ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/3732/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Куцина Андрія Васильовича, м.Харків
до Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, м.Дергачі
про визнання права користування
за участю представників:

позивача - Санін А.О. (адвокат, ордер АХ №1030749 від 19.11.2020 року);

відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Фізична особа-підприємець Куцин Андрій Васильович звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області про визнання права користування на умовах оренди землі (в тому числі право на оформлення технічної документації із землеустрою) земельною ділянкою площею 0,6319га для обслуговування оздоровчої воднолижної бази, яка знаходиться на території Малоданилівської селищної ради, за межами населеного пункту.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 02.12.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №922/3732/20 за правилами загального позовного провадження, призначивши підготовче засідання на 22.12.2020 року.

22.12.2020 року відповідач надав до суду відзив (вх.№29888, а.с.89-100) про відмову в задоволенні позову через встановлений порядок оформлення права користування земель та надання дозволу на розробку технічної документації, дискреційність повноважень відповідача, що дають право на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, також зазначивши, що відповідач не є розпорядником спірної земельної ділянки, а суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується; у разі задоволення позову просив не покладати судові витрати на відповідача через те, що кошторисом ці витрати не передбачені. Також відповідач просить суд розгляд справи проводити без участі його представника.

23.12.2020 року позивач надав до суду відповідь на відзив (а.с.110-111).

Надані документи судом прийняті до розгляду та долучені до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 22.12.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 12.01.2021 року, яке протокольною ухвалою суду було відкладено на 26.01.2020 року о 12:40.

У судовому засіданні 26.01.2020 року представник позивача позов підтримував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

На підставі розпорядження Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області «Про передачу земельної ділянки в оренду приватному підприємцю Куцину А.В.» від 26.07.2004 року №260, між Дергачівською районною державною адміністрацією Харківської області та ФОП Куциним Андрієм Васильовичем, був укладений договір оренди землі від 03 вересня 2004 року.

Договір укладено на 49 років, загальна площа земельної ділянки 1,8014 га. Відповідно до акту приймання-передачі від 06.09.2004 року дана земельна ділянка була передана в користування на умовах оренди ФОП Куцину А.В.

Договір оренди земельної ділянки було зареєстровано в Харківській регіональній філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 06 вересня 2004 року за №18.

В подальшому земельна ділянки площею 1,8014 га була поділена на дві окремих земельних ділянки, в тому числі на земельну ділянку площею 1,1695 га. Дана земельна ділянка в подальшому була викуплена ФОП Куциним А.В., на неї отримано державний акт на право власності на земельну ділянку від 07 червня 2005 року, серія ЯА №453656, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №484.

Даний факт також підтверджується розпорядженням голови Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 05.03.2005 року №97 та договором купівлі-продажу земельної ділянки від 11.03.2005 року, який посвідчений нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області нотаріусом Коробець О.М., зареєстрований в реєстрі за №228. Сформованій земельній ділянці площею 1,1695 га присвоєно кадастровий номер :10:000:0019.

Таким чином, земельна ділянка, яка перебувала в оренді на підставі договору від 03 вересня 2004 року, площею 1,8014 га, була поділена на два окремих об`єкта цивільних прав, а саме: земельну ділянку площею 1,1695 га, кадастровий номер :10:000:0019 та земельну ділянку площею - 0,6319 га, кадастровий номер .10.000.0021.

При цьому земельна ділянка площею 0,6319 га, кадастровий номер .10.000.0021 виникла як об`єкт цивільних прав та обов`язків 08.06.2005 року, що підтверджується відповідною довідкою Дергачівського районного відділу земельних ресурсів про присвоєння кадастрового номера цій земельній ділянці. На дану земельну ділянку також була отримана технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

При цьому на земельну ділянку площею 0,6319 га була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та присвоєний кадастровий номер .10.000.0021, про що зроблений запис в книзі реєстрації за № 3-1093 від 08.05.2005 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що договір оренди від 06.09.2004 року, у зв`язку із зменшенням площі земельної ділянки, не припинив свою дію та продовжує діяти на цей час, а його умови продовжують поширюватися на зменшену земельну ділянку, площею 0,6319 га, кадастровий номер .10.000.0021. У зв`язку із цим позивач стверджує, що він має право користування вказаною земельною ділянкою на умовах оренди, однак дане право не визнається відповідачем.

Судом встановлено, що позивачем були вжиті заходи для формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номеру, що підтверджується наступними документами:

1. Розпорядження про передачу земельної ділянки в оренду приватному підприємцю Куцину А.В. від 26.07.2004 року №260;

2. Договір оренди землі від 03 вересня 2004 року разом з додатками вказаними в п. 43 договору.

3. Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА №453656;

4. Додаткова угода до договору оренди земельної ділянки зареєстрованого в Харківській регіональній філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» за №18 від 06 вересня 2004 року;

5. Лист Харківського головного управління АТ «Скай Банк» від 05.10.2020 року №1/10 про проведені платежі по сплаті за оренду землі згідно з договором оренди землі від 03.09.2004 року за період з 01.01.2017 року по 30.09.2020 року;

6. Реєстр від 05.10.2020 року розрахункових документів ФОП Куцина А.В. щодо сплати за оренду землі;

7. Копія листа Дергачівської районної державної адміністрації про надання дозволу на укладання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки №18 від 03.09.2004 року;

8. Розпорядження про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення суб`єкту підприємницької діяльності Куцину А.В. від 05.03.2005 року №97;

9. Креслення контурів угідь для проекту землеустрою;

10. Технічне завдання на виконання робіт щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документації, що посвідчує право оренди на земельну ділянку, від 21 червня 2005 року;

11. Довідка Дергачівського районного відділу земельних ресурсів про присвоєння кадастрового номера;

12. Схема розташування земельної ділянки СПДФО;

13. Кадастровий план;

14. Каталог координат кутів зовнішніх меж землекористування;

15. Експлікація земель форми 6-зем;

16. План встановлених меж;

17. Акт встановлення та погодження меж земельної ділянки від 22.06.2005 року;

18. Висновок від 23.06.2005 року про погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) та підготовки документів, для складання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки СПД-ФО Куцина Андрія Васильовича для обслуговування оздоровчої воднолижної бази, розташованої на території Малоданилівської сільської ради Дергачівського району Харківської області.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до пунктів а),б) частини 1 статті 20 Закону України «Про землеустрій» (в редакції від 22.05.2003 року) землеустрій проводиться в обов`язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі:

а) розробки документації із землеустрою щодо організації раціонального використання та охорони земель.

б) встановлення та зміни меж об`єктів землеустрою, у тому числі визначення та встановлення в натурі (на місцевості) державного кордону України.

Відповідно до частин 2, 4, 7 статті 55 Закону України Про землеустрій» (в редакції від 22.05.2003 року) встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка.

Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.

Відповідно до пунктів д), е) статті 184 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) в редакції, що діяла на час спірних правовідносин, землеустрій передбачає: д) складання проектів відведення земельних ділянок; е) встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок;

На той час це питання присвоєння кадастрових номерів регулювалось Порядком присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам для ведення Державного реєстру земель, затвердженого вказівкою Держкомзему від 20.03.2002 року №12 (далі - Порядок)

Відповідно до підпункту 1.1. пункту 1 цього Порядку земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Формування земельної ділянки - встановлення її технічних, економічних характеристик та юридичного статусу в процесі кадастрових зйомок та землеустрою.

Кадастровий номер - унікальний (не повторюється на всій території України) номер, який присвоюється при формуванні земельної ділянки і зберігається за нею на весь час її існування.

Відповідно до підпункту 1.5. пункту 1 Порядку сформований кадастровий номер використовується тільки для кодування земельних ділянок, несе в собі інформацію щодо місцеположення земельної ділянки в межах адміністративно-територіального устрою і не обов`язково повинен слугувати об`єктом синтаксичного чи семантичного аналізу з метою отримання будь-яких інших даних похідного характеру.

Тобто на той час кадастровий номер слугував як код, в якому містилась інформація про місцеположення земельної ділянки.

Відповідно до підпункту 1.7. пункту 1 Порядку сформованим новим земельним ділянкам в результаті виділення або поділу чи об`єднання їх, присвоюються нові кадастрові номери. При цьому попередні кадастрові номери отримують статус архівних і в подальшому не використовуються для ідентифікації земельних ділянок.

Отже спочатку відбувається формування земельної ділянки як об`єкта нерухомості та об`єкта цивільних прав та обов`язків, а вже потім такій земельній ділянці присвоюється кадастровий номер. Таким чином спірна земельна ділянка була сформованою у відповідності до норм законодавства, які діяли на той час.

Таким чином формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, в тому числі передбачає визначення її площі, меж. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів. Сформовані земельні ділянки підлягають внесенню у Державний земельний кадастр.

Формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Під час поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення їх формування здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування. Отже, об`єктом цивільних прав та обов`язків у розумінні наведених приписів може виступати лише сформована земельна ділянка.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем була замовлена, розроблена та отримана технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка погоджена висновком Дергачівського районного відділу земельних ресурсів від 23.06.20005 року, яка визначає місцезнаходження нової земельної ділянки та встановлює її межі. Дане твердження підтверджується актом встановлення та погодження меж земельної ділянки від 22.06.2005 року, планом встановлення меж, каталогом координат кутів зовнішніх меж землекористування, схемою розташування земельної ділянки СПД-ФО Куцина Андрія Васильовича на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що дана (зменшена) земельна ділянка площею 0,6319 га вважається сформованою, оскільки має чітко визначені місцезнаходження та межі, що також підтверджується наступним.

Відповідно до довідки Дергачівського районного відділу земельних ресурсів земельній ділянці, яка розташована на території Малоданилівської селищної ради за межами населеного пункту, загальною площею 0,6319 га було присвоєно кадастровий номер .10.000.0021. Запис в книзі реєстрації №3-1093 від 08.06.2005 року.

Таким чином, земельна ділянка, яка перебувала в оренді на підставі договору від 03 вересня 2004 року площею 1,8014 га, була поділена на два окремих об`єкта цивільних прав, а саме: земельну ділянку площею 1,1695 га, кадастровий номер :10:000:0019 та земельну ділянку площею 0,6319 га, кадастровий номер .10.000.0021.

При цьому земельна ділянка площею 0,6319 га, кадастровий номер .10.000.0021 виникла як об`єкт цивільних прав та обов`язків 08.06.2005 року. Даний факт підтверджується вищевказаною довідкою Дергачівського районного відділу земельних ресурсів про присвоєння кадастрового номера цій земельній ділянці.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Як вбачається з ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з положеннями ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до п.1) ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; акти органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

При цьому відповідно до ч.3 ст.510 ЦК України якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1, 2 статті 116 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.125 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Відповідно до ч.2 ст.126 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Згідно з вимогами ст.79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Як встановлено ч.1 ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Частина 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлює, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки).

Таким чином, суд приходить до висновку, що на підставі вищевказаних положень цивільного законодавства та укладеного договору оренди земельної ділянки від 03 вересня 2004 року виникло право користування земельною ділянкою площею 1,8014 га на умовах оренди. Датою виникнення такого права користування є 06 вересня 2004 року, після проведення реєстрації договору оренди в Харківській регіональній філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах».

Відповідно до п. 8 договору оренди його укладено на строк 49 років.

Право користування даною земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації первісного договору оренди.

Для визначення початку перебігу та закінчення строку дії саме цього договору має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до відповідного реєстру відомостей про речові права на земельну ділянку, наявні обтяження, суб`єктів таких прав, технічні характеристики земельної ділянки, кадастровий план земельної ділянки, а також інші відомості про вчинені щодо такої земельної ділянки, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків.

Таким чином, право користування земельною ділянкою площею 1,8014 га у позивача виникло 06 вересня 2004 року, а строк дії цього права користування становив 49 (сорок дев`ять) років, тобто до 06 вересня 2053 року.

Як зазначалося вище, судом встановлено, що земельна ділянка площею 1,8014 га була поділена на два окремих об`єкта цивільних прав, а саме: земельну ділянку площею 1,1695 га, кадастровий номер :10:000:0019 та земельну ділянку площею 0,6319 га, кадастровий номер .10.000.0021. При цьому земельна ділянка площею 0,6319 га, кадастровий номер .10.000.0021 виникла як об`єкт цивільних прав та обов`язків 08.06.2005 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що, починаючи з 08.06.2005 року, істотна умова договору оренди від 03 вересня 2004 року щодо об`єкту оренди (земельної ділянки) після поділу земельної ділянки площею 1,8014 га лише змінилася в частині меж та площі земельної ділянки. Інші істотні умови договору залишилися без змін. Тому умови договору оренди продовжують поширюватися на земельну ділянку площею 0,6319 га, кадастровий номер .10.000.0021.

Як встановлено ч.1 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.188 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст.141 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Положеннями ч.1 ст.31 Закону України «Про оренду землі» (в редакції від 31.03.2005 року) договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи-орендаря. Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Частина 2 статті 31 Закону України «Про оренду землі» встановлює, що договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.3 ст.31 Закону України «Про оренду землі» визначено, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Аналогічні умови розірвання та припинення дії договору містяться в пунктах 36-39 договору оренди від 03 вересня 2004 року.

Таким чином, зменшення площі земельної ділянки не є в даному випадку автоматичною підставою для розірвання або припинення дії договору оренди від 03 вересня 2004 року. Крім того, на цей час відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що договір оренди припинений чи розірваний з інших підстав (домовленість сторін, рішення суду, тощо).

Отже, договір оренди від 03 вересня 2004 року є діючим.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тому, виходячи з системного тлумачення ст.204, ч.1 ст. 651 Цивільного кодексу України, ч.1 ст.188 Господарського кодексу України, ст.31 Закону України «Про оренду землі» суд приходить до висновку, що договір оренди зберігає свою чинність відносно такої земельної ділянки із зменшеною площею.

ФОП Куциним А.В. до Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області направлено лист від 12.10.2020 року про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), для обслуговування оздоровчої воднолижної бази, розташованої на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області.

16.10.2020 року ФОП Куцина А.В. викликали до Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, де він був повідомлений в усній формі про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, з посиланням на те, що письмова відповідь буде направлена у місячний строк на адресу заявника.

Зареєструвати дану ділянку у позивача немає можливості, з причини відмови орендодавця у наданні дозволу на розроблення відповідного проекту землеустрою. Вищевикладене свідчить про порушення права Орендаря на користування цією земельною ділянкою.

Відповідач у відзиві підтвердив відмову в наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Відповідно до ст.22 Закону України «Про землеустрій» землеустрій здійснюється на підставі:

- рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою; укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою;

- судових рішень.

Відповідно до пункту 8 Порядку проведення інвентаризації земель, затвердженого постановою КМУ від 05.06.2019 року №476, підставою для проведення інвентаризації земель є рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим чи органу місцевого самоврядування щодо виконання відповідних робіт, договори, укладені між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками технічної документації (далі - виконавці), судові рішення.

Таким чином, право на оформлення документації із землеустрою є складовою права користування земельної ділянкою та похідним від такого права. Тому в разі визнання судом права користування земельною ділянкою позивач автоматично набуде і право на оформлення документації із землеустрою.

Враховуючи те, що позивачу було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, способом захисту майнових права позивача є звернення до суду із цим позовом з метою отримання судового рішення, на підставі якого буде розроблена технічна документація із землеустрою.

Згідно з вимогами ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Таким чином, після поділу земельної ділянки площею 1,8014 га зобов`язання, які виникли на підставі договору оренди від 08.06.2004 року відносно користування земельною ділянкою площею 0,6319 га, кадастровий номер .10.000.0021, починаючи з 08.06.2020 року (з дати формування нової, зменшеної земельної ділянки) зберегли свою дію відносно такої земельної ділянки.

Отже, право користування такою земельною ділянкою продовжує існувати.

Щодо заперечень відповідача суд зазначає наступне.

Договір оренди є діючим до 2053 року (не припинявся, не був розірваний), в наступному частина орендованої земельної ділянки позивачем була викуплена, тобто сам об`єкт оренди зазнав змін - зменшилась площа орендованої земельної ділянки.

Договір не визнаний недійсним, не розірваний, а тому в силу презумпції правомірності правочину, є діючим, і право користування, яке виникло на підставі цього договору, у позивача не припинилось.

Посилання відповідача на те, що позивач просить визначити право не відповідає дійсності, оскільки позивач просить суд визнати існуюче право користування, а не встановити нове.

З огляду на викладене, позивач вважає, що його право порушене і він не може виготовити технічну документацію на земельну ділянку.

Після того як частина земельної ділянки була викуплена позивачем, то на іншу земельну ділянку (зменшену) зроблена технічна документація, яка містить всі необхідні дозволи, розпорядження, тощо, їй присвоєний новий кадастровий номер.

Тобто, після присвоєння зменшеній земельній ділянці кадастрового номеру у відповідності до ст.179-1 ЗК України вона виникла як об`єкт права, щодо якого діяв спірний договір оренди.

Отже, відносно зменшеної земельної ділянки продовжує діяти право користування по спірному договору оренди, тому твердження відповідача щодо втручання в повноваження відповідача є безпідставним, оскільки суд лише визнає право користування.

Враховуючи, що проект землеустрою може бути розроблений і в тому числі на підставі рішення суду, то рішення суду про визнання права користування на умовах оренди цієї зменшеної земельної ділянки за спірним договором дасть змогу виготовити технічну документацію, належним чином захистити права позивача.

Щодо розпорядника земель суд зазначає наступне.

З 2004 року змінилось законодавство, однак на момент укладення спірного договору оренди розпорядником спірної земельної ділянки був відповідач, а договір є діючим, до того ж, позивач не просить виділити нову земельну ділянку чи укласти новий договір оренди.

Сторонами спірного договору оренди є позивач та саме відповідач, і саме ним не визнається право користування позивача об`єктом оренди.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права відповідно до п.1 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України.

Крім того, суд бере до уваги, що на цей час позивачем сплачується орендна плата і вона відповідачем приймається, що підтверджується матеріалами справи. Відповідач одночасно не визнаючи право користування позивача за спірним договором приймає та зараховує орендну плату за спірним договором на зменшену земельну ділянку.

Наявність правовідносин між сторонами визнається також і нормами господарського права, зокрема ст.173 Господарського кодексу України, відповідно до якої господарський договір є однією з підстав виникнення господарських зобов`язань і є обов`язковим для виконання сторонами. Аналогічно врегульовано підстави виникнення зобов`язання у ст.ст.11, 629 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загально господарського інтересу.

Відповідно до ст.187 ГК України спори, які виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

Відповідно до ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства, зокрема є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч.1 ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Таким чином, діючий договір оренди землі свідчить про взаємні зобов`язання між сторонами.

Виконання зобов`язань позивачем за договором оренди землі підтверджується реєстром розрахункових документів по ФОП Куцин А.В. за період 01.01.2017 року по 30.09.2020 року, наданих АТ «СКАЙ БАНК» від 05.10.2020 року №30/8/18-858, за яким позивачем щомісячно сплачується орендна плата. Остання сплата за оренду землі була здійснена 08.09.2020 року, це свідчить, що взаємні зобов`язання сторін за існуючим договором оренди землі не припинились та продовжують виконуватися.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.

Частиною 4 ст.11 ГПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Законом України № 475/97 від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів 2, 4, 7, та 11 до Конвенції» ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» від 23.10.1991 року, «Меллахер та інші проти Австрії» від 19.12.1998 року, «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003 року», «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року, зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого «права власності».

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

У вказаних рішеннях Європейський суд з прав людини визначив, що під поняттям «майно» розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути прибутки, що випливають з власності, кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, «активи», які можуть виникнути, «правомірні очікування/законні сподівання особи».

Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала підстави вважати що таке буде прийнятим та розраховувати на певний стан речей. Тобто в зазначених рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань є передумовою для відповідного захисту». У свою чергу умовою наявності правомірних очікувань у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Таким чином, «правомірні законні очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії" зазначено, що «правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей. З наведеного слідує висновок про те, що по-перше, особа, якій відповідним рішенням надано право користування земельною ділянкою, набуває право власності на майно у вигляді правомірних очікувань щодо набуття у майбутньому права володіння майном (право оренди) ще до укладення відповідного договору оренди на виконання даного рішення, по-друге, після укладення відповідного договору оренди у особи виникає право мирно володіти майном, яким є майнові права (право оренди) протягом певного строку. При цьому, право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань, так і майнового права (права оренди), є об`єктом правового захисту згідно з ст.1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України.

Позивач мав усі підстави вважати, що договір оренди землі є дійсним та розраховувати на певний стан речей, зокрема, подальшої реєстрації іншого речового права в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

«Правомірні очікування» полягають у реалізації власного права на реєстрацію оренди земельної ділянки, та отримання прибутку від господарської діяльності підприємця на вказаній земельній ділянці.

Аналіз зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини дає підстави вважати про необхідність дотримання державою принципу правомірних та законних очікувань та захисту прав особи через призму цього принципу.

Вимога щодо непорушності права власності передбачає дотримання таких основних принципів захисту власності, відображених як в праві ЄС, так і в практиці ЄСПЛ, як: правомірність та законність втручання у відносини власності, пропорційність такого втручання, перевірка дій/бездіяльності держави в цілому під час втручання у відносини власності, дотримання «справедливої збалансованості» втручання, а також наявність і адекватність компенсації, процесуальний захист та належні юридичні гарантії захисту щодо такого втручання (так само як і наявність таких гарантій).

У справі «Стретч проти Сполученого Королівства» визначальним принципом, яким керувався ЄСПЛ, був принцип пропорційності втручання у здійснення права власності, оскільки непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном порушує ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

Зокрема, непропорційні заходи втручання у конкретному випадку можуть переважити будь-яку реальну чи презюмовану користь, яку має для загальних інтересів застосування принципу перевищення повноважень та норм щодо неправомочності юридичної особи.

Відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, невизнання за позивачем права користування зазначеною земельною ділянкою за таких обставин об`єктивно становить втручання в зазначене право на отримання в оренду земельної ділянки позивача, оскільки такі дії відповідача фактично анулюють юридичну підставу для отримання земельної ділянки в оренду.

В контексті цього спору застосовуються ті самі принципи, незалежно від того, чи становило відповідне втручання «позбавлення власності», чи ні. Зокрема, щоб відповідати Конвенції, цей захід повинен бути законним і спрямованим на досягнення справедливого балансу між інтересами суспільства та інтересами заявника (рішення у справі «Стреч проти Сполученого Королівства» (Stretch v. the United Kingdom), п.36).

Також слід зазначити, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

При здійсненні будь-якого втручання публічних органів у право володіння майном має забезпечуватися "справедливий баланс" між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи. Отже, має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленими цілями (рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003).

З огляду на викладене дії відповідача порушують справедливий баланс між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав особи.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) друге речення того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) другий абзац визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, а останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, то Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), пункт 68, "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07), пункт 45).

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

ЄСПЛ у рішенні "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року (Shtokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та № 37943/06, пункти 50 та 51) зазначив, що позбавлення власності можливе тільки при виконанні певних вимог. Суд вказує у своєму рішенні, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Говорячи про "закон", стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.

Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди ураховують, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 Земельного кодексу України (пункт 7.28 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 (провадження №12-57гс19).

На підставі вищевикладеного, враховуючи діючий договір оренди землі та правомірні очікування позивача, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення.

Керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 2, 5, 7, 11, 13, 14, 15, 42, 46, 73, 74, 80, 86, 236, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати за фізичною особою-підприємцем Куциним Андрієм Васильовичем ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Московським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 19.03.1997 року, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) право користування на умовах оренди (в тому числі право на оформлення технічної документації із землеустрою) земельною ділянкою площею 0,6319 га для обслуговування оздоровчої воднолижної бази, яка знаходиться на території Малоданилівської селищної ради, за межами населеного пункту.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "03" лютого 2021 р.

Суддя К.В. Аріт