ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2021 р. Справа№ 911/2532/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Євсікова О.О.

Владимиренко С.В.

за участю секретаря судового засідання: Костяк В.Д.

за участю представника(-ів): згідно протоколу судового засідання від 25.01.2021,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України",

на рішення Господарського суду Київської області від 21.08.2020, повний текст якого складено 28.08.2020

у справі №911/2532/18 (суддя Горбасенко П.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України"

до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Goiania Comercio E Servicos Internacionais LDA

про визнання правочинів недійсними, зобов`язання утриматись від дій та визнання зобов`язання припиненим,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

14.11.2018 Приватне акціонерне товариство "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі - відповідач) з вимогами про:

- визнання недійсними пунктів 4.1 та 4.3 договору про надання послуг аеронавігаційного обслуговування № 6/2-16 від 01 січня 2016 року, укладеного між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України та Приватним акціонерним товариством "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України";

- визнання недійсними пунктів 4.1 та 4.3. договору про надання послуг аеронавігаційного обслуговування № 6/2-18 від 01.01.2018, укладеного між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України та Приватним акціонерним товариством "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України";

- визнання припиненими зобов`язань Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" перед Державним підприємством обслуговування повітряного руху України в частині оплати послуг з аеронавігаційного обслуговування за серпень 2018 року (рахунок-фактура № 463 від 31.08.2018) в сумі 10 369 847,33 грн, які надані Державним підприємством обслуговування повітряного руху України на підставі договору про надання послуг аеронавігаційного обслуговування № 6/2-18 від 01.01.2018;

- зобов`язання Державного підприємства обслуговування повітряного руху України утримуватись від застосування у відносинах із Приватним акціонерним товариством "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" під час надання послуг з аеронавігаційного обслуговування неоднакових умов щодо строків (термінів) оплати рахунків-фактур за надані послуг з аеронавігаційного обслуговування, строків (термінів) оскарження рахунків-фактури за надані послуги з аеронавігаційного обслуговування та умов щодо надання послуг за умови попередньої оплати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що умови спірних договорів, якими встановлено розмір пені (п. 4.1 та п. 4.3.) значно більший ніж для нерезидентів, тому мають форму дискримінації з боку юридичних осіб, застосування яких заборонено нормами Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні".

Крім того, позивач стверджує, що за період з березня 2017 року по липень 2018 року включно на виконання спірних договорів відповідач нарахував, а позивач сплатив за порушення строків розрахунків, санкції на загальну суму 10 369 847,33 грн. Позивач вважає, що відповідач грошові кошти отримав незаконно, осільки окремі умови договорів є дискримінаційними.

У зв`язку із зазначеним, позивач звернувся до відповідача з заявою від 13.11.2018 № 01-18-385 про зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме: зобов`язання в частині оплати послуг з аеронавігаційного обслуговування за серпень 2018 року в сумі 10 369 847,33 грн (рахунок-фактура № 463 від 31.08.2018), які надані відповідачем на підставі договору про надання послуг аеронавігаційного обслуговування № 6/2-18 від 01.01.2018 в рахунок зобов`язань відповідача перед позивачем про повернення безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 10 369 847,33 грн. Таким чином, позивач вважає, що дані зобов`язання сторін спору є припиненими.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.08.2020 у справі №911/2532/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Судове рішення мотивовано необгрунтованістю та недоведеністю позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, 17.09.2020 Приватне акціонерне товариство "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 21.08.2020 у справі №911/2532/18 скасувати повністю та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зокрема, статті 13, 16, 202, 203, 215, 601, 602, 1212 Цивільного кодексу України, статті 202, 203 Господарського кодексу України.

На переконаня позивача, пункти 4.1 та 4.3 договорів містять дискримінаційні умови, в частині розміру пені, інших штрафних санкцій, терміну оплати послуг АНО, терміну письмового оскарження рахунку та розміру штрафних санкцій за порушення терміну оплати, є дискримінаційними, позаяк встановлюють значно більші санкції для позивача як резидента, порівняно з умовами, встановленими для нерезидентів, при аналогічному об`ємі послуг, що надає відповідач. Тому зазначені умови договорів є незаконними і підлягають визнанню недійсними, оскільки суперечать актам цивільного законодавства.

Також позивач наголосив, що в період з березня 2017 року по липень 2018 року включно на виконання спірних договорів він сплатив за порушення строків розрахунків, санкції на загальну суму 10 369 847,33 грн. Позивач вважає, що відповідач грошові кошти отримав незаконно, осільки окремі умови договорів є дискримінаційними. У зв`язку із зазначеним, позивач позивач звернувся до відповідача з заявою від 13.11.2018 №01-18-385 про зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме: зобов`язання в частині оплати послуг з аеронавігаційного обслуговування за серпень 2018 року в сумі 10 369 847,33 грн (рахунок-фактура № 463 від 31.08.2018), які надані відповідачем на підставі договору про надання послуг аеронавігаційного обслуговування № 6/2-18 від 01.01.2018 в рахунок зобов`язань відповідача перед позивачем про повернення безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 10 369 847,33 грн. Таким чином, позивач вважає, що дані зобов`язання сторін спору є припиненими.

Серед іншого, позивач посилаючись на положення ст. 13 ЦК України наполягав на тому, що обраний ним спосіб захисту порушеного права в частині вимоги про зобов`язання МАУ утриматися від застосування у відносинах з МАУ дискримінаційних умов надання послуг з АНО ПС є законним та відповідає положенням діючого законодавства. Тому висновок суду про неможливість захисту прав та інтересів МАУ в обраний позивачем спосіб є помилковим.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.09.2020, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Євсіков О.О., Попікова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.09.2020 . відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" на рішення Господарського суду Київської області від 21.08.2020 у справі №911/2532/18. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 09.11.2020 о 14:20 год. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 04.11.2020. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 04.11.2020. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання є необов`язковою. З урахуванням епідеміологічної ситуації в України, сторони можуть подати до суду заяви про розгляд справи за їхньої відсутності.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2020 повідомлено учасників справи про відкладення розгляду апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" на рішення Господарського суду Київської області від 21.08.2020 у справі №911/2532/18 на 30.11.2020 о 15 год. 40 хв.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 оголошено перерву в судовому засіданні за розглядом апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" на рішення Господарського суду Київської області від 21.08.2020 у справі №911/2532/18 на 14.12.2020 на 16:20 год.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/5258/20 від 14.12.2020, у зв`язку з перебуванням судді Попікової О.В., яка входить до складу колегії суддів, у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №911/2532/18.

Згідно Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2020, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Євсіков О.О., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2020 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" на рішення Господарського суду Київської області від 21.08.2020 у справі №911/2532/18 прийнято до провадження у визначеному складі колегії суддів: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді Євсіков О.О., Владимиренко С.В. Розгляд справи постановлено здійснювати в раніше призначеному судовому засіданні 14.12.2020 о 16:20 год.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2020, з урахуванням ухвали Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2020 про виправлення описки, повідомлено учасників справи про відкладення розгляду апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" на рішення Господарського суду Київської області від 21.08.2020 у справі №911/2532/18 на 25.01.2021 о 16 год. 20 хв.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просило скаргу відхилити та оскаржене судове рішення залишити без змін, як правильне та обґрунтоване.

У судовому засіданні представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення залишити без змін, як таке, що прийнято у відповідності до вимог діючого законодавства.

Третя особа не скористалася своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 ГПК України та не надала суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Явка представників сторін.

В судове засідання від 25.01.2021 з`явилися представники позивача та відповідача.

Третя особа до судового засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання належним чином повідомлена у відповідності до ст. 120, 242 ГПК України, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, зокрема поштові повідомлення.

Беручи до уваги те, що суд апеляційної інстанції не визнавав участь учасників справи обов`язковою, учасники належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, а також з метою дотримання принципу розумності строків розгляду справи, необхідності забезпечення захисту здоров`я учасників судового процесу і співробітників суду та з урахуванням рекомендацій уповноважених суб`єктів щодо запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з огляду на наявність достатніх у матеріалах справи доказів для вирішення даної справи, ураховуючи те, що від учасників справи не надходило будь-яких заяв чи клопотань, зокрема щодо відкладення розгляду справи, колегія суддів дійшла до висновку про можливість здійснення апеляційного перегляду оскарженого рішення за наявними матеріалами справи.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення присутніх представника позивача та відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржене рішення у даній справі скасувати частково, з прийняттям нового судового рішення в цій частині про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

01 січня 2016 року між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України (Виконавець) та Акціонерним товариством "Міжнародні авіалінії України" (Замовник) укладений договір № 6/2-16 про надання послуг з аеронавігаційного обслуговування, відповідно до умов якого замовник замовляє і зобов`язується оплатити, а виконавець у порядку та на умовах, визначених цим договором, бере зобов`язання надавати позивачу послуги з аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден.

Також, 01 січня 2018 року між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України (Виконавець) та Акціонерним товариством "Міжнародні авіалінії України" (Замовник) укладений договір № 6/2-18 про надання послуг з аеронавігаційного обслуговування, відповідно до умов якого замовник замовляє і зобов`язується оплатити, а виконавець у порядку та на умовах, визначених цим договором, бере зобов`язання надавати позивачу послуги з аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден.

Відповідно до п. 3.1 обох договорів розмір плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування (на маршруті, на підході та в районі аеродрому) визначено чинним законодавством України та публікується в АІР України, яка додатково включає також плату за послуги згідно з п. 2.1.2 договору.

Згідно п. 3.4., 3.5. договорів нарахування виконавцем плати за аеронавігаційне обслуговування здійснюється щомісяця.

На підставі реєстру виконаних польотів (Додаток № 4) виконавець складає акт здачі-приймання наданих аеронавігаційних послуг (Додаток № 5) в двох екземплярах.

Відповідно до п. 3.6. договорів виконавець надсилає рекомендованим листом на поштову адресу замовника, вказану у розділі 9, два примірники акта здачі-приймання наданих аеронавігаційних послуг, підписані зі свого боку, реєстр виконаних польотів до нього та виставлені рахунки-фактури на оплату за надані послуги за аеронавігаційне обслуговування внутрішніх та міжнародних рейсів (Додаток 6 та 7), рахунки на пеню, інфляційні процеси та проценти річні.

Замовник зобов`язаний протягом 10 робочих днів, починаючи від дня отримання, підписати акт і надіслати його виконавцю або подати письмове оскарження (претензію) щодо отриманих послуг. У разі, якщо протягом зазначеного строку виконавець не отримає підписаний замовником акт або письмове оскарження (претензію) щодо наданих послуг, послуги вважаються прийнятими замовником у повному обсязі та є підставою для взаємних розрахунків між замовником і виконавцем (п. 3.7. договорів).

Згідно п. 3.8. договорів строк, у межах якого має бути сплачений рахунок-фактура, становить 10 робочих днів, починаючи від дня отримання його замовником. У разі отримання рахунку-фактури на оплату у неробочий день перебіг зазначеного строку починається з першого робочого дня.

Пунктом 3.12. договорів встановлено, що у разі несплати замовником рахунку у зазначені в договорі строки або за наявності випадків, передбачених у пункті 5.3. договору (ліквідації, реорганізації, зміни правового статусу), аеронавігаційне обслуговування може надаватися замовнику за умови попередньої оплати.

Відповідно до п. 4.1. договорів за будь-який несплачений у визначений строк рахунок-фактуру до 30 календарних днів (включно), починаючи з дня наступного за останнім днем встановленого п. 3.8. договору, замовник сплачує виконавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення. За кожен несплачений рахунок-фактуру у строк понад 30 календарних днів, починаючи з дня наступного за останній днем встановленого п. 3.8. договору, замовник сплачує виконавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення.

Згідно п. 4.3. договорів замовник у разі прострочення виконання грошового зобов`язання до 30 календарних днів (включно), зобов`язане сплатити суму боргу на користь виконавця з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні проценти) за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, починаючи з дня наступного за останнім днем, встановленого п. 3.8. договору десятиденного строку. Замовник, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання понад 30 календарних днів, зобов`язаний сплатити суму боргу на користь виконавця з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні проценти) за весь час прострочення, а також понад 10 % річних від простроченої суми, починаючи з дня наступного за останнім днем, встановленого п. 3.8. договору десятиденного строку.

ПрАТ "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" є суб`єктом авіаційної діяльності та виконує повітряні перевезення пасажирів, багажу, вантажу та пошти, в тому числі у повітряному просторі України. Державне підприємство обслуговування повітряного руху України є монополістом на ринку по наданню послуг з аеронавігаційного обслуговування. Позивач є споживачем послуг аеронавігаційного обслуговування, які надає відповідач.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказав, що окремі пункти договорів, які визначають умови споживання послуг аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, які відповідача встановив для позивача, є менш сприятливими, ніж для споживачів-нерезидентів, тому на думку позивача є дискримінаційним по відношенню до нього.

Отже, на переконаня позивача, пункти 4.1 та 4.3 договорів містять дискримінаційні умови, тому є незаконними і підлягають визнанню недійсними, оскільки суперечать актам цивільного законодавства.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір (його частина) може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 ЦК України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) (його частини) необхідно встановити, що правочин (його частина) не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При цьому, зміст правочину відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Крім того, за приписами ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї зі сторін або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю чи в частині.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору в частині, зобов`язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. В свою чергу обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами, зокрема, про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Так, в обґрунтування позову в частині вимог про визнання недійсними окремих пунктів договору товариство звертає увагу на те, що відповідач протягом попередніх років у відносинах з МАУ застосовував дискримінаційні умови щодо визначеного п.п. 4.1, 4.3 договорів розміру пені, інших штрафних санкцій, терміну оплати послуг АНО, терміну письмового оскарження рахунку та розміру штрафних санкцій за порушення терміну оплати. Позивач наполягає, що умови договорів у зазначеній частині є дискримінаційними, позаяк встановлюють значно більші санкції для позивача як резидента, порівняно з умовами, встановленими для нерезидентів, при аналогічному об`ємі послуг, що надає відповідач.

За змістом ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з укладенням договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто, в силу припису ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно п. 16 ч. 1 ст. 1 Повітряного кодексу аеронавігаційне обслуговування - обслуговування, яке здійснюється провайдерами аеронавігаційного обслуговування на всіх етапах польоту повітряних суден, що включає організацію повітряного руху, зв`язок, навігацію, спостереження (радіотехнічне забезпечення), пошук і рятування, метеорологічне обслуговування та надання аеронавігаційної інформації.

Відповідно до частини першої статті 36 Повітряного кодексу України (далі-ПК України) аеронавігаційне обслуговування польотів повітряних суден (на маршруті, на підході та в районі аеродрому) здійснюється провайдерами аеронавігаційного обслуговування на платній основі.

Відповідно до інформації розміщеної на офіційному сайті Антимонопольного комітету України за посиланням http://www.amc.gov.ua/amku/control/main/uk/index Державне підприємство обслуговування повітряного руху України є суб`єктом природних монополій на загальнодержавному ринку послуг по наданню послуг з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, надає послуги всім авіаперевізникам, які здійснюють польоти в повітряному просторі України, в тому числі резидентам і нерезидентам. (надалі - Украерорух)

Суд зазначає, що Державне підприємство обслуговування повітряного руху України є провайдером аеронавігаційного обслуговування, яке, зокрема, надає послуги з аеронавігаційного обслуговування (далі - АНО) польотів повітряних суден (далі - ПС) у повітряному просторі України на всіх етапах польоту.

Приватне акціонерне товариство "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" є суб`єктом авіаційної діяльності та здійснює діяльність в сфері повітряних перевезень пасажирів та вантажу та є споживачем послуг з АНО польотів ПС, які надаються Державним підприємством обслуговування повітряного руху України.

Згідно з частиною другою статті 36 ПК України розмір одиничних ставок плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден (на маршруті, на підході та в районі аеродрому) встановлюється однаковим для всіх користувачів повітряного простору України і визначається відповідно до законодавства України, стандартів та рекомендованої практики Міжнародної організації цивільної авіації (далі - ІСАО) і документів Євроконтролю.

Плата за послуги з аеронавігаційного обслуговування (на маршруті, на підході та в районі аеродрому) справляється Євроконтролем та/або провайдером (провайдерами) аеронавігаційного обслуговування відповідно до міжнародних договорів та законодавства України. Порядок розрахунку розміру зазначеної плати, порядок її внесення та звільнення від сплати визначається відповідно до законодавства України та зобов`язань України за міжнародними договорами України (ч. 3 ст. 36 ПК України).

Так, частиною п`ятою статті 36 ПК України передбачено, що плата за послуги з аеронавігаційного обслуговування на маршруті використовується провайдером (провайдерами) аеронавігаційного обслуговування для покриття витрат на надання таких послуг у порядку, визначеному законодавством України, стандартами та рекомендованою практикою Міжнародної організації цивільної авіації і документами Євроконтролю, а також для сплати членських внесків України до Євроконтролю. За рахунок плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування на маршруті компенсуються витрати Євроконтролю на експлуатацію системи плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування на маршруті.

Відповідно до частини шостої статті 36 ПК України плата за послуги з аеронавігаційного обслуговування на підході та в районі аеродрому використовується провайдером (провайдерами) аеронавігаційного обслуговування для покриття витрат на забезпечення цього обслуговування. За рахунок плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування на підході та в районі аеродрому компенсуються витрати Євроконтролю на справляння цієї плати.

Відповідно до частини 1 статті 37 ПК України, визначено, що порядок обслуговування аеронавігаційною інформацією/даними здійснюється згідно з авіаційними правилами України відповідно до стандартів і рекомендованої практики Міжнародної організації цивільної авіації та вимог Євроконтролю.

Крім того, відповідно до положень нормативних документів Міжнародної організації цивільної авіації («Політика ІСАО стосовно аеропортових зборів та зборів за аеронавігаційне обслуговування», Doc 9161 «Керівництво ICAO щодо економічних аспектів аеронавігаційного обслуговування»), а також документів Європейської організації з безпеки аеронавігації («Принципи визначення вартісної основи для маршрутних зборів та обчислення одиничних ставок», введений в дію на території України наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 25.11.2009 №1209 «Про застосування в цивільній авіації України документа Євроконтролю N 07.60.01» та «Умови застосування системи маршрутних зборів та умови оплати», введений в дію на території України наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 25.11.2009 №1210 «Про застосування в цивільній авіації України документа Євроконтролю N 07.60.02») та зазначених вище положень Повітряного Кодексу України, ставки плати за аеронавігаційне обслуговування (на маршруті; на підході та в районі аеродрому) розраховуються на основі планової національної бази витрат, до складу якої входять бази витрат різних суб`єктів задіяних в процесі надання послуг з організації повітряного руху, а саме національні наглядові органи (Міністерства, авіаційні служби), провайдери аеронавігаційного обслуговування, провайдери метеорологічної та аеронавігаційної інформації, а також провайдери послуг з пошуку та рятування та інше.

Пунктом 2 додатку до Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.1996 № 1548, з наступними змінами та доповненнями, визначачено, що ставки плати в іноземній валюті за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден у повітряному просторі України встановлюються Мінінфраструктури за погодженням з Мінекономрозвитку.

На виконання повноважень із встановлення ставок плати за послуги з АНО, Міністерством транспорту та зв`язку України було прийнято наказ від 15.09.2010 №669, яким затверджено Ставки плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден у повітряному просторі України.

Ці Сатвки також діяли на момент укладення оспорених правочинів в частині.

Разом з тим, Наказом від 04.06.2019 № 415 Міністерство інфраструктури України визнано таким, що втратив чинність Наказ Міністерства транспорту та зв`язку України від 15.09.2010 № 669, та затвердило нові Ставки плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден у повітряному просторі України. Наказ Мінінфраструктури від 04.06.2019 № 415 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10 липня 2019 року за № 761/33732 та він набув чинності 12 липня 2019 року.

Тобто, згідно до норм міжнародного законодавства обов`язок щодо формування розміру плати за аеронавігаційне обслуговування та встановлення тарифів покладається на національні наглядові та регулюючі органи (в Україні ці функції виконує Міністерство інфраструктури України та Державна авіаційна служба України), а не на провайдерів аеронавігаційного обслуговування, яким є відповідач у цій справі.

Згідно пп. 3 п. 4 Розділу 3 Авіаційних правил України "Обслуговування/управління аеронавігаційною інформацією", затверджених Наказом Державної авіаційної служби України від 11.04.2016 № 258 (далі - Авіаційні правила, чинні на момент виникнення спірних правовідносин), провайдер аеронавігаційного обслуговування повинен публікувати умови доступу щодо видів обслуговування та мати формальний консультаційний процес з користувачами на регулярній основі як мінімум один раз на рік, поєднуючи індивідуальний та колективний підхід.

Інформація щодо розміру плати за аеронавігаційне обслуговування та порядку її внесення викладена в Збірнику аеронавігаційної інформації (далі - АІР).

Відповідно до п. 3 Авіаційних правил, АІР - видана або санкціонована державою публікація, що містить довготермінову аеронавігаційну інформацію, яка має важливе значення для аеронавігаційної інформації.

АІР ведеться службою аеронавігаційної інформації (далі - САІ), яка є повноважним органом з питань обслуговування аеронавігаційною інформацією в Україні. САІ входить до складу Украероруху та відповідає за збір та розповсюдження офіційної аеронавігаційної інформації, яка стосується всієї території й повітряного простору України, включаючи повітряний простір над районами відкритого моря й інші території - відповідно до регіональних угод. Завданням САІ є своєчасне забезпечення користувачів достовірною й точної інформацією, необхідною для підготовки і виконання польотів, з метою забезпечення необхідного рівня безпеки, регулярності й ефективності.

Норми GEN 4.2.4 AIP видаються у відповідності до вимог міжнародного законодавства.

АІР, в частині розміру плати за АНО та порядку її внесення, є загальнодоступним документом та розміщується в мережі Інтернет за посиланням - http://www.aisukraine.net/current/GEN_4.2.pdf.

Відповідно до Gen 4.2.4 АІР "Вартісна основа для стягнення плати за аеронавігацівйнеобслуговування та умови звільнення" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що:

1) виставлення рахунків та стягнення плати за аеронавігаційне обслуговування здійснюється Украерорухом відповідно до законодавства України, норма ІСАО та правил ЄВРОКОНТРОЛЮ. Поданням заявки на виконання польотів в FIR (Flight Information Region - район польотної інформації) України користувач автоматично приймає процедури виставлення та стягнення плати за аеронавігаційне обслуговування, які діють в Україні. За польоті, які виконуються в FIR України з 01.08.2014, Украерорух виставляє рахунки та стягує плату за аеронавігаційне обслуговування з ACFT (Aircraft-повітряне судно) всіх авіакомпаній самостійно.

2) Ставки та порядок розрахунку плати встановлюються такими, які діяли на день виконання польоту.

3) Дата, до якої має бути здійснена оплата, вказується в рахунку. Термін оплати: 30 календарних днів для нерезидентів України при оплаті в євро; 10 робочих днів для резидентів України при оплаті в національній валюті України.

4) Термін письмового оскарження виставленого рахунку складає: 60 днів з дня виставлення рахунку для нерезидентів України; 30 днів з дня виставлення рахунку для резидентів України.

5) Будь-яка претензія користувача не дає йому права зменшувати суму відповідного рахунку без офіційної на те згоди Украероруху.

6) За будь-який несплачений у встановлений термін рахунок нараховується пеня у розмірі 13 % річних від суми заборгованості. При розрахунках у національній валюті України пеня сплачується відповідно до діючого законодавства України.

7) До боржників, які не сплатили необхідну суму у встановлений термін, будуть вживатися заходи щодо відшкодування боргу включаючи призупинення аеронавігаційного обслуговування відповідно до законодавства України.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач наполягає, що протягом попередніх років у відносинах з МАУ, відповідач застосовував дискримінаційні умови щодо терміну оплати послуг АНО, терміну письмового оскарження рахунку та, як наслідок розміру штрафних санкцій за порушення терміну оплати.

Зокрема, позивач зазначає, що АІР станом на момент укладення оспорених договорів, містило такі умови надання послуг аеронавігаційного обслуговування повітряних суден:

1) термін оплати послуг аеронавігаційного обслуговування повітряних суден для нерезидентів становить 30 календарних днів, тоді як для позивача - 10 робочих днів (п. 3.8. договорів).

2) термін письмового оскарження рахунку нерезидентами складає 60 днів, тоді як для позивача - 10 робочих днів від дня отримання рахунку (п. 3.7. договорів).

3) за будь-який несплачений у встановлений термін рахунок нараховується пеня у розмірі 13 % річних від суми заборгованості, для позивача розмір пені, встановлений п. 4.1. та п. 4.3. договорів значно перевищує 13 % річних. За наявності підстав для застосування пені, для нерезидентів вона нараховується після спливу 30 календарних днів, для позивача - після 10 робочих днів.

Позивач також посилається на те, що на відміну від загальних умов надання послуг, опублікованих в АІР, Украерорух, у відносинах з МАУ, може в односторонньому порядку змінювати умови оплати послуг аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, зокрема надавати їх за умови попередньої оплати (п. 3.12. договорів). АІР не містить інформації про застосування таких самих умов для нерезидентів чи резидентів.

Застосування відповідачем у відносинах з позивачем дискримінаційних умов щодо строків оскарження рахунків підтверджується рахунками -фактурами в яких вказано строк для їх оплати - 10 робочих днів. Момент з якого починають застосовуватись санкції за порушення таких дискримінаційних строків оплати рахунків та розмір санкцій, які нараховуються відповідачем за порушення таких строків також підтверджуються рахунками відповідача.

Застосування відповідачем у відносинах з позивачем дискримінаційних умов щодо строків оскарження рахунків підтверджується актами здачі-приймання аеронавігаційного обслуговування, в яких вказано строк оскарження - 10 днів.

Як було зазначено, згідно з частиною другою статті 36 ПК України розмір одиничних ставок плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден (на маршруті, на підході та в районі аеродрому) встановлюється однаковим для всіх користувачів повітряного простору України і визначається відповідно до законодавства України, стандартів та рекомендованої практики Міжнародної організації цивільної авіації (далі - ІСАО) і документів Євроконтролю.

Відтак, при визначенні плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування застосуванню підлягають документи Міжнародної організації цивільної авіації (далі - ІСАО) і документи Євроконтролю.

Так, Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України №1210 від 25.11.2009 «Про застосування в цивільній авіації України документа Євроконтролю N 07.60.02», та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 4 лютого 2010 р. за N 131/17426, відповідно до статті 11 Повітряного кодексу України та з метою приведення нормативно-правових актів України у відповідність до законодавства Європейського Союзу та документів Європейської організації з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) наказано застосовувати в цивільній авіації України документ Євроконтролю N 07.60.02 "Умови застосування системи маршрутних зборів та умови оплати", схвалений Рішенням розширеної Комісії Євроконтролю від 18.09.2007 N 99, який набрав чинності з 01.10.2007. Додатком 2 якого визначено умови оплати.

Відповідно до п. 4.1. договорів за будь-який несплачений у визначений строк рахунок-фактуру до 30 календарних днів (включно), починаючи з дня наступного за останнім днем встановленого п. 3.8. договору, замовник сплачує виконавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення. За кожен несплачений рахунок-фактуру у строк понад 30 календарних днів, починаючи з дня наступного за останній днем встановленого п. 3.8. договору, замовник сплачує виконавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення.

Згідно п. 4.3. договорів замовник у разі прострочення виконання грошового зобов`язання до 30 календарних днів (включно), зобов`язане сплатити суму боргу на користь виконавця з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні проценти) за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, починаючи з дня наступного за останнім днем, встановленого п. 3.8. договору десятиденного строку. Замовник, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання понад 30 календарних днів, зобов`язаний сплатити суму боргу на користь виконавця з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні проценти) за весь час прострочення, а також понад 10 % річних від простроченої суми, починаючи з дня наступного за останнім днем, встановленого п. 3.8. договору десятиденного строку.

Колегія суддів, враховуючи положення чинного законодавства, аналізуючи названі умови договору, зазначає, що п.п. 4.1 договорів суперечать п. 6 GEN 4.2.4 Збірника аеронавігаційної інформації України (витяг з АІР в редакції на момент вчинення оспорених договорів), яким визначено, що за будь - який несплачений у встановлений термін рахунок нараховується пеня у розмірі 13% річних від суми заборгованості. При розрахунку у національній валюті України сплачується пеня відповідно до діючого законодавства України.

Тобто, п. 6 GEN 4.2.4 Збірника аеронавігаційної інформації України (витяг з АІР), виходячи з його змісту, є загальноприйнятним для резидентів та нерезидентів України і не містить вимог та особливих умов щодо розмежування суб`єктів за ознакою резиденства, на відміну від п. 3, 4 GEN 4.2.4. Відповідачем не надано суду доказів чи будь-якого нормативно-правового акту щодо порядку визначення розміру пені для позивача у розмірі іншому ніж установлено п. 6 GEN 4.2.4 АІР.

В контексті зазаченого, також заслуговують на увагу твердження позивача, що за будь-який несплачений у встановлений термін рахунок для неризедентів нараховується пеня у розмірі 13% річних від суми заборгованості, для позивача, який є резидентом, розмір пені, встановлений п. 4.1. договорів значно перевищує 13% річних. З цього приводу, суд відзначає, що за умови встановлення у п. 6 GEN 4.2.4 Збірника аеронавігаційної інформації України (витяг з АІР) розмір пені у вигляді 13% річних від суми заборгованості, то такий розмір мав би бути однаковим для усіх суб`єктів авіаційної діяльності.

Матеріали справи свідчать, що встановлення для позивача пені у розмірі вищому, ніж іншим суб`єктам авіаційної діяльності, та встановлення інших додаткових санкцій, які не передбачені GEN 4.2.4 АІР, призвела до створення позивачу нерівних умов у конкуренції порівняно з ними, оскільки такі дії сприяють збільшенню витрат, пов`язаних зі сплатою за надані послуги, при наданні одного комплексу послуг всім суб`єктам авіаційної діяльності не залежно від ознак резиденства.

Що стосується положень п. 4.3. договорів, суд апеляційної інстанції зауважує, що як п. 6 GEN 4.2.4 Збірника аеронавігаційної інформації України (витяг з АІР), так і інші положення GEN 4.2.4 не містять умов щодо правових підстав нарахування 3 % річних від простроченої суми, боргу на користь виконавця з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні проценти) за весь час прострочення, а також понад 10 % річних від простроченої суми. Між тим, такий вид санкцій для нерезидентів взагалі не передбачено.

Крім того, пунктами 4.1 та 4.3 договорів в частині визначення настання строку сплати відповідних санкцій має місце відсилання на п. 3.8 договорів, у яких визначено, що строк, у межах якого має бути сплачений рахунок -фактура, становить 10 робочих днів, починаючи від дня отримання його замовником.

Колегія суддів в цій частині приймає аргументи позивача щодо застосування дискримінаційних термінів настання оплати та звертає увагу на те, що за наявності підстав для застосування санкцій визначених п.п.4.1 та 4.3 договорів, для нерезидентів пеня та інші санкції нараховуються після спливу 30 календарних днів, а для позивача - після 10 робочих днів, при аналогічному об`ємі послуг, що надає відповідач.

До того ж, що стосується встановлених п. 3.7 договорів строків оскарження виставлених рахунків вбачається, що договором визначено таке право позивача протягом 10 робочих днів, що суперечить п. 4 GEN 4.2.4, якими встановлено, що термін письмового оскарження рахунку складає для резидентів України 30 (тридцять) днів з дня виставлення рахунку і для нерезидентів - 60 (шістдесят) днів.

Таким чином, у спірному питанні позивача поставлено у залежність не від верховенства права, а від суб`єктивних чинників, пов`язаних з особою відповідача, який є монополістом на загальнодержавному ринку послуг по наданню послуг з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, волі посадових осіб, яка з огляду на викладені положення законодавства не може бути абсолютною.

З урахуванням вищевикладеного, господарський суд приходить до висновку, що такі дії, як встановлення різного виду та розміру санкцій, які суперечать GEN 4.2.4 АІР, в тому числі, виокремлюючи суб`єктів господарювання авіаційної діяльності за ознакою резидентвсва, а саме встановлення для резидентів більшого розміру та видів санкцій, ніж для нерезидентів, суперечать нормам конкурентного законодавства, так як створюють суб`єктам господарювання авіаційної діяльності нерівні умови діяльності порівняно з конкурентами, які діють на ринку.

Отже, позивачу, якому було встановлено значно більший розмір пені та встановлені додаткові санкції у вигляді нарахування 3 % річних від простроченої суми, боргу на користь виконавця з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні проценти) за весь час прострочення, а також понад 10 % річних від простроченої суми, створювались дискримінаційні умови господарської діяльності у порівнянні з іншими суб`єктами господарювання, в тому числі нерезидентами, яким встановлено розмір санкцій, що є значно меншими за розміром, а такі санкції як 3% річних, інфляційні втрати 10 % річних від простроченої суми взагалі не встановлені.

Посилання відповідача на те, що санкції визначено у відповідності до умов GEN 4.2.4 АІР в редакції на час виникнення спірних правовідносин, відхиляються колегією суддів, так як спростовуються самими положеннями GEN 4.2.4 АІР, та не спростовують доводів позивача щодо створення йому нерівних умов діяльності порівняно з іншими суб`єктами господарювання авіаційної діяльності, які діють на ринку.

Поряд з цим, доцільно звернути увагу на те, що відповідач починаючи з 2019 року припинив практику встановлення дискримінаційних санкцій за порушення строків оплати послуг за ознакою їх резидентності.

Позивач зазначив, а відповідач не спростував, що проекти договорів про надання послуг на аеронавігаційне обслуговування повітряних суден на 2019 та 2020 роки, які відповідач пропонував укласти позивачу, також містили умови щодо санкцій за порушення строків оплати наданих послуг, розміри яких є аналогічними з санкціями, що застосовуються для нерезидентів.

Крім того, відповідно до п. 6. GEN 4.2.4 Збірника аеронавігаційної інформації України (витяг з АІР) в редакції від 2019 року вбачається, що «За будь який несплачений у встановлений термін рахунок та простроченні оплати до 30 календарних днів включно нараховується пеня у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, за кожен календарний день прострочення від простроченої суми. При простроченні оплати більше ніж на 30 календарних днів нараховується пеня у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, за кожен календарний день прострочення та 3 (три) проценти річних від простроченої суми».

Таким чином, згідно АІР, редакція якого застосовується з листопада 2019 року, розмір санкцій за порушення строків оплати послуг з аеронавігаційного обслуговування є однаковим для резидентів та нерезидентів. Крім того, п. 6. GEN 4.2.4 Збірника аеронавігаційної інформації України (витяг з АІР), окрім пені, у розмірі облікової ставки Національного банку Країни, було також встановлено відповідальність у вигляді 3 % річних від простроченої суми. Зазначене свідчить про те, що резидентів та нерезидентів, які користуються послугами з аеронавігаційного обслуговування було поставлені в рівні умови щодо розміру та виду санкцій.

10.08.1992 року Україна приєдналася до Конвенції про міжнародну цивільну авіацію 1944 р., що набула чинності для України 09 вересня 1992 року та є частиною національного законодавства України в силу положень статті 9 Конституції України.

Суд також зазначає, що п. 4.1. та п. 4.3. оспорених договорів суперечать вимогам статті 15 "Аеропортові і подібні їм збори" Конвенції ІСАО "Про міжнародну цивільну авіацію 1944 р.", у якій визначено, що кожен аеропорт у Договірній державі, відкритий для громадського користування її національними повітряними суднами, відкритий також, з урахуванням положень Статті 68, на однакових умовах для повітряних суден усіх інших Договірних держав. Такі самі однакові умови застосовуються при користуванні повітряними суднами кожної Договірної держави всіма аеронавігаційними засобами, включаючи радіо - і метеорологічне забезпечення, які можуть бути надані для суспільного користування з метою забезпечення безпеки та оперативності аеронавігації.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про природні монополії" суб`єкти природних монополій зобов`язані: дотримуватися встановленого порядку ціноутворення, стандартів і показників безпеки та якості товару, а також інших умов та правил здійснення підприємницької діяльності, визначених у ліцензіях на здійснення підприємницької діяльності у сферах природних монополій та на суміжних ринках; вести окремий бухгалтерський облік за кожним видом діяльності, що підлягає ліцензуванню; надавати органам, які регулюють їх діяльність, документи та інформацію, необхідні для виконання цими органами своїх повноважень, в обсягах та у строки, встановлені відповідними органами; оприлюднювати і надавати інформацію за запитами відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації".

За змістом статті 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" непряма дискримінація (яка, є однією з форм дискримінації у розумінні статті 5 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні") - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Статтею 6 вказаного Закону форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

В силу ст. 4 цього Закону його дія поширюється на відносини між юридичними особами публічного та приватного права, місцезнаходження яких зареєстровано на території України, а також фізичними особами, які перебувають на території України.

Відповідно до ст. 31 Господарського кодексу України дискримінацією суб`єктів господарювання органами влади визнається, зокрема, надання окремим підприємцям податкових та інших пільг, які ставлять їх у привілейоване становище щодо інших суб`єктів господарювання, що призводить до монополізації ринку певного товару.

Дискримінація суб`єктів господарювання не допускається (ч.2 ст. 31 Господарського кодексу України).

Визначаючи розмір пені, а також додаткові штрафні санкції, для позивача у справі, відповідач, як суб`єкт природних монополій на загальнодержавному ринку послуг по наданню послуг з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, який надає послуги всім авіаперевізникам, які здійснюють польоти в повітряному просторі України, в тому числі резидентам і нерезидентам, маючи дискреційні повноваження щодо цього, повинен керуватися, в першу чергу, приписами статті 19 Конституції України, згідно з якою органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За статтею 8 Основного Закону України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Одними із ключових елементів верховенства права (правовладдя) в демократичній країні є законність, правова визначеність та заборона свавілля.

Тому, дії відповідача, як органу державної влади, який є монополістом послуг у сферві аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, повинні бути не лише законними (вчиненими відповідно до повноважень та чинного законодавства), а й передбачуваними (прогнозованими), справедливими, оскільки цивільне законодавство, яке регулює його діяльність й визначає повноваження, в основі своїй ґрунтується на засадах: неприпустимості свавільного позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; справедливості, добросовісності та розумності тощо (стаття 3 ЦК України).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Відповідно до положень частини 2 статті 25 ГК України органам державної влади і органам місцевого самоврядування, що регулюють відносини у сфері господарювання, забороняється приймати акти або вчиняти дії, що визначають привілейоване становище суб`єктів господарювання тієї чи іншої форми власності, або ставлять у нерівне становище окремі категорії суб`єктів господарювання чи іншим способом порушують правила конкуренції. У разі порушення цієї вимоги органи державної влади, до повноважень яких належить контроль та нагляд за додержанням антимонопольно-конкурентного законодавства, а також суб`єкти господарювання можуть оспорювати такі акти в установленому законом порядку.

Відтак, допускаючи занадто широке й довільне розуміння (тлумачення) дискреції у питанні визначення розміру пені та встановлення інших додаткових санкцій при укладенні п.п.4.1, 4.3 договорів, в тому числі для, позивача як для резидента та інших значно кращих умов для нерезидентів, відповідач не врахував допустимих законних меж своїх повноважень та об`єктивних й розумних критеріїв для убезпечення позивача від свавілля, несправедливості, нерівного становища.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

У пунктах 127, 128 рішення Європейського суду з прав людини від 14.06.2007 у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» Суд нагадав, що "закон" має бути сформульовано з достатнім ступенем передбачуваності, щоб надати громадянину можливість в розумній, залежно від обставин, мірі передбачити наслідки певної дії (див., наприклад, Rekvenyi v. Hungary [GC], no. 25390/94, paragraphs 34, ECHR 1999-III; and Ukrainian Media Group v. Ukraine, no. 72713/01, paragraph 48, 29 March 2005). Ступінь передбачуваності в значній мірі залежить від змісту акту, який розглядається, сфери, яку він має охопити, та кількості та статусу тих, кому його адресовано (див., Groppera Radio AG and Others v. Switzerlend, judgment of 28 March 1990, A no. 173, p. 26 paragraph 68).

До того ж, в національному праві має бути засіб юридичного захисту від свавільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Визначення дискреційних повноважень, якими наділені органи державної влади в сфері основоположних прав, у спосіб, що фактично робить ці повноваження необмеженими, суперечило б принципу верховенства права. Відповідно, закон має чітко визначати межі повноважень компетентних органів та чітко визначати спосіб їх здійснення, беручи до уваги легітимну мету засобу, який розглядається, щоб гарантувати особі адекватний захист від свавільного втручання (див., серед інших рішень, Amann v. Switzerland [GC], no. 27798/95, ECHR 2000-II, paragraphs 55 and 56; Rotari v. Romania [GC], no 28341/95, ECHR 2000-V, paragraphs 55-63).

Головним нормативним актом в сучасній європейській системі захисту прав є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, стаття 14 якої забороняє дискримінацію.

Дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (див. mutatis mutandis пункт 48 рішення ЄСПЛ від 7 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України»).

Водночас суд зазначає, що помилковим буде й уніфікація підходу без урахування заслуговуючих на увагу обставин, інтересів господарюючих суб`єктів. У цьому сенсі важливою стосовно тлумачення дискримінації видається справа Тлимменос (Thlimmenos) проти Греції», де зазначено «…Право на захист від дискримінації порушено під час застосування однакового підходу до осіб, які перебувають у різних ситуаціях, за умови, що таке поводження не виправдане об`єктивною чи розумною метою…».

Отже, суд вказує на наявність дискримінації не лише тоді, коли до осіб, що знаходяться в аналогічних ситуаціях, необґрунтовано ставляться по різному, але й у випадку однакового поводження з особами, ситуації яких відрізняються.

За змістом статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном».

Основна мета статті 1 Першого Протоколу - це захист особи від свавільного втручання з боку держави в її право на мирне володіння своїм майном. Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в Конвенції.

Дотримання цього загального обов`язку може включати виконання позитивних зобов`язань, що випливають з необхідності забезпечення ефективного здійснення прав, гарантованих Конвенцією. У контексті статті 1 Першого Протоколу ці позитивні зобов`язання можуть вимагати від держави вжити заходів, необхідних для захисту права власності.

Аналіз статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод дозволяє визначити критерії втручання у право на мирне володіння майном: держава гарантує кожному право на мирне володіння своїм майном, а будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним; втручання у право власності на мирне володіння майном повинно обґрунтовуватися суспільним інтересом (тобто, переслідувати легітимну мету); держава має право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів"; при втручанні у право на мирне володіння майном держава має забезпечувати справедливий баланс між необхідністю забезпечення безпеки та необхідністю захисту основоположних прав заявника.

У процесі розгляду численних справ, пов`язаних із застосуванням статті 14 Конвенції, Європейський суд з прав людини систематизував елементи, що утворюють дискримінацію, а саме:

1) мають бути встановлені факти, що свідчать про різне ставлення;

2) ця відмінність у ставленні не виправдана легітимною метою (суспільним інтересом), тобто відсутнє об`єктивне й розумне обґрунтування мети і результатів відповідного заходу;

3) відсутня розумна співмірність між засобами, що використовуються, і метою, що досягається (баланс інтересів).

У контексті викладеного під час розгляду справи відповідачем не надано суду належних, допустимих, достатніх та переконливих доказів на підтвердження того, що визначені в п.п. 4.1, 4.3 договорів санкції відповідають легітимній меті, а також балансу суспільного інтересу й приватного інтересу позивача.

Відповідачем не доведена об`єктивність та розумність підходу у визначенні позивачу пені у розмірі значно більшому ніж для нерезидентів, а також встановленні додаткових санкцій, для нього як для резидента, що, в свою чергу, суперечить GEN 4.2.4 АІР в редакції на час виникнення спірних правовідносин.

Різний підхід до вирішення цього питання, яке торкнулося безпосередньо позивача, за встановлених судом обставин, свідчить про допущену по відношенню до позивача дискримінацію.

Поряд з цим, суд також приймає до уваги і те, що відповідач починаючи з 2019 року припинив практику встановлення дискримінаційних санкцій за порушення строків оплати послуг за ознакою їх резидентності.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про визнання недійсними пунктів 4.1 та 4.3 договорів про надання послуг аеронавігаційного обслуговування № 6/2-16 від 01 січня 2016 року та договору про надання послуг аеронавігаційного обслуговування № 6/2-18 від 01.01.2018 є законними та обґрунтованими, а відтак підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги позивача про визнання припиненими зобов`язань Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" перед Державним підприємством обслуговування повітряного руху України в частині оплати послуг з аеронавігаційного обслуговування за серпень 2018 року (рахунок-фактура № 463 від 31.08.2018) в сумі 10 369 847,33 грн, які надані Державним підприємством обслуговування повітряного руху України на підставі договору про надання послуг аеронавігаційного обслуговування № 6/2-18 від 01.01.2018 суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Вимога про припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, обгрунтована позивачем статтями 1212 Цивільного кодексу України (Загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави), статтями 202, 203 Господарського кодексу України (Загальні умови припинення господарських зобов`язань; Припинення господарського зобов`язання виконанням або зарахуванням); статтею 601 Цивільного кодексу України (Припинення зобов`язання зарахуванням).

Колегія суддів, виходячи з аналізу наведених норм та встановлених обставин справи, вважає, що із зазначених правових підстав вимога позивача про визнання припиненими зобов`язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог задоволенню не підлягає, оскільки правові наслідки недійсності правочину визначено ч.2 ст. 216 Цивільного кодексу України, яка визначає порядок проведення реституції.

В той же час, в межах даного судового спору позовних вимог на підставі зазначеної норми - ч.2 ст. 216 Цивільного кодексу України не заявлено. Разом з тим, положення ст. 1212 Цивільного кодексу України, які зазначив позивач, не регулюють процедуру здійснення реституції, тому посилання на зазначену статтю є безпідставним.

Заявляючи про необхідність проведення зарахування зустрічних однорідних вимог з посиланням на ст.ст. 202, 203 ГК України та ст. 601 ЦК України, позивач зазначав, що протягом 2017-2018 років Украерорух застосував у відносинах з МАУ санкції за порушення строків оплати наданих послуг. При цьому, умови щодо строків оплати та розміру санкцій, встановлені в п.п. 4.1, 4.3 договорів є дискримінаційними та неоднаковими у порівняні із нерезидентами. За період з березня 2017 року по липень 2018 рік відповідач нарахував, а позивач сплатив санкції на загальну суму 10 369 847,33 грн. На переконання позивача, оскільки умови п.п. 4.1, 4.3 договорів є недійсними, то відповідач безпідставно отримав кошти у відповідній сумі та такі кошти підлягають поверненню.

13.11.2018 позивач звернувся до відповідача із листом №01-18-385 (т. 1 а.с.90), у якому заявив про зарахування зустрічних однорідних вимог відповідно до ст. 203 ГК України, а саме наполягав на здійсненні часткового зарахування грошового зобов`язання МАУ перед Украерорух в розмірі 10 369 847,33 грн за рахунком №463 від 31.08.2018, які сплачені МАУ. Підставою зарахування зустрічної однорідної вимоги МАУ вважало те, що умови договорів від 01.01.2016 №6/2-16, від 01.01.2018 №6/2-18, зокрема п.п. 4.1, 4.3 містять дискримінаційні умови в частині розміру пені, відстоків річних, інфляційних втрат та термінів оплати зазначених санкцій. При цьому, позивачем акцентовано увагу на тому, що для нерезидентів розмір пені та теміни здійснення оплати є значно меншими та вигіднішими. Відтак, з моменту отримання цієї заяви вказані грошові зобов`язання є припиненими.

Отже, посилаючись на положення ст.ст. 202, 203 Господарського кодексу України, ст. 601 Цивільного кодексу України, позивач вважає, що грошові зобов`язання МАУ перед Украерорух за рахунком №463 від 31.08.2018 на суму 10 369 847,33 грн є припиненими.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, відповідач у відповідності до статті 181 ГК, листом від 30.11.2018 № 1-25-5851 (т. 1 а.с. 203) надав відповідь на заяву позивача № 01-18-385 від 13.11.2018, яким заперечив визнання грошового зобов`язання на суму 10 369 847,33 грн. При цьому посилався на те, що в Украерорух відсутнє грошове зобов`язання перед МАУ в означеній сумі.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що статтями 202, 203 ГК України передбачено, що зобов`язання припиняється, зокрема, зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Отже, заява про зарахування зустрічних вимог є одностороннім правочином.

Відповідно до ст.601 ЦК України, зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними, тобто вони повинні бути однорідними у розумінні їх матеріального змісту, тобто мати однорідний предмет; 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством, за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми) здійснення відповідної заяви про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони, чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов`язань сторін в такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, які складають предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням

Отже, зарахування можливе при наявності таких умов: зустрічність вимог, тобто сторони беруть участь у двох зобов`язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов`язанні є боржником в іншому зобов`язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі), строк виконання яких настав.

Колегія суддів наголошує, що ще однією важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог - є безспірність вимог, які зараховуються, а саме - відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19 наголосив, що безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором.

Виходячи з аналізу зазначених положень діючого законодавства, а також із встановлених обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено наявності правових підстав здійснення зарахування за його заявою від 13.11.2018. Окрім того, позичем не доведено, що такі вимоги є безспірними. На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відмову у задоволенні цієї вимоги.

Що стосується вимоги позивача про зобов`язання Державного підприємства обслуговування повітряного руху України утримуватись від застосування у відносинах із ПрАТ "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" під час надання послуг з аеронавігаційного обслуговування неоднакових умов щодо строків (термінів) оплати рахунків-фактур за надані послуг з аеронавігаційного обслуговування, строків (термінів) оскарження рахунків-фактури за надані послуги з аеронавігаційного обслуговування та умов щодо надання послуг за умови попередньої оплати суд апеляційної інстанції вважає необхідним зазначити про таке.

Відповідно до ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Норми ст. 16 Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями ст. 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу. Передумовою для захисту прав та охоронюваних законом інтересів особи є наявність такого права або інтересу та порушення або оспорювання їх іншою особою (іншими особами).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. (Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 903/857/17, від 28.05.2020 у справі № 917/750/19).

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави [пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04. 2005 (заява № 38722/02)].

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Фактично вимога позивача про зобов`язнання відповідача у судовому порядку утриматись від вчинення певних дій стосується імовірного порушення прав позивача відповідачем у майбутньому, і у даному випадку базується лише на припущеннях про те, що право може бути порушене у майбутньому.

Суд першої інстанції доцільно зауважив з цього приводу, що суд не має право забороняти щось на майбутнє з двох причин: по-перше: суду необхідний факт порушення права сторони, а чи відбудеться це у майбутньому - невідомо; по-друге: способи захисту порушеного права не абстрактні і формулюються позивачем, не як завгодно, а визначені виключно законом. Тому, якщо законом не передбачено такого способу захисту права "як зобов`язання вчиняти певні дії в майбутньому", то у задоволенні такої позовної вимоги суду слід відмовити.

Враховуючи зазначене, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обраний позивачем спосіб судового захисту, а саме вимога про зобов`язання відповідача утриматись від застосування у відносинах із позивачем під час надання послуг з аеронавігаційного обслуговування неоднакових умов щодо строків (термінів) оплати рахунків-фактур за надані послуг з аеронавігаційного обслуговування, строків (термінів) оскарження рахунків-фактури за надані послуги з аеронавігаційного обслуговування та умов щодо надання послуг за умови попередньої оплати, є невизначеним та абстрактним, розрахованим на майбутнє, не містить в собі доводів підтверджених доказами щодо конкретного випадку порушеного його права, відтак у задоволенні цієї вимоги правомірно відмовлено судом.

Більш того, колегія суддів зазначає, що згідно частини другої статті 14 Цивільного кодексу України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Позивач цих висновків суду не спростував.

Інші аргументи та заперечення учасників справи не знайшли свого підтвердження та не можуть бути підставою скасування судового рішення.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03 від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Всім встановленим обставинам, які мають значення для правильного вирішення спору надана належна правова оцінка.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, за результатом апеляційного перегляду даної справи, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що при прийнятті оскарженого рішення мало місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права, а тому рішення Господарського суду Київської області від 21.08.2020 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Судові витрати.

Враховуючи те, що апеляційна скарга на оскаржене рішення задоволена частково, у відповідності до ст. 129 ГПК України судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на відповідача .

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 21.08.2020 у справі №911/2532/18 скасувати частково, в цій частині прийняти нове судове рішення, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати недійсними пункти 4.1 та 4.3 договору про надання послуг аеронавігаційного обслуговування №6/2-16 від 01 січня 2016 року, укладеного між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України та Приватним акціонерним товариством "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України".

Визнати недійсними пункти 4.1 та 4.3. договору про надання послуг аеронавігаційного обслуговування № 6/2-18 від 01.01.2018, укладеного між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України та Приватним акціонерним товариством "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України".

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (08300, Київська обл., м. Бориспіль, Аеропорт, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" (01030, м. Київ, вул. Лисенка, 4, ) 3 524 (три тисячі п`ятсот двадцять чотири) грн 00 коп. судового збору за подання позовної заяви».

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

3. Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (08300, Київська обл., м. Бориспіль, Аеропорт, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" (01030, м. Київ, вул. Лисенка, 4, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" 5 286,00 (п`ять тисяч двісті вісімдесят шість) грн 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказів доручити Господарському суду Київської області.

4. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови суду складено та підписано - 03.02.2021.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді О.О. Євсіков

С.В. Владимиренко