ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27 січня 2021 року Справа № 903/895/20

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія ОРТ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Леоніс ТД

про розірвання договору

Суддя Вороняк А.С.

секретар судового засідання Хвищук Н. В.

за участю представників сторін:

від позивача: н/з,

від відповідача: н/з,

суть спору: 27.11.2020 позивач Товариство з обмеженою відповідальністю Компанія ОРТ звернувся до господарського суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Леоніс ТД про розірвання договору про надання рекламних послуг.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на не виконання відповідачем умов договору про надання рекламних послуг №21/08 від 21.08.2020 з додатковою угодою №1, що до їх виконання вони не приступили.

Ухвалою суду від 02.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 14.12.2020.

Ухвалою суду від 14.12.2020 повідомлено учасників справи про те, що підготовче засідання відбудеться 11.01.2021.

На адресу суду 28.12.2020 від позивача поступила перекладена на українську мову копія додаткової угоди №1 до Договору про надання рекламних послуг № 21/08 від 21.08.2020, яка прийнята судом.

11.01.2021 суд ухвалив на місці закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 27.01.2021.

В судове засідання 27.01.2021 представники сторін не прибули.

Відповідач відзиву на позов не подав.

Відповідач належним чином був повідомлений про дату й час розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 174 від 20.01.2021.

Представник позивача 18.01.2021 направив на адресу суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Зазначив, що позовні вимоги підтримує з підстав, викладених у позові.

Беручи до уваги приписи ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, господарський суд визнавши зібрані докази достатніми для розгляду спору за наявними в справі матеріалами, -

встановив:

21.08.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ ОРТ» ( замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕОНІС ТД» (виконавець) було укладено Договір № 21/08 про надання рекламних послуг (далі- Договір) (а.с. 31-26).

Відповідно до п.п.1.1. п.1 Розділу 2 Договору виконавець бере на себе зобов`язання надавати Замовнику послуги з розміщення Рекламних матеріалів Замовника в ефірі Телеканалу, а Замовник зобов`язується приймати ці послуги та оплачувати їх на умовах, передбачених Договором. Умови розміщення Рекламних матеріалів Замовника в ефірі Телеканалу (назва Телеканалу, територія виходу в ефір, ефірний час, вартість і порядок оплати, термін підготовки Рекламних матеріалів тощо) містяться в завданні на виконання рекламних послуг (Завдання), яке є додатком до Договору і становить його невід`ємну частину.

Умовою п.п. 2.1.1. п.2.1. ч.2. Розділу 2 Договору встановлено, що виконавець зобов`язується виконати Завдання належним чином у визначений строк.

21.08.2020 між сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Договору про надання рекламних послуг № 21/08.

Відповідно до п. 1 Додаткової угоди, замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання з проведення рекламної кампанії замовника в … який є невід`мною частиною цього Додаткового розміщення. Період проведення рекламної кампанії: 01.10.2020-08.01.2021.

Таким чином, за умовами Договору, зобов`язання Відповідача мали бути виконані до 08.01.2021.

Позивач стверджує, що відповідач не приступив до надання послуг у строки обумовленні Договором та Додатковою угодою, послуги замовнику не надав та не надає по теперішній час.

Протилежного із матеріалів справи судом не встановлено.

Позивачем 20.11.2020 було направлено відповідачу вимогу про дострокове розірвання договору (а.с. 39). Однак, Відповідач, на момент звернення з позовом, жодної відповіді на вищезазначену вимогу не надав.

Таким чином, беручи до уваги умови Договору, суд приходить до висновку, що строк виконання відповідачем своїх зобов`язань є таким що настав.

За приписами частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України (далі-ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями частини 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями частини 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесу вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема розірвання договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 12 лютого 2019 року у справі № 914/2649/17 (провадження № 12 216гс18) зазначила, що статтею 188 ГК України врегульовано порядок зміни розірвання господарських договорів, за яким сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Однак наведена норма є матеріально-правовою, а не процесуальною. Отже, передбачена нею процедура не відноситься до випадків обов`язкового досудового врегулювання спору в розумінні ч. 3 ст. 124 Конституції України та не спричиняє наслідків у вигляді повернення позовної заяви відповідно до приписів п. 6 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України. Те, що сторона спору не скористалася процедурою його позасудового врегулювання, не позбавляє її права реалізувати своє суб`єктивне право на зміну чи припинення договору та вирішити існуючий конфлікт у суді в силу прямої вказівки, що міститься у ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України. Право особи на звернення до суду для внесення змін у договір (чи його розірвання) у передбаченому законом випадку відповідає ст. 16 ЦК України, способам, передбаченим нею (зміна чи припинення правовідношення) та не може ставитися в залежність від поінформованості про позицію іншої сторони чи волевиявлення іншої сторони.

Відповідач не виконував умов договору та зобов`язань за ним з моменту його укладення, та не виконує на момент подання даної позовної заяви, що стверджується твердженнями позивача, які відповідачем не заперечені.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Леоніс ТД» було допущено порушення умов Договору, а саме зобов`язання, що передбачені для відповідача відповідно до п.1 Додаткової угоди від 21.08.2020.

Наведені в позовній заяві порушення допущені відповідачем тягнуть для позивача неможливість досягнення цілей договору, що є безумовною підставою для розірвання договору в судовому порядку відповідно до ст.651 ЦК України, де вказано, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною.

Згідно із ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, суд зауважує, що при наданні оцінки доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, той факт, що відповідачем не спростовано, викладених у позові доводів позивача, відсутність доказів в підтвердження належного виконання взятих на себе зобов`язань згідно з договором відповідачем, господарський суд, оцінюючи за своїм переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі і договір № 21/08 від 21.08.2020 про надання рекламних послуг, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Компанія ОРТ та Товариством з обмеженою відповідальністю Леоніс ТД слід визнати розірваним.

Враховуючи приписи щодо покладення судового збору на учасників судового процесу в залежності від результату вирішення спору, передбачені ст.129 ГПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути 2102 грн. судового збору.

Керуючись ст.73-79, 86, 129, 130, 185, 232, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

вирішив:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати розірваним договір № 21/08 від 21.08.2020 про надання рекламних послуг, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Компанія ОРТ та Товариством з обмеженою відповідальністю Леоніс ТД.

3. Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю Леоніс ТД (м. Луцьк, проспект Президента Грушевського, 30, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія ОРТ (м. Київ, вул. Михайла Грушевського, 10, код 42189360) 2102 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено

02.02.2021

Суддя А. С. Вороняк