ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2021 р. Справа№ 910/13210/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Пашкіної С.А.

Буравльова С.І.

секретар судового засідання - Добрицька В.С.

учасники справи згідно протоколу судового засідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства Завод "Арсенал"

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2020

у справі №910/13210/20 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вілекс"

до Державного підприємства Завод "Арсенал"

про стягнення 379 824,02 грн

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вілекс" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства Завод "Арсенал" про стягнення 379 824,02 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.11.2020 у справі №910/13210/20 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства завод "АРСЕНАЛ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІЛЕКС" заборгованість у розмірі 295 236 грн 16 коп., пеню у розмірі 30 826 грн 83 коп., інфляційні у розмірі 5 400 грн 35 коп., 20% річних у розмірі 41 232 грн 87 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 590 грн 25 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції зазначав, що факт прострочення оплати відповідачем за договором поставки підтверджується матеріалами справи.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство Завод "Арсенал" подало апеляційну скаргу, в якій просило суд поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2020. Змінити рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2020 у справі №910/13210/20 в частині стягнення з ДП Завод "Арсенал" основної суми боргу з суми 295 236,16 грн на іншу у розмірі 265 236,16 грн.

В обґрунтування своєї скарги відповідач зазначав, що при вивчені обставин справи судом першої інстанції не було взято до уваги те, що відповідям було здійснено оплату боргу у розмірі 30 000,00 грн на користь позивача, про що свідчить платіжне доручення №63 від 26.10.2020, що на думку скаржника є підставою для зміни рішення суду першої інстанції. На думку скаржника ДП завод «Арсенал» був позбавлений можливості висловити свою думку щодо позовної заяви, оскільки суд першої інстанції не відреагував на пояснення відповідача про неможливість подати відзив на позовну заяву у строки визначені судом.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.12.2020 апеляційну скаргу Державного підприємства Завод "Арсенал" у справі №910/13210/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Андрієнко В.В. (головуючий суддя), судді Пашкіна С.А., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2020 клопотання Державного підприємства Завод "Арсенал" про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2020 у справі №910/13210/20 - задоволено. Поновлено пропущений строк на апеляційне оскарження. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2020 у справі №910/13210/20. Відкрито апеляційне провадження у справі №910/13210/20 за апеляційною скаргою Державного підприємства Завод "Арсенал". Розгляд справи призначено на 26.01.2021.

На адресу суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній зазначав, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права за наявними на момент ухвалення рішення матеріалами справи, рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його зміни відсутні.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Як убачається із матеріалів справи, 06.06.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВІЛЕКС" (надалі позивач) та Державним підприємством завод "Арсенал" (надалі відповідач) було укладено договір поставки №305.

Відповідно до п.1.1 договору позивач зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати у власність відповідача товар (підшипники торгівельної мірки "NMB-Minebea"), а відповідач в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити товар.

Найменування, одиниці виміру, ціна, кількість товару, строки (періоди) поставки вказуються в специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього договору (п.1.2 договору).

У подальшому між сторонами біли підписані додаткова угода №1 від 22.12.207, додаткова угода №2 від 16.11.2018 та додаткова угода №3 від 16.11.2018.

Згідно Специфікації (додаток №6 до договору) сторони визначили найменування, вартість товару та строки поставки. Відповідно до даної Специфікації позивач повинен був поставити відповідачу в жовтні 2019 року товар.

На виконання умов даного договору позивач поставив відповідачу в жовтні 2018 року товар на суму 315 236,16 грн, що підтверджується видатковою накладною №777 від 16.10.2019.

Укладений між сторонами договір за своєю природою є договором поставки, а відтак - між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Указаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Поряд з цим, стаття 712 ЦК України регулює відносини, що виникають із договору поставки. Так, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

З урахуванням вищенаведеного суд дійшов висновку, що предметом доказування у даній справі, є: 1) факт поставки устаткування позивачем відповідачу за видатковою накладною №196 від 14.07.2017 на виконання договору №11/10/2016 від 11.10.2016;

2) неналежне виконання відповідачем зобов`язання щодо оплати отриманого за зазначеною накладною товару, зокрема - порушення строків та порядку оплати.

З матеріалів справи убачається, що поставки товару позивачем відповідачу була здійснена на загальну суму 315236,16 грн, за видатковою накладною №777 від 16.10.2019 на виконання договору поставки №305 від 06.06.2016 є доведеною (видаткова накладна № 777 від 16.10.2016 та довіреність №395 від 16.10.2019 в матеріалах справи) і відповідачем не спростовується.

Звертаючись із позовом заявник зазначав, що у порушення умов договору №305 від 06.06.2016 відповідачем не було сплачено грошові кошти позивачу за поставлене обладнання у повному обсязі. Відповідач здійснив часткову оплату вартості отриманого товару в сумі 20 000 грн та надав позивачу лист №376 від 22.05.2010 у якому відповідач визнає заборгованість в сумі 295 236,11 грн та просить позивача надати йому відстрочку для сплати заборгованості до 01.09.2020.

Відповідно до Договору п.3.2 договору поставки оплата товару відповідачем здійснюється протягом 120 календарних днів з дати поставки товару наступним чином:

40% від суми поставленого товару протягом 30 днів з дати поставки товару;

30% від суми поставленого товару протягом 60 днів з дати поставки товару;

30% від суми поставленого товару протягом 120 днів з дати поставки товару.

Факт оплати відповідачем 20 000 грн, у рахунок оплати поставленого позивачем товару, відповідно до видаткової накладної №777 від 16.10.2019, підтверджується матеріалами справи, доказів оплати відповідачем заборгованості у розмірі 295 236,16 грн матеріали справи не містять. З урахуванням вищенаведеного колегія суддів дійшла висновку, що дані вимоги підлягають задоволенню.

Крім того, з матеріалів справи убачаться, що позивачем також були заявлені вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 37 954,64 грн, 20% річних у розмірі 41 232,87 грн, інфляційні у розмірі 5400,35 грн.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з приписами статей 662, 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу; продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом з ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Судом установлено, що відповідальність у вигляді пені за порушення прострочення платежу, передбачена у пункті 5.4 Договору, відповідно до якого у випадку прострочення платежу понад строк згідно п. 3.2 цього договору, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від простроченої суми за кожен день прострочення.

Таким чином, умовами Договору передбачено цивільно-правову (господарсько-правову) відповідальність за порушення умов Договору у вигляді сплати штрафних санкцій, зокрема, пені.

У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п. 1.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Як установлено судом, відповідач оплату повинен був здійснити наступним чином:

40% від суми поставленого товару протягом 30 днів з дати поставки товару;

30% від суми поставленого товару протягом 60 днів з дати поставки товару;

30% від суми поставленого товару протягом 120 днів з дати поставки товару.

Зважаючи на обов`язок суду з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, суд дійшов висновку, що позивачем безпідставно здійснено нарахування заявлених до стягнення санкцій (пені) по 31.08.2020, оскільки за приписом частини шостої статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не установлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

З огляду на викладене, підлягає до задоволення розмір пені, нарахований на суму заборгованості 126 094, 46 грн за період з 15.11.2019 по 03.01.2020 та 106 094, 46 грн за період з 04.01.2020 по 15.05.2020 в сумі 13 190,55 грн. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

За прострочення платежу в сумі 94 570, 85 грн підлягає стягненню пеня за період з 16.12.2019 по 14.06.2020 в сумі 9894,91 грн. У іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

За прострочення платежу в сумі 94 570,85 грн підлягає стягненню пеня за період з 14.02.2020 по 13.08.2020 в сумі 7 741,37 грн. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Ураховуючи вищенаведене суд дійшов висновку, що позовні вимоги у частині стягнення пені підлягають задоволенню частково у розмірі 30 826,83 грн.

Стосовно позовних вимог щодо стягнення 20% річних за користування чужими коштами у розмірі 41 232,87 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник , який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не установлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постанові пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Відповідно до п. 5.6 договору сторона, яка прострочила виконання грошового зобов`язання зобов`язана сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції та 20% відсотків річних за весь час прострочення.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 20% річних та інфляційних, суд дійшов висновку про те, що обґрунтованою та арифметично вірною є сума 20% річних у розмірі 41 232,87 грн, інфляційних в розмірі 5 400,35 грн, а тому позовні вимоги у даній частині підлягають задоволенню повністю.

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 295 236,16 грн, 30 826, 83 грн пені, 5 400,35 грн інфляційних та 41 232,87 грн 20% річних.

Стосовно посилань відповідача у скарзі, що останній сплатив позивачу 30 000,00 грн (платіжне доручення від 26.10.2020 №63) у рахунок погашення основної заборгованості, однак судом першої інстанції при вивчені обставин і прийнятті рішення не було узято до уваги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частина 2 статті 76 ГПК України визначає, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З матеріалів справи убачається, що платіжне доручення, на яке посилається апелянт було подано останнім лише до суду апеляційної інстанції, хоча сам документ датований 26.10.2020, а рішення у справі було прийнято 16.11.2020. З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач мав можливість подати зазначене платіжне доручення у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Підсумовуючи вищезазначені норми процесуального Закону, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач не був позбавлений можливості надання доказів (платіжне доручення №63) у суді першої інстанції, як на підставу своїх заперечень, а беручи до уваги обмеження суду апеляційної інстанції щодо дослідження нових доказів, які не були подані у суді першої інстанції, колегією суддів не приймаються, оскільки відповідач не надав доказів неможливості подання останній у суді першої інстанції.

Щодо доводів Державного підприємства Завод "Арсенал", наведених у апеляційній скарзі, про невмотивованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, слід зазначити наступне.

Європейський суд з прав людини у справах "Руїс Торіха проти Іспанії", "Суомінен проти Фінляндії", "Гірвісаарі проти Фінляндії" неодноразово наголошував на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Зміст оскаржуваного судового рішення містить підстави та нормативне обґрунтування, з яких виходив суд, дійшовши висновків про часткове задоволення позову, тому твердження скаржника про їх невмотивованість є безпідставними.

Ураховуючи наведене, рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2020 у справі №910/13210/20 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст.ст. 277-278 ГПК України для його скасування, відсутні.

Судові витрати, згідно до ст. 129 ГПК України покласти відповідача.

Керуючись ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну Державного підприємства Завод "Арсенал" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2020 у справі №910/13210/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2020 у справі №910/13210/20 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2020 у справі №910/13210/20.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 02.02.2021.

Головуючий суддя В.В.Андрієнко

Судді С.А. Пашкіна

С.І. Буравльов