ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" січня 2021 р. Справа№ 910/8221/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Шаптали Є.Ю.
суддів: Яковлєва М.Л.
Тищенко А.І.

при секретарі Токаревій А.Г.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 27.01.2021.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Міністерства оборони України

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2020 (дата складання та підписання повного тексту рішення 23.09.2020) у справі №910/8221/20 (суддя Грєхова О. А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Маресто Україна

до Міністерства оборони України

про повернення грошових коштів, збережених без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) в розмірі 446 040,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариства з обмеженою відповідальністю Маресто Україна звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Міністерства оборони України про повернення грошових коштів, збережених без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) в розмірі 446 040,00 грн.
Вказані позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором про постачання товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України) № 286/2/19/46 від 13.05.2019, в частині повернення сплаченої позивачем суми забезпечення виконання зобов`язань за Договором в розмірі 442 500,00 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.09.2020 у справі № 910/8221/20 позовні Товариства з обмеженою відповідальністю Маресто Україна задоволено повністю.
Стягнуто з Міністерства оборони України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Маресто Україна 442 500 грн. 00 коп., інфляційні втрати в розмірі 3 540 грн. 00 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 690 грн. 60 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 25 000 грн. 00 коп.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Міністерство оборони України звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2020 у справі №910/8221/20 та ухвалите нове, яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушено або неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга має бути задоволена.
Також скаржник вказує, що позивачем при виконанні договору допущено прострочення строків поставки товару.
27.10.2020 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Північного апеляційного господарського суду та згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М.Л., Тищенко А. І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.10.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2020 у справі №910/8221/20 та призначено до розгляду на 09.12.2020.
11.11.2020 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу у відповідності до якого, останній просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення просить залишити без змін.
Також вказує, що невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Тобто чинне цивільне законодавство розрізняє поняття «невиконання зобов`язання» та «неналежне виконання зобов`язання»
В судовому засіданні 09.12.2020 оголошено перерву до 27.01.2021.
В судовому засіданні 27.01.2021 представник позивача заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі з урахуванням відзиву на апеляційну скаргу та просив відмовити в її задоволенні, а оскаржуване рішення просив залишити без змін.
В судове засідання 27.01.2021 скаржник свого представника не направив, про день, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.
При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов`язок суду відкласти апеляційний розгляд справи.
В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, дотримання якого є процесуальною гарантією дотримання прав сторін спору.
Дослідивши матеріали справи, з метою дотримання розумних процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції вважає можливим розглянути справу за відсутності представника скаржника.
Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 13.05.2019 року між Міністерством оборони України (надалі замовник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю Маресто Україна (надалі постачальник, позивач) укладено Договір про постачання товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України) № 286/2/19/46 (надалі Договір), за умовами якого постачальник зобов`язується у 2019 році поставити Міністерству оборони України обладнання для закладів громадського харчування (39310000-8) лінія самообслуговування): Лот 2. Обладнання для їдалень ), а саме, (Лінія самообслуговування на 500 чол.) (далі товар), зазначений у специфікації, а замовник забезпечити приймання та оплату товару в кількості та у строки.
Відповідно до п. 1.2 Договору ціна, кількість та строки постачання товару визначаються специфікацією, відповідно до якої, товар вартістю 8 850 000,00 грн. у кількості 50 шт. підлягає поставці протягом 135 календарних днів з дати укладення Договору (в термін до 24.09.2019 включно).
Згідно з п. 2.1 Договору постачальник повинен поставити замовнику товар якість, маркування, тара та упаковка якого відповідає вимогам чинних стандартів ТУ У 29.5-1:2007, ТУ У 29.2-3:2010, ТУ У 29.5-2:2008 і в установленому порядку буде підтверджена такими документами:
інструкція з експлуатації та гарантійний талон;
декларація про відповідність технічним регламентам (для холодильного та технологічного обладнання).
Пунктом 2.2 Договору обумовлено, що військова частина (надалі одержувач замовника) розпочинає приймання товару при наявності у постачальника супровідних документів, що підтверджують його кількість та якість.
Відповідно до п. 2.3 Договору приймання товару за кількістю та якістю здійснюється у військовій частині одержувачем замовника у присутності уповноваженого представника постачальника.
Пунктом 2.4 Договору встановлено, що приймання товару за кількістю та якістю оформлюється актом приймання-передачі (Додаток № 22 до наказу Міністерства оборони України від 17.08.2017 № 440), який складає одержувач замовника на кожну партію товару після закінчення приймання товару в трьох примірниках: перший примірник замовнику, другий одержувачу замовника, третій постачальнику. Належним чином оформлені документи: акт приймання-передачі, видаткова накладна постачальника та повідомлення-підтвердження відповідно до наказу Міністра оборони України від 31.12.2016 № 757 є підтвердженням приймання товару .
Товар, що не відповідає вимогам, встановленим у стандартах, вважається не поставленим.
Згідно з п. 3.1 Договору, ціна цього Договору становить 8 850 000,00 грн.
Відповідно до п. 4.1 Договору розрахунки за фактично поставлений товар проводяться протягом 30 календарних днів (за умов надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником замовнику належним чином оформленого рахунка-фактури на відвантажений товар, підписаного керівником та головним бухгалтером підприємства (якщо посада головного бухгалтера не передбачена штатним розписом, то про це зазначається у рахунку-фактурі), але не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення поточного бюджетного року.
Як встановлено п. 5.1 Договору, що товар постачається на умовах DDP склад замовника відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню термінів Інкотермс у редакції 2010 року згідно з положеннями Договору, встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт і зберігання в межах термінів, установлених діючими стандартами, тощо.
Терміни постачання обладнання визначено у рознарядці замовника, яка є невід`ємною частиною Договору.
У відповідності до п. 5.2 Договору місцем поставки товару є військові частини Міністерства оборони України, що зазначені у рознарядці Міністерства оборони України, яка є невід`ємною частиною цього Договору, згідно з розрахунком поставки та обов`язковим дотриманням передбачених нею вимог до асортименту, кількості, одержувачів замовника та черговості відвантажень.
Постачальнику надається право, за попередньою письмовою згодою замовника, на дострокове постачання товару в обсягах, передбачених Договором.
Постачання товару одержувачу замовника постачальник зобов`язаний провести з обов`язковим виконанням передбачених вимог щодо асортименту, кількості, якості, черговості поставок у кожній окремо відвантаженій партії.
Витрати щодо перевезення товару до місця приймання одержувачем замовника несе постачальник.
Розвантаження товару в місці приймання здійснюється одержувачем замовника.
Відповідно до п. 6.1.2 Договору замовник зобов`язаний прийняти поставлений товар згідно з належним чином оформленим і підписаним актом приймання-передачі.
Як встановлено п 6.3.1 Договору, що постачальник зобов`язаний забезпечити постачання товару у строки, встановлені Договором.
Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2019, а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення.
Згідно з ч. 5 36 Закону України Про публічні закупівлі дія Договору про закупівлю може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в Договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку (п. 11.1 Договору).
Відповідно до п. 12.3 Договору постачальник забезпечив виконання своїх зобов`язань за цим Договором у розмірі 5% ціни Договору: платіжне доручення № 4702 від 07.05.2019 в сумі 442 500,00 грн.
В п. 12.4 Договору сторонами узгоджено, що підставою для повернення забезпечення виконання Договору є виконання постачальником всіх умов Договору у повному обсязі стосовно асортименту, якості, кількості та строків і виключно за цінами згідно положень цього Договору.
У відповідності до п. 12.5 Договору замовник не повертає забезпечення виконання Договору у разі, якщо постачальник не виконав умови Договору стосовно якості, кількості та строків.
У відповідності до п. 12.6 Договору замовник залишає за собою право повернення забезпечення виконання Договору у разі порушення термінів (строків) постачання товару за умови належного обґрунтування порушення з технічних причин.
Сторонами, додатком 13.1.1 до Договору погоджено рознарядку Міністерства оборони України за Специфікацією, відповідно до якої кінцевим терміном постачання товару є 24.09.2019 (включно).
26.12.2019 року сторонами укладено Додаткову угоду № 2 до Договору, якою сторони дійшли згоди викласти п. 11.1 Договору в наступній редакції: Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31 березня 2020 року, а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення. Після закінчення терміну дії Договору звіряння взаєморозрахунків здійснюється на підставі підписаних обома сторонами актів звіряння.
23.03.2020 року сторонами укладено Додаткову угоду № 3 до Договору, якою сторони дійшли згоди внести зміни до Договору, а саме в пункти 1.2 та 3.1 Договору.
У відповідності до п. 1.2 Договору (в редакції Додаткової угоди № 3 до Договору) ціна, кількість та строки постачання товару у 2020 році визначаються специфікацією, відповідно до якої, товар вартістю 1 647 570,00 грн. у кількості 10 шт. підлягає поставці до 30.03.2020 (включно).
Згідно з п. 3.1 Договору, ціна цього Договору становить 10 497 570,00 грн.: 2019 8 850 000,00 грн., 2020 1 647 570,00 грн.
Сторонами, додатком 13.1.1 до Договору погоджено рознарядку Міністерства оборони України за Специфікацією на 2020 рік, відповідно до якої кінцевим терміном постачання товару є 30.03.2020 (включно).
Позивачем, на виконання умов Договору поставлено товар, а відповідачем прийнято товар згідно Актів приймання передачі № 180 від 05.08.2019 (видаткова накладна № 6209 від 31.07.2019), № 181 від 05.08.2019 (видаткова накладна № 6211 від 31.07.2019), № 196 від 07.08.2019 (видаткова накладна № 6475 від 06.08.2019), № 197 від 07.08.2019 (видаткова накладна № 6476 від 06.08.2019), № 603 від 04.10.2019 (видаткова накладна № 7720 від 03.10.2019), № 270 від 08.10.2019 (видаткова накладна № 7714 від 08.10.2019), № 720 від 21.10.2019 (видаткова накладна № 7889 від 21.10.2019), № 726 від 22.10.2019 (видаткова накладна № 8960 від 22.10.2019), №725 від 22.10.2019 (видаткова накладна № 8959 від 22.10.2019), № 730 від 23.10.2019 (видаткова накладна № 9009 від 23.10.2019), № 731 від 23.10.2019 (видаткова накладна № 7888 від 23.10.2019), № 20 від 25.03.2020 (видаткова накладна № 2220 від 24.03.2020) та № 22 від 25.03.2020 (видаткова накладна № 2221 від 24.03.2020).
Позивач, звернувся до відповідача із Листом вих. № 714/4-20 від 21.04.2020, у якому з огляду на пункт 11.4 Договору просив відповідача повернути суму забезпечення виконання Договору у розмірі 442 500,00 грн.
Відповідач, на звернення позивача, відповіддю № 286/6/3143 від 30.04.2020 зазначив, що позивач не виконав зобов`язання з поставки товару в частині терміну постачання, в зв`язку з чим, забезпечення виконання Договору в сумі 442 500,00 грн. перераховано до Державного бюджету України.
Оскільки, відповідач забезпечення викання Договору у розмірі 442 500 грн. позивачу не повернув, ТОВ Маресто Україна звернулось до суду з позовом.
Беручи до уваги вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов до наступних висновків.
Укладений між сторонами договір за своєю природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.
Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Поряд з цим, стаття 712 ЦК України регулює відносини, що виникають із договору поставки. Так, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
У відповідності до ч. ч. 2, 3 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.
Згідно з умовами п. 2.4 Договору приймання товару за кількістю та якістю оформлюється актом приймання-передачі (Додаток № 22 до наказу Міністерства оборони України від 17.08.2017 № 440), який складає одержувач замовника на кожну партію товару після закінчення приймання товару в трьох примірниках: перший примірник замовнику, другий одержувачу замовника, третій постачальнику. Належним чином оформлені документи: акт приймання-передачі, видаткова накладна постачальника та повідомлення-підтвердження відповідно до наказу Міністра оборони України від 31.12.2016 № 757 є підтвердженням приймання товару.
Місцевим господарським судом вірно встановлено, що на виконання умов Договору позивачем поставлено товар, а відповідачем прийнято товар згідно Актів приймання передачі № 180 від 05.08.2019 (видаткова накладна № 6209 від 31.07.2019), № 181 від 05.08.2019 (видаткова накладна № 6211 від 31.07.2019), № 196 від 07.08.2019 (видаткова накладна № 6475 від 06.08.2019), № 197 від 07.08.2019 (видаткова накладна № 6476 від 06.08.2019), № 603 від 04.10.2019 (видаткова накладна № 7720 від 03.10.2019), № 270 від 08.10.2019 (видаткова накладна № 7714 від 08.10.2019), № 720 від 21.10.2019 (видаткова накладна № 7889 від 21.10.2019), № 726 від 22.10.2019 (видаткова накладна № 8960 від 22.10.2019), №725 від 22.10.2019 (видаткова накладна № 8959 від 22.10.2019), № 730 від 23.10.2019 (видаткова накладна № 9009 від 23.10.2019), № 731 від 23.10.2019 (видаткова накладна № 7888 від 23.10.2019), № 20 від 25.03.2020 (видаткова накладна № 2220 від 24.03.2020) та № 22 від 25.03.2020 (видаткова накладна № 2221 від 24.03.2020).
У відповідності до Специфікацій, які узгоджені сторонами, кінцевим терміном поставки товару у 2019 році є 24.09.2019 включно, а у 2020 році є 30.03.2020 включно, що також узгоджено сторонами у рознарядках.
Як встановлено в п. 5.1 Договору, що терміни постачання обладнання визначено у рознарядці замовника, яка є невід`ємною частиною Договору.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).
Отже, позивач зобов`язаний був поставити товар у 2019 році у кількості 50 шт. вартістю 8 850 000,00 грн. у строк до 24.09.2019 (включно), а у 2020 році у кількості 10 шт. вартістю 1 647 570,00 грн. у строк до 30.03.2020 (включно).
З Актів приймання-передач № 603 від 04.10.2019 (видаткова накладна № 7720 від 03.10.2019), № 270 від 08.10.2019 (видаткова накладна № 7714 від 08.10.2019), № 720 від 21.10.2019 (видаткова накладна № 7889 від 21.10.2019), № 726 від 22.10.2019 (видаткова накладна № 8960 від 22.10.2019), №725 від 22.10.2019 (видаткова накладна № 8959 від 22.10.2019), № 730 від 23.10.2019 (видаткова накладна № 9009 від 23.10.2019), № 731 від 23.10.2019 (видаткова накладна № 7888 від 23.10.2019), вбачається, що позивачем порушено строки поставки товару.
Як визначено ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.
Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Як передбачено ч. 1 ст. 570 Цивільного кодексу України, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.
Отже, за змістом ст. 570 Цивільного кодексу України завдаток виконує три основні функції: доказову, платіжну та забезпечувальну. Зокрема платіжна функція завдатку завжди виражається в тому, що він є складовою частиною платежу по договору, в той час як забезпечувальна функція завдатку як раз і полягає в тому, що у разі невиконання забезпеченого завдатком зобов`язання боржником, завдаток залишається у кредитора.
Згідно з ст. 26 Закону України Про публічні закупівлі замовник повертає забезпечення виконання договору про закупівлю після виконання учасником-переможцем договору, а також у разі визнання судом результатів процедури закупівлі або договору про закупівлю недійсними та у випадках, передбачених статтею 37 цього Закону, а також згідно з умовами, зазначеними в договорі, але не пізніше ніж протягом п`яти банківських днів з дня настання зазначених обставин.
Відповідно до п. 12.3 Договору постачальник забезпечив виконання своїх зобов`язань за цим Договором у розмірі 5% ціни Договору: платіжне доручення № 4702 від 07.05.2019 в сумі 442 500,00 грн.
Сторонами у п. 12.4 Договору погоджено, що підставою для повернення забезпечення виконання Договору є виконання постачальником всіх умов Договору у повному обсязі стосовно асортименту, якості, кількості та строків і виключно за цінами згідно положень цього Договору.
Відповідно до п. 12.5 Договору замовник не повертає забезпечення виконання Договору у разі, якщо постачальник не виконав умови Договору стосовно якості, кількості та строків.
З огляду на зміст п. 12.4 Договору забезпечення виконання Договору повертається після виконання виконавцем усіх умов контракту у повному обсязі.
Місцевий господарський суд вірно зазначив, що з урахуванням умов Договору, доводи відповідача щодо порушення позивачем строку поставки товару за актами приймання-передачі не впливають на обов`язок відповідача з повернення забезпечення Договору, оскільки за умовами Договору, забезпечення не повертається, саме у випадку невиконання (а не неналежного виконання) умов Договору, що в свою чергу відповідачем не заперечується та як встановлено, позивачем виконано взяті на себе зобов`язання за Договором.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 910/3777/18 та від 20.06.2019 у справі № 910/6433/18.
Як закріплено нормами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Позивач звернувся до відповідача з Листом вих. № 714/4-20 від 21.04.2020, у якому з огляду на пункт 11.4 Договору просив відповідача повернути суму забезпечення виконання Договору у розмірі 442 500,00 грн.
Як передбачено ст. 599 ЦК України, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Матеріали справи не містять доказів повернення позивачу забезпечення виконання Договору у розмірі 442 500,00 грн. та відповідачем не додано до матеріалів справи.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вимоги позивача про стягнення забезпечення виконання Договору у розмірі 442 500,00 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.
Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 3 540,00 грн.
У відповідності до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Судом першої інстанції та апеляційної інстанції перевірено заявлених позивачем до стягнення інфляційних втрат, та встановлено, що стягненню з відповідача підлягають інфляційні втрати в розмірі 3 540,00 грн.
Як встановлено ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Матеріали справи не містять, а скаржником не надано жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення суму.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.
Крім того, позивач просив стягнути з відповідача витрати, пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 25 000,00 грн., щодо яких судом першої інстанції зроблено наступні висновки.
Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Як передбачено ч. 1 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 126 ГПК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.
Отже, на підтвердження фактичного здійснення учасником справи судових витрат на професійну правничу допомогу суду має бути надано належні фінансові документи, що свідчать про перерахування цією особою коштів адвокату за надані послуги на підставі договору про надання правової допомоги.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 31.01.2019 у справі № 19/64/2012/5003, від 05.01.2019 у справі № 906/194/18, від 19.02.2019 у справі № 917/1071/18.
Позивачем, на підтвердження понесення витрат на правову допомогу, надано Договір про надання правничої допомоги №2308/19-1 від 23.08.2019, укладений між позивачем та адвокатом Адвокатським бюро Чорної Оксани, Додаток № 6 від 22.05.2020, та платіжне доручення № 243 від 02.06.2020 на суму 25 000,00 грн.
Як встановлено ч. 4 ст. 126 ГПК України, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Разом з тим, відповідно до частин 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспіврозмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Проте, відповідачем будь-яких заперечень щодо неспівмірності заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу не висловлено, у зв`язку з чим місцевий господарський суд дійшов до вірного висновку про задоволення вимог в цій частині.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.
Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.
Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".
Також, у рішенні у справі "Сутяжник проти Росії" від 23.07.2009 (№ 8269/02) ЄСПЛ зробив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки. Ухвалюючи рішення ЄСПЛ виходив з того, що, була відсутня соціальна потреба, яка б виправдовувала відступлення від принципу правової визначеності.
Таким чином, "правовий пуризм" на відміну від обставин "істотного та непереборного характеру" завжди призводить до порушення принципу правової визначеності; "правовий пуризм" - невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд; "правовий пуризм" може носити як добровільний характер й проявлятися в діяльності окремих посадових осіб, так і бути вимушеним через санкціонування державою, яка обмежує реалізацію дискреційних повноважень суб`єктів правозастосування, не допускаючи відступ від правових приписів.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2020 у справі №910/8221/20 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.
Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення.
З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2020 у справі №910/8221/20 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2020 у справі №910/8221/20 залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.
4. Матеріали справи № 910/8221/20 повернути до господарського суду першої інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.
Повний текст постанови складено та підписано 04.02.2021.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді М.Л. Яковлєв

А.І. Тищенко