РІШЕННЯ

Іменем України

19 січня 2021 року м. Чернігівсправа № 927/862/20

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Шморгуна В. В., розглянувши матеріали справи у відкритому судовому засіданні за участю секретаря судового засідання Дубини О. М.

Позивач: Чернігівська міська рада,

, вул. Магістратська, 7, м. Чернігів, 14000

Відповідач: Приватне акціонерне товариство "Чернігівоблбуд",

, вул. Музейна, 2, м. Чернігів, 14000

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:

1. ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

2. ОСОБА_2 , АДРЕСА_2

3. ОСОБА_3 , АДРЕСА_3

4. ОСОБА_4 , АДРЕСА_4

5. ОСОБА_5 , АДРЕСА_5

Предмет спору: про зобов`язання передати в комунальну власність гуртожиток,

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Ромашко О. О. - представник; Католик М. А. - представник;

від відповідача: Авраменко Г. М. - адвокат;

треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1,

ВСТАНОВИВ:

Чернігівська міська рада звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Чернігівоблбуд", у якому позивач просить зобов`язати відповідача передати на безкомпенсаційній основі в комунальну власність територіальної громади міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради гуртожиток за адресою: АДРЕСА_6.

Дії суду, пов`язані з розглядом справи.

У зв`язку з недодержанням позивачем вимог, викладених у ст. 162 Господарського процесуального кодексу України, ухвалою суду від 28.09.2020 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 21.10.2020 відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 19.11.2020 на 10:00 та залучено до участі у справі, у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Також ухвалою суду від 21.10.2020 встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали для подання до суду та іншим учасникам справи відзиву на позовну заяву, третім особам - п`ятиденний строк з дня отримання ухвали для подання до суду та іншим учасникам справи письмових пояснень щодо позову та триденний строк з дня отримання відзиву на позов для подання до суду та іншим учасникам справи письмових пояснень щодо відзиву, а позивач та відповідачу - п`ятиденний строк з дня отримання письмових пояснень третіх осіб щодо позову і відзиву для подання до суду та іншим учасникам справи відповіді на такі письмові пояснення.

У встановлені судом строки від відповідача надійшов відзив на позов з доданими до нього документами, у тому числі доказами їх направлення іншим учасникам справи; від позивача - відповідь на відзив з доданими до неї документами, у тому числі доказами її направлення іншим учасникам справи; від третіх осіб - письмові пояснення щодо позову та відповідь на відзив з доказами їх направлення (надання) відповідачу та третім особам; від третьої особи ОСОБА_4 - письмові пояснення з доданими до них документами, у тому числі доказами їх направлення (надання) позивачу та третім особам.

У підготовчому засіданні 19.11.2020 представник позивача заявила клопотання про долучення до матеріалів справи доказів отримання Чернігівською міською радою письмових пояснень третіх осіб та відповіді на відзив, яке було задоволено судом.

У підготовчому засіданні 19.11.2020 суд долучив до матеріалів справи відзив на позовну заяву з доданими до нього документами, пояснення третіх осіб та відповідь на відзив третіх осіб, які за своєю суттю є поясненнями щодо відзиву, як такі, що подані у порядку та строк, встановлені Господарським процесуальним кодексом України та судом, а тому спір вирішується з їх урахуванням.

Також суд долучив до матеріалів справи відповідь позивача на відзив з доданими документами, як таку, що подана у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку. Оскільки суд ще не встановлював строки для її подання, вона не може вважатись поданою з порушенням строку для її подання. Отже, спір вирішується з урахуванням відповіді на відзив.

Стосовно поданих третьої особою ОСОБА_4 письмових пояснень суд у підготовчому засіданні 19.11.2020 встановив, що як докази їх направлення позивачу третя особа надала, зокрема, опис вкладення до поштового відправлення, у якому зазначено про направлення на адресу відповідача «пояснення третіх осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 » та не вказано про направлення додатків до цих пояснень.

Отже, третьою особою ОСОБА_4 не надано суду доказів направлення відповідачу саме цих письмових пояснень з доданими до них документами.

Представник відповідача у підготовчому засіданні 19.11.2020 заявив про неотримання ПрАТ «Чернігівоблбуд» письмових пояснень третьої особи ОСОБА_4 з доданими до них документами.

У підготовчому засіданні 19.11.2020 суд відклав вирішення питання про прийняття до розгляду пояснень третьої особи ОСОБА_4 з доданими до них документами до наступного судового засідання у зв`язку з ненаданням суду доказів направлення цих пояснень з додатками відповідачу.

Представник відповідача у підготовчому засіданні 19.11.2020 повідомив, що у Конституційному Суді України розглядається скарга ПрАТ «Чернігівоблбуд» відносно справи за аналогічним позовом Чернігівської міської ради до ПрАТ «Чернігівоблбуд» про вилучення на безкомпенсаційній основі іншого гуртожитку щодо відповідності Конституції України положень підпункту „б" пункту 1 частини третьої статті 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" від 4 вересня 2008 року № 500-VІ в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" від 5 квітня 2017 року № 1999-VIII. На думку відповідача, положення Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" суперечить ст. 41 Конституції України, оскільки дана стаття є імперативною і не передбачає взагалі безоплатного вилучення власності, навіть у воєнний час.

Представник відповідача зазначив, що Конституційний суд України порушив справу за скаргою ПрАТ «Чернігівоблбуд», справа передана на розгляд Другого Сенату КСУ, який визначив склад, що буде розглядати цю скаргу, і визначив, у якому провадженні буде розглядатися справа (чи в усному, чи письмовому). Відповідач вказав на можливість суду зупинити провадження у даній справі, оскільки провадження за конституційною скаргою відповідача відкрито КСУ, а відповідні докази будуть надані у наступне судове засідання.

У підготовчому засіданні 19.11.2020 суд постановив ухвалу про відкладення підготовчого засідання до 17.12.2020 о 10:00 та зобов`язав відповідача в порядку ст. 80 ГПК України надати суду інформацію з відповідними доказами стосовно розгляду його скарги у Конституційному Суді України щодо питання відповідності Конституції України Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", які є правовою підставою позову та безпосередньо стосується предмету позову. Витребувану судом інформацію з відповідними доказами постановлено надати суду та іншим учасникам в строк до 10.12.2020.

Ухвалою суду від 19.11.2020 повідомлено учасників справи про час та місце проведення підготовчого засідання 17.12.2020.

У зв`язку з виходом судді Шморгуна В.В. 17 грудня 2020 року у відпустку, ухвалою суду від 01.12.2020 підготовче засідання перепризначене на 22.12.2020 о 12:00 та продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів.

Відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення, але у підготовче засідання 22.12.2020 не з`явився, витребуваних судом документів не надав.

До початку підготовчого засідання 22.12.2020 на електронну адресу суду від представника Приватного акціонерного товариства "Чернігівоблбуд" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, яке було не підписано електронним цифровим підписом.

Ухвалою суду від 22.12.2020:

- клопотання представника ПрАТ "Чернігівоблбуд" про відкладення розгляду справи повернуто без розгляду;

- відкладено підготовче засідання на 12.01.2021 на 12:00;

- повторно зобов`язано відповідача в строк до 06.01.2021 надати інформацію з відповідними доказами щодо розгляду у Конституційному Суді України скарги ПАТ „Чернігівоблбуд" щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень підпункту „б" пункту 1 частини третьої статті 14 Закону України „Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" від 4 вересня 2008 року № 500-VI в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" від 5 квітня 2017 року № 1999-VIII.

До початку підготовчого засідання від відповідача надійшов лист №1/186 від 31.12.2020, в якому він зазначив, що на виконання ухвали суду від 22.12.2020 року у справі 927/862/20 про надання інформації стосовно розгляду у Конституційному Суді України скарги ПрАТ «Чернігівоблбуд» щодо відповідності Конституції України положень підпункту „б" пункту 1 частини третьої статті 14 Закону України „Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" від 4 вересня 2008 року № 500-VІ в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" від 5 квітня 2017 року № 1999-VIII повідомляємо, що така інформація розміщена на офіційному веб-сайті Конституційного Суду: http://www.ccu.gov.ua/novyna/konstytuciyni-skargy-shcho-nadiyshly-do-konstytuciynogo-sudu-ukrayiny-ta-yih-opracyuvannya-23; оскільки дана інформація є публічною іншим учасникам справи вона не надсилається.

У підготовчому засіданні 12.01.2021 суд розглянув питання про врахування при вирішенні спору пояснень третьої особи ОСОБА_4 , яке було відкладено у підготовчому засіданні 19.11.2020 у зв`язку з ненаданням належних доказів направлення їх відповідачу.

Належних доказів направлення пояснень з доданими до них документами відповідачу третя особа ОСОБА_4 не надала, а представник відповідача повідомив, що ці пояснення він не отримав.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 168 Господарського процесуального кодексу України до пояснень третьої особи застосовуються правила, встановлені частинами третьою - сьомою статті 165 цього Кодексу. Пояснення третьої особи подаються в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк, який дозволить третій особі підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, та надати пояснення до позову або відзиву, а іншим учасникам справи - відповідь на такі пояснення завчасно до початку розгляду справи по суті.

Пунктом 2 ч. 6 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що до відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Згідно з ч. 1 ст. 172 Господарського процесуального кодексу України позивач, особа, яка звертається з позовом в інтересах іншої особи, зобов`язані до подання позовної заяви надіслати учасникам справи її копії та копії доданих до неї документів листом з описом вкладення.

Такий самий порядок надіслання був встановлений судом для третіх осіб щодо направлення іншим учасникам справи копії письмових пояснень і доданих до них документів.

Відповідно до ч. 9 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Представник відповідача не зазначив про наявність у нього доказів, доданих до письмових пояснень третьої особи, при цьому суд встановив, що їх обсяг не є надмірним, вони подані до суду не в електронній формі та не є публічно доступними.

Таким чином, третя особа ОСОБА_4 до письмових пояснень повинна була додати докази направлення цих пояснень та доданих до них документів іншим учасникам справи, проте доказів їх направлення відповідачу не надала, а отже третьою особою не дотримано вимог, встановлених ст. ч. 9 ст. 80, 165, 168 Господарського процесуального кодексу України, що у свою чергу позбавляє відповідача права надати свої міркування, аргументи, заперечення та відповідні докази стосовно викладених у поясненнях обставин та доводів.

Зважаючи на викладене, суд у підготовчому засіданні 12.01.2020 долучив до матеріалів справи письмові пояснення третьої особи ОСОБА_4 , але спір вирішується без їх урахування.

Представник відповідача - адвокат Авраменко Г. М. у підготовчому засіданні 12.01.2021 повідомив, що документи стосовно розгляду Конституційним Судом України скарги ПрАТ «Чернігівоблбуд» у відповідача відсутні, оскільки були передані йому як адвокату товариства, який займається цією скаргою. Адвокат Авраменко Г. М. заявив, що він не буде надавати суду жодних документів стосовно розгляду цієї конституційної скарги, посилаючись на адвокатську таємницю.

Ухвалою суду від 12.01.2021 стягнуто з відповідача 22 700,00 грн штрафу у зв`язку з повторним неподанням витребуваних судом доказів без поважних причин та неповідомленням суду про неможливість подати ці докази.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається, зокрема, в порядку конституційного провадження.

Відповідно до приписів Закону України "Про Конституційний Суд України" конституційне провадження здійснюється після відкриття провадження у справі за конституційною скаргою, про що Колегія або Сенат КСУ постановляє відповідну ухвалу.

Передача конституційної скарги тільки судді-доповідачу не свідчить про відкриття конституційного провадження за такою скаргою.

На офіційному веб-сайті Конституційного Суду України міститься лише інформація про передачу скарги судді-доповідачу, інформація про відкриття провадження, як про це заявляв представник відповідача у судовому засіданні, відсутня, а тому у суду на даний час відсутні докази того, що таке конституційне провадження відкрито.

Відтак, суд у підготовчому засіданні 12.01.2021 дійшов висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у цій справі до розгляду іншої справи в порядку конституційного провадження.

У підготовчому засіданні 12.01.2021 суд відповідно до п. 12 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України постановив ухвалу, якою встановив відповідачу триденний строк з моменту проголошення цієї ухвали для подання до суду та позивачу заперечень.

У підготовчому засіданні 12.01.2021 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 19.01.2021 на 10:00.

У судовому засіданні 19.01.2021 представник відповідача заявив клопотання про долучення до матеріалів справи доказів понесених відповідачем витрат на правову допомогу, а саме: договору про надання правничої допомоги від 21.10.2020, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, від 19.01.2021, квитанцій від 22.10.2020 та від 21.10.2020 на загальну суму 20 000,00 грн.

Представник відповідача у судовому засіданні зазначив, що надані докази понесених відповідачем витрат на правову допомогу іншим учасникам справи не направлялись.

Представник позивача та третя особа Залуговська Н.І. заперечили проти заявленого представником відповідача клопотання, оскільки вони ознайомлені з наданими документами.

Питання про прийняття наданих представником відповідача доказів буде вирішено судом при прийнятті рішення та вирішення питання щодо розподілу судових витрат.

У судовому засіданні 19.01.2021 на підставі ч. 6 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Короткий зміст позовних вимог та узагальнені доводи учасників справи.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до норм Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» відповідач був зобов`язаний передати гуртожиток за адресою: АДРЕСА_6, який належить йому на праві власності, до комунальної власності. Проте відповідач відмовився передавати спірний гуртожиток до комунальної власності, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом.

Позивач наводить наступні доводи:

- Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено процедуру, яка допускає не тільки безоплатну передачу, але й різні варіанти оплатної передачі гуртожитків до комунальної власності. На підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку визначення розміру компенсації гуртожитків, які включені до статутних капіталів товариств, утворених у процесі приватизації (корпоратизації)» від 30.10.2013 №859 Чернігівською міською радою у листі №319/1-10/вих/01 від 15.04.2019 було повідомлено відповідача про розрахований розмір компенсації спірного гуртожитку у сумі 3,15 грн та надано відповідний розрахунок. Крім того, запропоновано відповідачу надати згоду на передачу спірного гуртожитку за вказаний розмір компенсації;

- примусова передача за рішенням суду у комунальну власність гуртожитку, який є власністю юридичної особи, для забезпечення конституційних гарантій (прав) соціально незахищених громадян України на житло, здійснена з дотриманням визначеної законом процедури і не може визнаватися порушенням Конституції України, оскільки нею допускається можливість позбавлення власника належного йому майна для забезпечення суспільних потреб;

- передача спірного гуртожитку до комунальної власності територіальної громади м. Чернігова та припинення права власності відповідача на об`єкт нерухомості не порушує Конституції України, Конвенції та принципу мирного володіння майном, зважаючи на дотримання принципу «пропорційності», а саме справедливого балансу між загальними інтересами держави (суспільства) та вимогами захисту основоположних прав особі - власника.

- в додатках №1, 2 до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012-2015 роки, затвердженої відповідним законом, передбачено розроблення та затвердження планів заходів щодо виконання регіональних і місцевих Програм за результатами попереднього року з урахуванням можливості їх фінансування, а виконавцями заходів, передбачених Програмою, є, зокрема, органами місцевого самоврядування. Тобто органи місцевого самоврядування як самостійні виконавці повинні були забезпечити виконання Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012-2015 роки відповідно до завдань і заходів та розробити і затвердити місцеву Програму передачі гуртожитків у власність територіальної громади. Рішенням Чернігівської міської ради від 30.12.2013 «Про Програму передачі гуртожитків у власність територіальної громади м. Чернігова та реалізації житлових прав мешканців гуртожитків на 2014-2015 роки» затверджено відповідну Програму, а до переліку гуртожитків, які підлягають передачі, було включено і спірний гуртожиток. Ця Програма є чинною та відповідачем не оскаржувалась.

Відповідач проти позову заперечує та просить відмовити у задоволенні позовних вимог з таких підстав:

- презумпція правомірності договору купівлі-продажу комунального майна від 27.07.1994, відповідно до якого відповідач придбав спірний гуртожиток, не спростована, а набуте за цим договором право власності припиненню не підлягає;

- згідно з п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передача гуртожитків у власність територіальних громад здійснюється в порядку та строки, передбачені Загальнодержавною програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад, затвердженою законом, а не в порядку та строки, передбачені місцевих органів самоврядування. Такої загальнодержавної цільової програми у 2020 році не існує. Законом України «Про Загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012-2015 роки» примусова безоплатна передача гуртожитків без згоди власника взагалі не передбачалась. Вказаною програмою був визначений конкретний перелік гуртожитків, які підлягали передачі, проте спірний гуртожиток до цього переліку включений не був, а органи місцевого самоврядування повноважень доповнювати його не мали права;

- примусова передача на безкомпенсаційній основі у власність територіальної громади спірного гуртожитку на підставі положень підпункту «б» п. 1 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» порушить право відповідача на попереднє і повне відшкодування його вартості, як того вимагають положення ст. 41 Конституції України та висновки Європейського Суду з прав людини, сформульовані у рішенні у справі «Україна-Тюмень» проти України;

- посилаючись на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 03.06.2020 у справі №817/3431/14, відповідач зазначає про недостатність норми національного закону для прийняття рішення у спірних правовідносинах, оскільки гарантовані Конвенцією основоположні права і свободи є мінімальними для демократичної держави, яка її ратифікувала, і є для держави обов`язковими для застосування незалежно від норм національного законодавства, а такі висновки є обов`язковими для застосування судом у даній справі.

Заперечень від відповідача не надходило.

У наданих письмових поясненнях щодо позову треті особи підтримують заявлені позовні вимоги та зазначають, що норми Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» є імперативними, а тому відповідач зобов`язаний передати спірний гуртожиток до комунальної власності.

Треті особи у письмових поясненнях щодо відзиву заперечують проти доводів, викладених відповідачем у відзиві, з аналогічних підстав, які були зазначені позивачем у відповіді на відзив.

Обставини, які є предметом доказування у справі. Докази, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.

27.07.1994 між Фондом комунального майна і приватизації Чернігівської обласної ради (далі - Продавець) та Чернігівським обласним проектним ремонтно-будівельним орендним підприємством «Чернігівоблбуд», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Чернігівоблбуд", (далі - Покупець) укладено договір купівлі-продажу державного комунального майна (далі - Договір від 27.07.1994) (т. 1 а.с. 44-48).

Відповідно до п. 1.1 Договору від 27.07.1994 Продавець продав, а Покупець придбав майно Чернігівського обласного проектного ремонтно-будівельного орендного підприємства "Чернігівоблбуд", що відноситься до комунальної власності Чернігівської обласної Ради народних депутатів та знаходиться в оренді, постійного діючий керуючий орган якого знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Горького, 2, згідно з умовами, визначеними даним договором.

Згідно з п. 3.2 Договору від 27.07.1994 передача об`єкта приватизації Продавцем і прийняття об`єкта приватизації Покупцем посвідчується актом передачі, який підписується сторонами.

Договір від 27.07.1994 було засвідчено старшим державним нотаріусом Першої Чернігівської державної нотаріальної контори Пилипенко Н.С. 27.07.1994 та зареєстровано в реєстрі за №1-2570.

На виконання п. 3.2 Договору від 27.07.1994 сторонами складено та підписано акт передачі майна Чернігівського обласного проектного ремонтно-будівельного орендного підприємства "Чернігівоблбуд" (т. 1 а.с. 49).

Згідно з додатком від 05.12.2001 до акту прийому-передачі майна до переліку приватизованих Чернігівським обласним проектним ремонтно-будівельним орендним підприємством "Чернігівоблбуд" об`єктів нерухомості включений гуртожиток у місті Чернігові по АДРЕСА_6 (1988 року введення в експлуатацію; залишковою вартістю на момент оцінки станом на 01.04.1994 - 980 488 крб) (т. 1 а.с. 50).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 14.08.2020 нежитлова будівля, гуртожиток за адресою: АДРЕСА_6, належить на праві приватної власності Закритому акціонерному товариству "Чернігівоблбуд" на підставі дублікату договору купівлі-продажу № 1-359 від 22.08.2008, акту приймання-передачі від 10.07.1995, дублікату додатку до акту прийняття-передачі від 17.04.2008 (т. 1 а.с. 43, 55-56).

04.10.2012 відбулись збори мешканців гуртожитку по АДРЕСА_6, на яких прийнято рішення звернутись до Чернігівської міської ради та міськвиконкому за зміною статусу будинку з гуртожитку на житловий будинок та прийняття будинку у власність територіальної громади м. Чернігова (т. 1 а.с. 127-130).

19.11.2012 Виконавчим комітетом Чернігівської міської ради прийнято рішення «Про передачу житлових приміщень у власність громадян», яким дозволено передачу житлових приміщень у власність громадян, що зареєстровані та проживають у будинках, у тому числі, пор АДРЕСА_6, згідно з додатком (т. 1 а.с. 125-126).

20.12.2013 Виконавчим комітетом Чернігівської міської ради прийнято рішення «Про погодження Програми передачі гуртожитків у власність територіальної громади м. Чернігова та реалізації житлових прав мешканців гуртожитків на 2014-2015 роки», яким погоджено проект вказаної Програми (т. 1 а.с. 30-32).

30.12.2013 Чернігівською міською радою (36 сесія 6 скликання) прийнято рішення «Про Програму передачі гуртожитків у власність територіальної громади м. Чернігова та реалізації житлових прав мешканців гуртожитків на 2014-2015 роки», яким затверджено Програму передачі гуртожитків у власність територіальної громади м. Чернігова та реалізації житлових прав мешканців гуртожитків на 2014-2015 роки (т. 1 а.с. 33-35).

Пунктами 2.1, 3.4 вказаної вище Програми передачі у власність територіальної громади м. Чернігова та приватизації мешканцями підлягають гуртожитки, які є об`єктами права державної власності, та гуртожитки які перебувають у господарському віданні чи оперативному управлінні підприємств, установ, організацій з управління житловим фондом незалежно від форми власності, крім гуртожитків, що знаходяться на балансі військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України та Міністерства внутрішніх справ України.

Передача гуртожитків, що є об`єктами приватної власності, у власність територіальної громади м. Чернігова здійснюється на договірних умовах відповідно до чинного законодавства.

Додатком до вказаної Програми є перелік гуртожитків, які підлягають передачі у власність територіальної громади м. Чернігова у 2014-2015 роках, до якого включено і спірний гуртожиток (т.1 а.с. 35).

06.03.2014 Чернігівською міської радою (39 сесія 6 скликання) прийнято рішення «Про затвердження Положення про порядок передачі у комунальну власність територіальної громади м. Чернігова об`єктів соціальної інфраструктури», яким затверджено вказане Положення (т. 1 а.с. 36-40).

28.11.2014 Чернігівською міською радою (45 сесія 6 скликання) прийнято рішення, яким надано згоду на передачу у комунальну власність територіальної громади м. Чернігова гуртожитків приватної форми власності, у тому числі і спірного гуртожитку по АДРЕСА_6, власником якого є ПАТ "Чернігівоблбуд" (т. 1 а.с. 29).

Рішенням Чернігівської міської ради від 17.08.2017 № 22/VII-13 утворено комісію із забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків, затверджено склад комісії та затверджено Положення про комісію із забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків (т. 1 а.с. 41-42).

Мешканці гуртожитку по АДРЕСА_6, у тому числі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , у 2017 році звертались до Чернігівського міського голови, у яких просили допомогти вирішити питання передачі спірного гуртожитку до комунальної власності територіальної громади м. Чернігова з метою здійснення подальшої приватизації займаного ними помешкання у гуртожитку (т. 1 а.с. 63-122).

Регіональне відділення Фонду державного майна по Чернігівській області у листі від 20.10.2017 № 11-02-03558, наданим у відповідь на запит Управління квартирного обліку та приватизації житлового фонду Чернігівської міської ради № 693 від 28.09.2017, № 765 від 13.10.2017, надало інформацію про те, що додатком до акту прийому-передачі від 10.07.1995, який був виданий 05.12.2001, Регіональне відділення ФДМУ по Чернігівській області підтвердило перелік об`єктів нерухомості, приватизованих у складі цілісного майнового комплексу "Чернігівоблбуд". У зазначеному переліку в складі іншого майна вказаний гуртожиток по АДРЕСА_6 , залишковою вартістю на момент оцінки станом на 01.04.1994 - 980 488,00 крб (т. 1 а.с. 62).

Листом від 09.01.2018 №1-28/29 Чернігівська міська рада повідомила ПрАТ «Чернігівоблбуд» про те, що зазначені відповідачем умови, а саме: викуп по ринковій вартості гуртожитку та «взаємовигідні умови» відсутні в діючому законодавстві України. Міська рада просила розглянути питання передачі спірного гуртожитку на компенсаційній основі, яка передбачена нормами законів України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та надати офіційну відповідь.

У відповідь на цей лист відповідач у своєму листі від 08.02.2018 №1/17 повідомив позивача про те, що він готовий обговорити питання передачі спірного гуртожитку до комунальної власності міста, але за умови відшкодування його реальної вартості в грошовій або іншій формі (т. 1 а.с. 132).

Згідно з протоколом № 2 від 26.06.2018 засідання Комісії із забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків вирішено відділу квартирного обліку та приватизації житлового фонду Чернігівської міськради та юридичному відділу Міськради підготувати матеріали для звернення до суду щодо передачі, зокрема, гуртожитку по АДРЕСА_6, до комунальної власності міста, в тому числі отримати пропозиції від власника цього гуртожитку щодо розміру компенсації, необхідної для здійснення цієї передачі (т. 1 а.с. 140-142).

Чернігівською міською радою листом № 319/1-10/вих/01 від 15.04.2019 повідомлено ПрАТ "Чернігівоблбуд" про розрахований розмір компенсації вартості гуртожитку по АДРЕСА_6, у сумі - 3,15 грн та надано відповідний розрахунок (т. 1 а.с. 57-61).

У вказаному листі зазначено, що розмір компенсації вартості гуртожитків розраховується відповідно до вартості гуртожитків, за якою їх було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), з урахуванням її зменшення внаслідок нарахованого фізичного зносу і збільшення в результаті фактичних витрат власників на проведення капітального ремонту за час перебування гуртожитків у їх власності.

Крім того, у цьому листі запропоновано надати згоду на передачу у комунальну власність територіальної громади міста Чернігова зазначеного гуртожитку за вказаний розмір компенсації.

Згоди на передачу у комунальну власність територіальної громади міста Чернігова гуртожитку по АДРЕСА_6, за компенсацію у розмірі 3,15 грн ПрАТ "Чернігівоблбуд" надано не було.

Отже, сторони не змогли досягти згоди щодо вирішення питання про передачу спірного гуртожитку до комунальної власності, в тому числі на компенсаційній основі.

Оцінка суду.

Особливості забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону, врегульовано Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Відповідно до частин 1 та 4 статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу. Дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб).

Гуртожитки, включені до статутних капіталів, - це гуртожитки, збудовані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти (у тому числі за кошти державних і колективних підприємств та організацій), що були включені до статутних капіталів (фондів) господарських товариств та інших організацій, створених у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств (організацій), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передбачений законом (п. 2 ст. 11 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»).

За змістом п. 4 ч. 1 статті 3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, здійснюється з дотриманням такого підходу: гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передаються у власність територіальних громад відповідно до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Як встановив суд, у додатку від 05.12.2001 до акту прийому-передачі майна від 10.07.1995 до переліку приватизованих згідно з договором купівлі-продажу від 27.07.1994 Чернігівським обласним проектним ремонтно-будівельним орендним підприємством "Чернігівоблбуд" об`єктів нерухомості включений гуртожиток по АДРЕСА_6 із зазначенням року введення в експлуатацію - 1988 рік.

Відповідач не довів того, що спірний гуртожиток було побудовано або придбано до 01.12.1991 приватними або колективними власниками, зокрема відповідачем, за власні або залучені кошти, а тому, зважаючи на норми ч. 4 ст. 1 і п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», суд дійшов висновку про те, що дія цього Закону поширюється на гуртожитки, які увійшли до статутного фонду (капіталу) організацій, створених під час приватизації чи корпоратизації та були фактично викуплені у держави в ході приватизації, у тому числі на спірний гуртожиток, переданий до статутного фонду ЗАТ "Чернігівоблбуд" у процесі приватизації об`єктів нерухомості.

Крім того, суд враховує, що законність рішення Чернігівської міської ради від 30.12.2013, згідно з додатком № 1 до якого спірний гуртожиток включено до переліку гуртожитків, які підлягають передачі у власність територіальної громади м. Чернігова, не оскаржувалася у встановленому законом порядку.

Наведеним повністю спростовується твердження відповідача про те, що Загальнодержавна цільова програма визначала конкретний перелік гуртожитків, які підлягали передачі у комунальну власність, проте спірний гуртожиток до цього переліку включено не було, тоді як органи місцевого самоврядування згідно з цією програмою та розпорядженням Чернігівської облдержадміністрації від 12.11.2012 № 42 не мали повноважень доповнювати зазначений перелік.

Доводи відповідача про відсутність спірного гуртожитку у додатку №1 до розпорядження Чернігівської облдержадміністрації від 12.11.2012 № 42, яким затверджено Програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад Чернігівської області, також відхиляються судом, оскільки відповідач не надав належних доказів на підтвердження цього.

Так, з доданого до відзиву графіку передачі гуртожитків у власність територіальних громад Чернігівської області на 2012-2015 роки неможливо встановити, додатком до якої програми він є, а самого розпорядження Чернігівської облдержадміністрації від 12.11.2012 № 42, на яке посилається відповідач, суду не надано.

У судовому засіданні 19.01.2021 третя особа ОСОБА_4 повідомила, що спірний гуртожиток був включений до цієї програми Чернігівської облдержадміністрації, оскільки на той час вона займалась цим питанням, проте доказів на підтвердження цього також суду не надала.

Також суд відхиляє доводи відповідача про відсутність у 2020 році Загальнодержавної цільової програми, яка визначала б порядок і строки передачі гуртожитків у комунальну власність, оскільки проведення передачі гуртожитків, визначених у Програмі, затвердженій рішенням Чернігівської міськради від 30.12.2013, у більш тривалий строк не може свідчити про те, що наразі відпали правові підстави для зобов`язання Товариства безоплатно передати спірний гуртожиток у комунальну власність територіальної громади м. Чернігова.

Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що мешканці гуртожитку, які на правових підставах, визначених цим Законом, проживають у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону (державної форми власності, а також у гуртожитках, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), набувають право на приватизацію жилих приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади згідно з цим Законом та Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Зазначене право поширюється на дітей законних мешканців гуртожитків, які народилися під час проживання їхніх батьків у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передача гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані такими товариствами до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, у власність територіальних громад здійснюється на добровільних (договірних) умовах або, у разі відмови органів управління (уповноважених осіб) власників гуртожитків від такої передачі, - за рішенням суду за поданням органу місцевого самоврядування.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» гуртожитки (як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини), на які поширюється дія цього Закону, передаються у власність відповідних територіальних громад згідно з цим Законом у порядку та строки, визначені затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один із таких способів: 1) на безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням; б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду; 2) на частково-компенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) на договірних засадах з виплатою компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини 4 цієї статті, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради; б) відповідно до ЦК України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини 4 цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради; 3) на компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації в розмірі, визначеному відповідно до частини 4 цієї статті, гуртожитки передаються: а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку; б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку.

Таким чином, національним законодавством визначено процедуру, яка допускає не тільки безоплатну передачу, але й різні варіанти оплатної передачі гуртожитків у комунальну власність відповідної територіальної громади.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону, звертаються до суду з позовом про примусову передачу гуртожитків у належному стані у власність територіальної громади відповідно до цього Закону у разі відмови власника гуртожитку добровільно здійснити передачу гуртожитку згідно з пунктом 3 частини 3 статті 14 цього Закону.

Оскільки відповідач не вчиняє дій щодо передачі спірного гуртожитку в комунальну власність територіальної громади м. Чернігова, суд вважає правомірним звернення позивача як представницького органу цієї громади до суду за захистом порушених прав відповідно до ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Крім того, судом встановлено прийняття Чернігівською міськрадою як рішення від 30.12.2013 про включення спірного гуртожитку до переліку гуртожитків, які підлягають передачі у власність територіальної громади м. Чернігова у 2014- 2015 роках відповідно до Програми, так і рішення від 28.11.2014 "Про надання згоди на передачу у комунальну власність територіальної громади м. Чернігова гуртожитків" (на підставі п. 51 ч. 1 ст. 26 та ч. 9 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"), яким було надано згоду на передачу у комунальну власність територіальної громади м. Чернігова належного Товариству на праві власності гуртожитку АДРЕСА_6.

Дотримання органом місцевого самоврядування передбаченого законом порядку передачі гуртожитків, зокрема у частині прийняття рішень з питань включення гуртожитку до відповідних програм чи на підтвердження відповідного волевиявлення міської ради щодо передачі гуртожитку до комунальної власності із визначенням способу такої передачі (безоплатного, з частковою або повною компенсацією) є необхідною передумовою для примусової передачі гуртожитків у власність територіальних громад у судовому порядку (наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 24.02.2020 у справі № 904/10435/17).

Стаття 41 Конституції передбачає можливість примусового відчуження об`єктів права приватної власності лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

У той же час стаття 47 Конституції гарантує кожному право на житло та створення державою умов, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду, а також надання державою та органами місцевого самоврядування житла громадянам, які потребують соціального захисту, безоплатно або за доступну для них плату.

З наведеного випливає, що держава може приймати закони, які передбачають примусове відчуження права власності з мотивів суспільної необхідності, однією з яких є відсутність створення державою умов для забезпечення громадянам, які потребують соціального захисту, отримання житла безоплатно або за доступну для них ціну. Відтак примусова передача за рішенням суду у комунальну власність гуртожитку, який є власністю юридичної особи, для забезпечення конституційних гарантій (прав) соціально незахищених громадян України на житло, здійснена з дотриманням визначеної законом процедури і не може визнаватися порушенням Конституції, оскільки нею допускається можливість позбавлення власника належного йому майна для забезпечення суспільних потреб (аналогічну правову позицію наведено у постановах Верховного Суду від 06.09.2018 у справі № 904/10435/17, від 29.07.2019 у справі № 927/224/18).

Прийняття судом рішення щодо передачі у комунальну власність приміщень гуртожитку, право власності на які зареєстровано за відповідачем, повинно відбуватися на підставі національного законодавства та з урахуванням загальновизнаних міжнародних стандартів прав людини, зокрема, статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, позбавлення особи права власності на майно.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (зокрема рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання принципу "пропорційності" при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №927/513/19.

З огляду на наведене, суд відхиляє необґрунтовані доводи відповідача про те, що примусова передача на безкомпенсаційній основі у власність територіальної громади гуртожитку включеного до статутного капіталу ПрАТ «Чернігівоблбуд» на підставі положень підпункту "б" пункту 1 частини 3 статті 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» порушить його право на попереднє і повне відшкодування його вартості, оскільки передача спірного гуртожитку до комунальної власності територіальної громади міста Чернігова зумовлена саме забезпеченням реалізації конституційного права мешканців гуртожитку на житло, зокрема шляхом приватизації займаних кімнат, тому припинення права власності відповідача на об`єкт нерухомого майна не порушує Конституції, Конвенції та принципу мирного володіння майном, зважаючи на дотримання принципу "пропорційності", а саме справедливого балансу між загальними інтересами держави (суспільства) та вимогами захисту основоположних прав особи - власника.

Щодо доводів відповідача про можливість вилучення спірного майна виключно на компенсаційній основі за ринковою вартістю суд зазначає наступне.

Враховуючи наявне у справі листування сторін, суд дійшов висновку, що сторони не досягли згоди щодо передачі спірного гуртожитку до комунальної власності на компенсаційній або частково-компенсаційній основі, оскільки саме ПАТ "Чернігівоблбуд" не погодилося на пропозицію Чернігівської міськради передати у комунальну власність територіальної громади міста Чернігова спірне майно на компенсаціцній основі за його залишковою вартістю, визначеною відповідно до положень ч. 4 статті 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та Порядку визначення розміру компенсації вартості гуртожитків, які включені до статутних капіталів товариств, утворених у процесі приватизації (корпоратизації), затвердженого постанову КМУ №859 від 30.10.2013, не спростувавши при цьому розрахованого міськрадою розміру компенсації вартості спірного майна та не надавши документів із визначенням іншого розміру компенсації, що зумовило подання міськрадою позову у цій справі.

Доводи відповідача про необхідність відшкодування йому ринкової вартості спірного гуртожитку суд вважає необґрунтованими, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, цей гуртожиток був придбаний по залишковій вартості і з урахуванням саме цієї вартості позивачем було розраховано розмір компенсації, жодних обґрунтувань і доказів щодо здійснення відповідачем будь-яких поліпшень та понесення витрат на цей гуртожиток, тобто збільшення його вартості, суду відповідачем також не надано.

Таким чином, придбання майна за його залишковою вартістю шляхом викупу, а не на аукціоні, за конкурсом відповідно до Закону України «Про приватизацію державних підприємств», але передача цього майна до комунальної власності вже за ринковою вартістю не відповідає принципу пропорційності у призмі справедливої та обґрунтованої компенсації.

Крім того, Договір від 27.07.1994 був укладений між Фондом комунального майна та приватизації Чернігівської обласної ради народних депутатів в особі виконуючого обов`язки голови Ковальчука Сергія Казимировича, діючого відповідно до Положення про Фонд (Продавцем) та Товариством покупців орендного підприємства "Чернігівоблбуд" (покупцем), на підставі ст. 27 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" від 04.03.1992 та на виконання рішення 21 сесії 21 скликання Чернігівської обласної Ради народних депутатів від 17.03.1994.

Відповідно до п. 1.1 Договору від 27.07.1994 Продавець продав, а Покупець придбав майно Чернігівського обласного проектного ремонтно-будівельного орендного підприємства "Чернігівоблбуд", що відноситься до комунальної власності Чернігівської обласної Ради народних депутатів та знаходиться в оренді, постійного діючий керуючий орган якого знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Горького, 2, згідно з умовами, визначеними даним договором.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державних підприємств», чинного на момент укладення Договору від 27.07.1994, для спільної участі у приватизації громадяни можуть засновувати господарське товариство або товариство покупців шляхом укладання угоди про сумісну діяльність.

Створення товариств покупців членами трудового колективу підприємств (структурних підрозділів), що приватизуються, здійснюється на підставі рішення загальних зборів, в яких брало участь більше 50 відсотків працівників підприємства (структурного підрозділу) або їх уповноважених представників. За умови, що товариство покупців об`єднує більш як 50 відсотків працюючих, воно користується пріоритетним правом у виборі способу приватизації, крім випадків, щодо яких встановлені обмеження законами України.

До складу товариства покупців, створеного працівниками підприємства, можуть включатися також його колишні працівники, які вийшли на пенсію, звільнені у зв`язку з скороченням штатів, за станом здоров`я, та особи, які мають право відповідно до законодавства повернутися на попереднє місце роботи.

Угода про сумісну діяльність, а також протокол загальних зборів про створення товариства покупців підлягають реєстрації у відповідному органі приватизації.

Товариство покупців має повноваження на:

подання заяви на приватизацію;

одержання кредитів;

участь в аукціоні, конкурсі, викупі підприємства;

укладання договору купівлі-продажу;

прийняття майна у власність;

підготовку установчих документів і вирішення інших організаційних питань щодо створення на основі придбаного майна господарського товариства чи іншого виду підприємства;

участь як позивача або відповідача в суді чи арбітражному суді.

У межах своїх повноважень товариство покупців користується правами юридичної особи.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (тут і далі - чинного на момент укладення Договору від 27.07.1994), приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом:

викупу об`єктів, що підлягають приватизації, працівниками цих об`єктів;

продажу на аукціоні, за конкурсом.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» передбачалось, що Фонд державного майна України, Верховна Рада Республіки Крим, місцеві Ради народних депутатів затверджують за поданням органів приватизації переліки об`єктів, які перебувають відповідно у загальнодержавній, республіканській (Республіки Крим) і комунальній власності і підлягають приватизації іншими способами згідно з Законом України «Про приватизацію майна державних підприємств».

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» викуп об`єктів малої приватизації працівниками цих об`єктів провадиться за умови включення до переліків об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу, створення ними товариства покупців, яке б об`єднувало не менш як 50 відсотків працюючих;

Отже, спірне майно було приватизовано шляхом викупу товариством покупців, до складу якого входило більше ніж 50% працівників цього підприємства, частина яких і є мешканцями спірного гуртожитку.

Таким чином, не лише держава, але й безпосередньо відповідач має забезпечити відповідне право на житло мешканців гуртожитку, що є або були його працівниками, і передача гуртожитку у комунальну власність для таких цілей є, як вважає суд, реалізацією відповідачем зазначеного обов`язку, а не позбавлення його власності.

За наведених обставин у їх сукупності суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Висновки суду.

Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Інші докази та пояснення учасників справи судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд.

За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо судових витрат.

За приписами ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено повністю, судовий збір, сплачений позивачем за подання позовної заяви, а також витрати відповідача на професійну правничу допомогу адвоката, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 42, 73-80, 86, 129, 165, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Зобов`язати Приватне акціонерне товариство "Чернігівоблбуд" (, вул. Музейна, 2, м. Чернігів, 14000) передати на безкомпенсаційній основі в комунальну власність територіальної громади міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради (, вул. Магістратська, 7, м. Чернігів, 14000) гуртожиток за адресою: АДРЕСА_6.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Чернігівоблбуд" (, вул. Музейна, 2, м. Чернігів, 14000) в дохід міського бюджету м. Чернігова 2 102,00 грн витрат зі сплати судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду, з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, у строки, визначені ст. 256 цього Кодексу.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 29.01.2021.

Суддя В. В. Шморгун