ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2021 р. Справа№ 925/48/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Хрипуна О.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Король Я.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "Агросоюз-РП"

на рішення Господарського суду Київської області від 09.04.2019

(повний текст рішення складено 26.04.2019)

у справі № 925/48/18 (суддя Кошик А.Ю.)

за позовом Національного банку України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "Агросоюз-РП"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Фінансова ініціатива"

про звернення стягнення на предмет іпотеки

за участю представників:

від позивача: Лантух Є.С.,

від відповідача: не з`явились,

від третьої особи: не з`явились.

ВСТАНОВИВ:

Національний банк України звернувся до господарського суду з позовом до ТОВ "Інвестиційна компанія "Агросоюз-РП" про звернення стягнення в рахунок часткового погашення заборгованості ПАТ "Комерційний банк "Фінансова ініціатива" перед Національним банком України на предмет іпотеки за іпотечним договором від 16.06.2014, укладений між Національним банком України та ТОВ "Інвестиційна компанія "Агросоюз-РП" - нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: Київська обл., Рокитнянський р-н, с. Телешівка, вул. Малинова, буд. 1, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", за початковою ціною 673 300 грн (без ПДВ).

Рішенням Господарського суду Київської області від 09.04.2019 позов задоволено повністю, присуджено в рахунок часткового погашення заборгованості ПАТ "КБ "Фінансова ініціатива" за кредитним договором № 12/09/5 від 13.05.2014 з додатковими угодами до нього від 28.05.2014, 04.06.2014, 01.12.2014, 23.12.2014, 26.02.2015 в загальній сумі заборгованості (станом на 16.05.2017) 2 135 863 013 грн, яка складається із заборгованості за кредитом - 2 000 000 000 грн та заборгованості за процентами - 135 863 013 грн, на користь Національного банку України звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 16.06.2014 на наступне нерухоме майно: нежитлова будівля, яка розташована за адресою: Київська область, Рокитнянський район, с. Телешівка, вул. Малинова, будинок 1, зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстровим номером 37 (згідно з договором купівлі-продажу нежитлової будівлі від 24.11.2011, реєстр № 1582, предметом є нежитлова будівля, бувший реєстраційний № 2336563 літ.літ. "А"-581,7; "У"-163,1 кв.м., загальною площею 744,8 кв.м, яке належить ТОВ "Інвестиційна компанія "Агросоюз-РП"); встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", за початковою ціною 673 300 гривень (без ПДВ); стягнуто з ТОВ "Інвестиційна компанія "Агросоюз-РП" на користь Національного банку України 10 099,50 грн витрат по сплаті судового збору.

Не погодившись з рішенням, ТОВ "Інвестиційна компанія "Агросоюз-РП" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповно з`ясовані судом першої інстанції обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

За твердженням скаржника, суд ухвалив рішення на основі припущень, без безпосереднього дослідження доказів, які досліджувались в рамках справи № 925/50/18, взявши до уваги неналежний та недопустимий доказ - звіт про оцінку ТОВ "Увекон". Також скаржник вказує на відсутність доказів на підтвердження суми виданого НБУ кредиту, невизнання судом правильної початкової ціни продажу іпотечного майна на час винесення рішення. Крім того, на думку скаржника, суд передчасно розглянув справу, не зупинивши провадження до розгляду пов`язаної справи № 910/348/19. Скаржник, пославшись на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бартая проти Грузії", наголосив, що суд позбавив відповідача доступу до правосуддя та справедливого суду, оскільки судом не надано та не забезпечено можливості відповідачу отримати представництво під час судового розгляду та в судових дебатах.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Інвестиційна компанія "Агросоюз-РП" на рішення Господарського суду Київської області від 09.04.2019 у справі № 925/48/18.

25.06.2019 до Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання ТОВ "Інвестиційна компанія "Агросоюз-РП" про призначення судової експертизи для вирішення питання дійсної ринкової вартості майна станом на 17.05.2017.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2021 справу № 925/48/18 за апеляційною скаргою ТОВ "Інвестиційна компанія "Агросоюз-РП" на рішення Господарського суду Київської області від 09.04.2019 призначено до розгляду на 26.01.2021.

В судове засідання представники скаржника та третьої особи не з`явилися, хоч були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Беручи до уваги, що нез`явлення їх представників у судове засідання не є перешкодою розгляду апеляційної скарги по суті і від сторін не надходило клопотання про розгляд апеляційної скарги в присутності їх представника, а також те, що згідно із ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутні представників скаржника та третьої особи за наявними у справі доказами.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів відхилила клопотання ТОВ "Інвестиційна компанія "Агросоюз-РП" про призначення судової експертизи для вирішення питання дійсної ринкової вартості заставленого майна станом на 17.05.2017 з огляду на приписи ст. 269 ГПК України, врахувавши постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2018, якою скасовано ухвалу Господарського суду Київської області від 12.06.2018 у справі № 925/48/18 про призначення експертизи з визначення ринкової вартості заставленого майна станом на 17.05.2017.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 13.05.2014 між Національним банком України (кредитор) та ПАТ "Комерційний банк "Фінансова ініціатива" (позичальник) був укладений кредитний договір № 12/09/5, на умовах якого кредитор надає позичальнику кредит на суму 2 000 000 000 грн на строк з 13.05.2014 до 30.12.2016 включно шляхом збільшення ліміту за відкритою кредитною лінією відповідно до кредитного договору від 16.02.2009 № 12/09.

Процентна ставка за користування кредитом не підлягає коригуванню, її розмір встановлюється на рівні подвійної облікової ставки НБУ та становить 19,0 % річних. Повернення кредиту здійснюється за графіком наведеним в п.1.2 кредитного договору.

Додатковим договором № 1 від 28.05.2014 до кредитного договору № 12/09/5 від 13.05.2014 сторони погодили розмір процентної ставки за користування кредитом на рівні півтори облікової ставки НБУ, що становить 14,25 % річних.

Додатковим договором № 2 від 04.06.2014 до кредитного договору № 12/09/5 від 13.05.2014 сторони погодили, що повернення кредиту у розмірі 2 000 000 000,00 грн здійснюється в повному обсязі 30.12.2016.

Додатковим договором № 3 від 01.12.2014 до кредитного договору № 12/09/5 від 13.05.2014 сторони домовились, що позичальник сплачує нараховані проценти за користування кредитом за листопад 2014 року - 26.12.2014.

Додатковим договором № 4 від 23.12.2014 до кредитного договору № 12/09/5 від 13.05.2014 сторони погодили, що позичальник сплачує нараховані проценти за користування кредитом за грудень 2014 року - 27.01.2015, за січень 2015 року - 27.02.2015, за лютий 2015 року - 27.03.2015.

Додатковим договором № 5 від 26.02.2015 до кредитного договору № 12/09/5 від 13.05.2014 сторони погодили, що позичальник нараховує та сплачує нараховані проценти за користування кредитом щомісячно в останній робочий день місяця та одночасно з кінцевим строком погашення кредиту.

Сторони домовились перенести з лютого - травня 2015 року до 10.06.2015 терміни сплати нарахованих процентів за користування кредитом за січень, лютий, березень, квітень та травень 2015 року.

Пунктом 2.1 кредитного договору передбачено, що після підписання цього кредитного договору, кредитор зобов`язаний перерахувати на рахунок позичальника № НОМЕР_1 , код позичальника 380054, код за кошти відповідно до п. 1.1 цього кредитного договору.

На виконання п. 2.1 кредитного договору Національним банком перераховано кошти, що підтверджується випискою банку та не спростовано відповідачем.

16.06.2014 між Національним банком України (іпотекодержатель) та ТОВ "Інвестиційна компанія "Агросоюз-РП" (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки для забезпечення виконання зобов`язань ПАТ "КБ "Фінансова ініціатива" (позичальник) за кредитним договором від 13.05.2014 № 12/09/5 та будь яких додаткових правочинів, які можуть бути укладені після укладання цього договору, з повернення кредиту в сумах та строками повернення, що обумовлені кредитним договором; сплати процентів за користування кредитом, штрафних санкцій у розмірі та порядку, передбаченому кредитним договором.

Згідно з п. 5.1 договору іпотеки в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку наступне нерухоме майно: нежитлова будівля, яка розташована за адресою: Київська область, Рокитнянський район, с. Телешівка, вул. Малинова, будинок 1, зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстровим номером 37. Згідно з Договором купівлі-продажу нежитлової будівлі від 24.11.2011 року, реєстр № 1582, предметом є нежитлова будівля, бувший реєстраційний № 2336563 літ.літ. "А"-581,7; "У"-163,1 кв.м., загальною площею 744,8 кв.м. (надалі - предмет іпотеки).

Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 24.11.2011, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фатхутдіновою І.В., за реєстровим № 1582. Предмет іпотеки розташований на земельній ділянці, кадастровий номер: 0:03:006:0078.

Право власності на предмет іпотеки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності 5993790, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.06.2014, індексний номер витягу: 22939398.

Ринкова вартість предмета іпотеки становить 9 055 524,00 грн, що підтверджується висновком про вартість об`єкту оцінки станом на 02.06.2014, наданим ТОВ "Бізнес-Центр "Експертиза" (сертифікат оціночної діяльності від 28.10.2011 № 12589/11, виданий Фондом державного майна України).

Згідно із п. 14.8 договору іпотеки іпотекодержатель має право з метою задоволення своїх вимог:

- звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані (п. 14.8.1 договору іпотеки).

- звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань за кредитним договором у випадках: порушення іпотекодавцем та/або позичальником якого-небудь із зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору та цього договору; віднесення іпотекодавця та/або позичальника до категорії неплатоспроможних, порушення господарським судом справи про відновлення платоспроможності іпотекодавця та/або позичальника або визнання їх банкрутом, чи про визнання недійсними іх установчих документів, чи про скасування їх державної реєстрації; ліквідація юридичної особи іпотекодавця та/або позичальника (п. 14.8.2 договору іпотеки).

У разі звернення стягнення на предмет іпотеки за умовами цього договору іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги у повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи проценти та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання предмета іпотеки, а також на здійснення забезпечених іпотекою вимог (п. 14.9 договору іпотеки).

Згідно із п. 19 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених умовами цього договору, відповідно до ст. 33 та розділу V Закону України "Про іпотеку" на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із п. 2.3 цього договору.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Обов`язок позичальника повернути позику передбачений ст. 1049 ЦК України, відповідно до ч. 1 якої позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Доказів виконання ПАТ "КБ "Фінансова ініціатива" зобов`язань за кредитним договором матеріали справи не містять. Згідно із випискою банку станом на 24.06.2015 заборгованість позичальника за кредитним договором становить 2 135 863 013,70 грн, з яких 2 000 000 000,00 грн заборгованість за кредитом та 135 863 013,70 грн заборгованість за процентами.

З метою часткового погашення кредитної заборгованості третьої особи перед позивачем у загальній сумі 2 135 863 013,70 грн за кредитним договором позивач звернувся з даним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною 1 ст. 575 ЦК України передбачено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно із ч. 1 ст. 574 ЦК України, застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Положеннями ч.ч. 1-2 ст. 589 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" (тут і надалі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ч. 5, 6 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

У відповідності до ст. 7 Закону України "Про іпотеку", за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

Як передбачено ч. 1 ст. 12 Закону України "Про іпотеку", у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом ч. 1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Частинами 1, 2 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 Закону України "Про іпотеку", якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України "Про іпотеку", ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Згідно із ч. 2 ст. 43 Закону України "Про іпотеку", початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до приписів ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника.

З матеріалів справи вбачається, що сторони не дійшли згоди про вартість предмету іпотеки, яка могла б стати початковою ціною його реалізації, місцевий господарський суд прийшов до висновку про встановлення способу реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах із визначеннями вартості майна у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження".

Скаржник зазначає, що відкинувши необхідність визначення вартості майна на стадії судового розгляду, суд перекваліфікував позовну вимогу майнового характеру у немайнову, що призвело до невірного розподілу судових витрат.

Колегія суддів вважає такі доводи апелянта безпідставними, оскільки до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Вимога заставодержателя про звернення стягнення на предмет застави оплачується судовим збором як вимога немайнового характеру, якщо така вимога пред`явлена після вирішення вимоги про виконання основного зобов`язання. Вимога заставодержателя про звернення стягнення на предмет застави, пред`явлена до звернення до суду з вимогою про виконання основного зобов`язання, оплачується судовими збором як вимога майнового характеру. При цьому ціна позову визначається розміром виконання, на яке претендує заставодержатель за рахунок заставленого майна.

Так, в даному випадку, вимога про звернення стягнення на предмет застави, пред`явлена до звернення до суду з вимогою про виконання основного зобов`язання (стягнення заборгованості).

Щодо необхідності зазначення початкової ціни продажу іпотеки, то слід зазначити про наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

За змістом ч. 1 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду.

Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, беручи до уваги аналіз норм ст. ст. 38 "Про іпотеку", Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла правового висновку, що в розумінні норми ст. 39 Закону України "Про іпотеку" встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому враженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Аналогічний правовий висновок Верховний Суд України сформулював у постановах від 08.06.2016 (справа № 6-1239цс16), від 01.03.2017 (справа № 6-2284цс16).

Крім того, відповідно до ст. 38 Закону України "Про іпотеку" ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

21.03.2018 Велика Палата Верховного Суду в межах справи № 235/3619/15-ц/провадження № 14-11цс18 дослідила питання обов`язковості призначення по справі експертизи для визначення правильної початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні.

Суд вказав, що у постанові Верховного Суду України від 27.05.2015 № 6-61цс15 міститься висновок про те, що виходячи зі змісту поняття "ціна", як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону "Про іпотеку", розумінні норми статті 39 Закону "Про іпотеку" встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною 6 статті 38 цього Закону.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України також в постанові 07.10.2015 (справа № 6-1935цс15), в постанові від 21.10.2015 (справа 6-1561цс15) та в постанові від 08.06.2016 (справа № 6-1239цс16).

Аналізуючи обґрунтованість підстав для відступлення від висновку Верховного Суду України щодо застосування норми права (стаття 39 Закону України "Про іпотеку") у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду виходила з наступного.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом зернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України "Про іпотеку".

Стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя.

Статтею 38 Закону України "Про іпотеку" передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Разом з тим, у відповідності до ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження можуть заявляти клопотання про визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж про це буде зазначено в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася. За змістом цієї норми сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель можуть досягти згоди щодо вартості майна боржника для його реалізації.

Частина 3 статті 61 Закону України "Про виконавче провадження" (про реалізацію майна, на яке звернено стягнення) визначає, що початкова ціна продажу нерухомого майна визначається в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону.

Отже, Закон України "Про виконавче провадження" не містить норми про обов`язковість використання державним виконавцем саме встановленої судовим рішенням початкової ціни реалізації іпотечного майна, а, навпаки, дає сторонам виконавчого провадження можливість, в першу чергу, визначити іншу ціну за спільною згодою, або державний виконавець визначає її самостійно чи із залученням суб`єкта оціночної діяльності.

Так, при винесенні рішення про задоволення позову щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, суд може не зазначати початкову ціну предмета іпотеки, вказавши, що остання визначається на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії проведення виконавчих дій. У випадку, якщо суд вирішить зазначити таку початкову ціну, чинне законодавство не вимагає проведення судової експертизи майна. При цьому, у разі непогодження іпотекодавця із визначеною судом початковою ціною предмета іпотеки (якщо така була зазначена), він має право заявляти клопотання про визначення вартості іпотечного майна на етапі проведення виконавчих дій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 21.03.2018 у справі № 235/3619/15-ц.

Відповідно до п.п. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 45 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" саме Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Неодноразове ухвалення судових рішень, які суперечать одне одному, може створити ситуацію юридичної невизначеності, що спричинить зменшення довіри до судової системи, тоді як ця довіра є важливим елементом держави, що керується принципом верховенства права (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Вінчіч та інші проти Сербії", заява № 44698/06). Право на справедливий суд, визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, також пов`язане з вимогами єдиного застосування закону. Розбіжності в тлумаченні правових норм можуть сприйматися як невід`ємна риса судової системи, що складається з певної мережі судів. Тобто різні суди можуть дійти неоднакових, але водночас раціональних та обґрунтованих висновків стосовно подібного юридичного питання, з подібними фактичними обставинами. Однак за певних обставин суперечливі рішення національних судів, особливо найвищих інстанцій, можуть становити порушення вимоги щодо справедливого суду, яку сформульовано в пункті 1 статті 6 Конвенції. У цьому контексті треба проаналізувати: чи глибинні та довготривалі розбіжності в судовій практиці національних судів, чи національне право пропонує засоби для подолання таких розбіжностей, чи ці засоби застосовуються, і якщо застосовуються, то якими є наслідки (рішення ЄСПЛ у справі "Томіч та інші проти Чорногорії", заява № 18650/09, у справі "Шахін і Шахін проти Туреччини", заява № 13279/05).

Колегія суддів відхиляє як безпідставні посилання відповідача на втрату юридичного значення Звіту про оцінку нерухомості, виконаного ТОВ "УВЕКОН", з огляду на те, що на момент звернення з позовом такий звіт був чинним. Не спростовують правильних висновків суду першої інстанції і твердження скаржника про те, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено йому в поновленні строків на подання процесуальних документів та не досліджено рецензії на Звіти про оцінку майна Позивача та залишено поза увагою Звіт про оцінку майна наданий Відповідачем, оскільки відповідач був обізнаний про справу та міг своєчасно скористатись своїми процесуальними правами, відповідач мав право, можливість і достатньо часу замовити та подати, як до суду першої інстанції так і до суду апеляційної інстанції експертний висновок, або обґрунтувати неможливість його самостійного замовлення та надання у визначені ГПК України строки, у разі необхідності доповнивши їх відповідним клопотанням на поновлення процесуального строку.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Скаржником не надано суду належних і допустимих доказів на спростування позовних вимог та підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "Агросоюз-РП" на рішення Господарського суду Київської області від 09.04.2019 у справі № 925/48/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 09.04.2020 у справі № 925/48/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 925/48/18 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в порядку, визначеному ст.ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.О. Хрипун

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз