи Відповідач просив доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Необхідність проведення судової експертизи заявник обґрунтовує наступним. Відповідно до п. 5 ч. 4 розділу IX Кодексу ГРМ Оператор ГРМ в установленому законодавством порядку передає інформацію про об`єм та обсяг розподіленого споживачу (спожитого ним) природного газу за відповідний період Оператору ГТС з метою її використання суб`єктами ринку природного газу. Визначені за умовами цього Кодексу та договору порядок розподілу природного газу, об`єми та обсяги розподілу й споживання природного газу є обов`язковими для їх використання у взаємовідносинах між побутовим споживачем та його постачальником. Із листопада 2018 року по липень 2020 року діяли норми споживання природного газу, встановлені постановою КМУ від 08.06.1996 р. № 619 ( листопад 2018 року - січень 2019 року ) та постановою КМУ від 27.02.2019 р. № 143 ( лютий 2019 року - липень 2020 року ). На підставі зазначених нормативно-правових актів Оператори ГРМ визначають об`єми спожитого природного газу населенням за показами лічильників природного газу та нормами споживання і передають їх ТОВ "Дніпропетровськгаз збут", а останнє, в свою чергу, бере ці показники за основу для складання актів приймання-передачі з продавцем природного газу - АТ "НАК "Нафтогаз України". Тобто, в наданих Позивачу актах приймання-передачі природного газу Відповідачем відображено об`єми природного газу, визначені як за показами лічильників споживачів, так і за нормами споживання, що не відповідає умовам п. 4.1 договору.

Позивач заперечив проти задоволення клопотання про призначення судово-економічної експертизи, оскільки такі обставини суд може встановити й без призначення судово-економічної експертизи, а матеріали справи містять усі належні й допустимі докази для об`єктивного розгляду справи без застосування спеціальних знань. Клопотання Відповідача про призначення судової експертизи не містить достатнього обґрунтування потреби у спеціальних знаннях для встановлення обставин, що входять до предмету доказування.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2020 р. частково задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" про призначення судової експертизи. Призначено у справі судову експертизу, проведення якої доручити Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз.

На вирішення експерта суд поставив наступні питання: 1. Чи підтверджується матеріалами справи заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" у сумі 2 044 838 465,98 грн за природний газ, отриманий ним у листопаді 2018 року - липні 2020 року, враховуючи необхідність його обліку за показниками комерційних вузлів обліку відповідно до вимог Кодексу газорозподільних систем? 2. Який фактично обсяг та вартість природного газу, що отриманий Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" від Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у листопаді 2018 року - липні 2020 року за показами комерційних вузлів обліку відповідно до Кодексу газорозподільних систем та яка фактична заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" за цей період? Провадження у справі зупинене на час проведення судової експертизи.

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 73, 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 76 ГПК України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 98 ГПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Відповідно до ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

При призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. З урахуванням обставин справи суд має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза). Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом. Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов`язаний мотивувати таке відхилення або зміну.

Про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи (ст. 100 ГПК України).

Ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" визначено, що судовою експертизою є дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Дульський проти України" від 01.06.2006, яке відповідно до положень статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судом як джерело права, зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури. Більше того, суд вирішує питання щодо отримання додаткових доказів та встановлює строки для їх отримання.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Як зазначає місцевий господарський суд, клопотання Відповідача про призначення судової експертизи має на меті з`ясування фактичного обсягу природного газу та його вартості, придбаного ним у Позивача у період з листопада 2018 року по липень 2020 року.

При цьому господарським судом було враховано, що природний газ, який продається Позивачем Відповідачу за укладеним між сторонами спірним договором, використовується останнім виключно для постачання побутовим споживачам (п. 1.2 договору ). Відповідно до п. 4.1 договору кількість природного газу, яка передається покупцеві, визначається за показами комерційних вузлів обліку природного газу відповідно до вимог, установлених Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 р. № 2494. Згідно з абзацом 2 пункту 1 глави 1 розділу IX Кодексу газорозподільних систем порядок комерційного обліку природного газу (визначення його об`ємів і обсягів) по об`єктах споживачів, у тому числі побутових споживачів, здійснюється згідно з договором розподілу природного газу, укладеним між споживачем та Оператором ГРМ, та з урахуванням вимог цього Кодексу. Порядок комерційного обліку газу по об`єктах побутових споживачів (населення) визначений главою 4 розділу IX Кодексу газорозподільних систем. За змістом пунктів 1, 3 глави 4 розділу IX цього Кодексу визначення фактичного об`єму споживання (розподілу) природного газу по об`єкту побутового споживача здійснюється на межі балансової належності між Оператором ГРМ і побутовим споживачем на підставі лічильника природного газу з урахуванням вимого цього Кодексу та договору. Для визначення фактичного об`єму споживання (розподілу) природного газу сприймаються дані лічильника газу Оператора ГРМ. У разі відсутності лічильника газу в Оператора ГРМ приймаються дані лічильника газу побутового споживача. При цьому Оператор ГРМ має право протягом експлуатації лічильника газу та відповідно до вимог цього Кодексу здійснювати контрольне зняття показань ЗВТ (лічильника газу) для контролю та перевірки його показань. Якщо побутовий споживач за договором розподілу природного газу не забезпечений лічильником газу, фактичний об`єм спожитого (розподіленого) природного газу по об`єкту побутового споживача за відповідний календарний місяць визначається за нормами споживання. Визначені об`єми споживання природного газу за нормами споживання у розрізі календарних місяців мають бути зазначені Оператором ГРМ в персоніфікованих даних заяви-приєднання до договору розподілу природного газу. При цьому місячні об`єми споживання мають бути зазначені за величиною об`єму природного газу (м куб.) та величиною обсягу енергії за трьома одиницями виміру (кВТ*год, ГКал, МДж), що визначаються згідно з вимогами цього Кодексу.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи з урахуванням предмету, підстав позовних вимог та заперечень на них, зважаючи на докази, долучені сторонами до матеріалів справи, вважає, що місцевим господарським судом обґрунтовано дійшов висновку, що в межах предмета доказування у справі - встановлення обсягу фактично переданого Відповідачу природного газу у спірний період відповідно до умов договору, який передбачає його визначення виключно за показами комерційних вузлів обліку, є важливим для вирішення спору щодо розміру заборгованості Відповідача, а відтак для законного й обґрунтованого рішення. При цьому, з`ясування цих питань потребує спеціальних знань для економічного дослідження величин обсягу спожитого природного газу та для його розрахунку.

Судова колегія апеляційної інстанції також враховує, що рішення у конкретній справі приймається господарським судом за результатами дослідження безпосередньо цим судом належних і допустимих доказів, виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи. Виходячи із принципу диспозитивності господарського судочинства, місцевий господарський суд наділений виключною компетенцією щодо оцінки доказів при розгляді справи по суті. Така оцінка повинна ґрунтуватися на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів у судовому процесі, з врахуванням сукупності всіх обставин. У випадку, якщо суд приходить до висновку, що для надання оцінки певним обставинам справи необхідні спеціальні знання, суд вправі призначити судову експертизу.

Суд апеляційної інстанції до винесення рішення у справі щодо суті спору, відповідно до вимог чинного законодавства, не має права та не повинен давати суду першої інстанції як вказівок щодо того, які рішення потрібно приймати в конкретній справі, так і вказівок щодо обставин, які необхідно встановити для вирішення справи, а також наводити власні висновки про те, які обставини не доказуються при розгляді цієї справи, та коригувати питання, визначені судом першої інстанції.

Під час розгляду справи суд першої інстанції повинен діяти незалежно та неупереджено, здійснюючи оцінку доказів відповідно до своїх внутрішніх переконань, безпосередньо, повно, всебічно, об`єктивно в їх сукупності, керуючись законом. Надання судом апеляційної інстанції вказівок щодо достовірності та належності тих чи інших доказів може бути розцінено як втручання у компетенцію суду першої інстанції, що не узгоджується з вимогами ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

В господарському процесі суд, сторони, інші учасники можуть здійснювати ті дії, які передбачені господарськими процесуальними нормами. Роль і значення процесуальної форми полягає в тому, щоб забезпечити захист існуючих прав сторін та гарантувати винесення законних і обґрунтованих рішень.

Господарський процес являє собою єдність процесуальних прав і обов`язків господарського суду, сторін та інших учасників процесу. Процесуальна форма є нормативно встановленим порядком здійснення правосуддя.

Тобто, переглядаючи ухвалу про призначення експертизи, суд апеляційної інстанції надає оцінку відповідності чи невідповідності такої процесуальної дії вимогам чинного законодавства.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands від 27.10.1993 р. ( n. 33 ), та Ankerl v. Switzerland від 23.10.1996 р. ( n. 38 ) встановлено, що принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Рівність засобів включає: розумну можливість представляти справу в умовах, що не ставлять одну сторону в суттєво менш сприятливе становище, ніж іншу сторону; фактичну змагальність; процесуальну рівність; дослідження доказів, законність методів одержання доказів; мотивування рішень.

Крім того, принцип змагальності тісно пов`язаний з принципом рівності, тоді як рівноправність сторін - один із необхідних елементів принципу змагальності, "без якого змагальність як принцип не існує". Рівноправність сторін є суттю змагальності, бо тільки через рівні можливості сторін можлива реалізація принципу змагальності.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Дульський проти України" від 01.06.2006 р. ( заява № 61679/00 ), зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури. Більше того, суд вирішує питання щодо отримання додаткових доказів та визначає строк для їх отримання.

В силу ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність та допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Отже, керуючись наведеними принципами, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність для з`ясування дійсних правовідносин між сторонами призначення у справі судової експертизи, яка поряд з іншими доказами надасть йому можливість повно, всебічно та об`єктивно перевірити всі обставини справи, на які посилаються учасники та вирішити визначені ст. 237 ГПК України питання, що є необхідним для ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення.

Положення ч. 4 ст. 99 ГПК України передбачено, що питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом.

Отже, з урахуванням принципу диспозитивності в господарському судочинстві сторони наділені правом запропонувати суду питання, які, на їх думку, мають бути поставлені перед експертом, але остаточне коло питань визначає суд.

В свою чергу, Позивачем не було надано своєї редакції питань, які слід було поставити на вирішення експерта для з`ясування точного розміру заборгованості Відповідача.

Посилання Скаржника в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 02.07.2020 р. у справі № 925/1641/17 відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки правові позиції Верховного Суду, викладені у названій постанові, не є релевантними до обставин цієї справи та відповідне судове рішення приймалося за іншої фактично-доказової бази.

Враховуючи викладене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, судова колегія погоджується з наявністю правових підстав для призначення судової експертизи у даній справі.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 229 ГПК України провадження по справі зупиняється у випадках, встановлених п. 2 ч. 1 ст. 228 цього Кодексу - на час проведення експертизи.

Зупинення провадження у справі це тимчасове і повне припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху судового процесу. Зупинення провадження у справі на час проведення судової експертизи є правом господарського суду відповідно п. 2 ч. 1 ст. 228 ГПК України.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано зупинив провадження у справі на час проведення експертизи.

За таких обставин, апеляційна скарга Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2020 р. у справі № 904/5119/20 підлягає залишенню без змін.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Звертаючись із апеляційною скаргою, Скаржник не спростував наведених висновків суду першої інстанції та не довів неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, як необхідної передумови для зміни чи скасування прийнятого ним судового рішення.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а ухвала місцевого господарського суду у даній справі має бути залишено без змін.

10. Судові витрати.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2020 р. у справі № 904/5119/20 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду в порядку встановленому ГПК України.

Повний текст постанови складено 08.02.2021 р.

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя І. Л. Кузнецова

Суддя О.В. Чус