ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2021 р. Справа№ 911/1950/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Горобей Василя Петровича

на рішення Господарського суду Київської області від 14.09.2020

у справі № 911/1950/20 (суддя Лилак Т.Д.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Горобей Василя Петровича

до Фізичної особи-підприємця Товстенко Максима Сергійовича

про стягнення 42 500,52 грн

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Горобей Василь Петрович (далі - ФОП Горобей В.П., позивач) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Товстенко Максима Сергійовича (далі - ФОП Товстенко М.С., відповідач) про стягнення 42 500,52 грн заборгованості, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань з оплати за товар, поставлений згідно видаткової накладної № 43 від 21.06.2019 та товарно-транспортної накладної № ВП000000008 від 21.06.2019.

Рішенням Господарського суду Київської області від 14.09.2020 у справі № 911/1950/20 у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що позивачем не надано належних доказів того, що саме ФОП Товстенко М.С. отримав товар за видатковою накладною № 43 від 21.06.2019; факт передачі позивачем товару не підтверджується наявністю у нього довіреності на одержання цінностей, виданої відповідачем; вказані видаткова накладна та товарно-транспортна накладна підписані з боку покупця невідомою особою, оскільки не зазначено прізвище та ім`я особи, її посада, відсутня печатка або штамп відповідача, а тому за вказаними накладними відсутня можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції та встановити чи був це уповноважений представник відповідача.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, ФОП Горобей В.П. звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте за неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт вказував на те, що у видатковій накладній зазначено покупця ФОП Товстенка М.С. та у графі «отримав» проставлений особистий підпис останнього; у товарно-транспортній накладній також зазначено вантажоодержувача ФОП Товстенка М.С. та у графі «прийняв» проставлений його особистий підпис; відповідач не надав відзиву на позовну заяву із запереченнями проти позовних вимог та не заявив про невідповідність підпису на наданих суду накладних його справжньому підпису; обставини щодо поставки товару є такими, що визнаються позивачем та не оспорюються відповідачем, тобто визнаються сторонами та не підлягають подальшому доказуванню; використання фізичними особами-підприємцями, якими є сторони, печаток і штампів не є обов`язковим у процесі здійснення ними підприємницької діяльності, а відтак, посилання суду на їх відсутність у спірних накладних є безпідставним та не відповідає вимогам законодавства.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 поновлено ФОП Горобей В.П. пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 14.09.2020 у справі № 911/1950/20, відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, встановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено ФОП Товстенку М.С. строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи №911/1950/20.

Відповідач, належним чином повідомлений про відкриття апеляційного провадження у справі та встановлений йому судом строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористався правом, наданим статтею 263 ГПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За твердженням позивача, на підставі усної домовленості між ФОП Горобей В.П. та ФОП Товстенком М.С. було укладено у спрощений спосіб договір поставки товару (полікарбонату монолітного).

Як зазначає позивач, 21.06.2019 ФОП Горобей В.П. передав у власність ФОП Товстенку М.С. товар на загальну суму 42 500,52 грн, на підтвердження чого надав суду копії видаткової накладної № 43 від 21.06.2019 та товарно-транспортної накладної № ВП000000008 від 21.06.2019.

21.06.2019 позивачем було виставлено відповідачеві рахунок-фактуру №55 на оплату поставленого товару на суму 42 500,52 грн.

З метою досудового врегулювання спору, позивач направив на адресу відповідача лист-вимогу №2-30.04 від 30.04.2020, в якому просив на підставі ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) протягом 7 календарних днів з дати отримання даного листа-вимоги оплатити вартість поставленого товару згідно видаткової накладної № 43 від 21.06.2019, що становить 42 500,52 грн шляхом перерахування зазначених грошових коштів на поточний рахунок ФОП Горобей В.П.

Посилаючись на те, що відповідно до роздруківки з сайту ПАТ «Укрпошта» зазначений лист-вимогу не було вручено відповідачеві та останнім не здійснено оплату за поставлений товар, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом свого порушеного права шляхом стягнення з відповідача заборгованості.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи скаржника вважає обґрунтованими, з огляду на наступне.

Приписами ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 202, ст. 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

З матеріалів справи вбачається, що договір між сторонами у формі єдиного документу не складався.

За приписами п. 1 ст. 181 ГК України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Таким чином, законодавством передбачена можливість укладення договорів у спрощеному порядку через ділову переписку - шляхом обміну документами, в тому числі електронними, а також у вигляді конклюдентних дій (прийняття замовлення до виконання).

При цьому договори, укладені зазначеними способами, вважаються такими, що вчинені у письмовій формі.

Визначаючи правову природу відносин, що склалися між сторонами щодо поставки товару (монолітний полікарбонат), виходячи з аналізу положень статей 174, 181 ГК України та статей 202, 205, 208, 626, 628, 638, 639, 655, 712 ЦК України, колегія суддів вважає, що між сторонами у справі фактично було укладено договір поставки у письмовій формі у спрощений спосіб, шляхом поставки позивачем та прийняття відповідачем товару за видатковою накладною № 43 від 21.06.2019.

При цьому, колегія суддів не може погодитися з висновком суду про те, що вказана накладна не є належним доказом у справі на підтвердження факту поставки товару відповідачеві з огляду на її підписання зі сторони покупця невідомою особою (без зазначення прізвища та ім`я особи, її посади), виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів зазначає, що факт здійснення господарської операції з передачі товару підтверджується, зокрема, первинними бухгалтерськими документами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції Закону України № 1724-VIII від

16.11.2018) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов`язкових реквізитів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, згідно якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Підпунктом 2.5 пункту 2 згаданого Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту виконання господарської операції про передачу відповідачеві товару позивачем було надано суду, зокрема, видаткову накладну № 43 від 21.06.2019.

На переконання колегії суддів, вказана видаткова накладна підписана уповноваженими особами обох сторін, а саме, від постачальника особисто ФОП Горобей В.П. та від покупця особисто ФОП Товстенком М.С., що останніми не заперечується, оформлена відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення «Про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку», затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 24 травня 1995 №88, а тому є належним та допустимим доказом на підтвердження факту поставки позивачем товару відповідачеві.

При цьому, за приписами ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Крім того, в силу положень ч. 4 ст. 236 ГПК України, колегія суддів враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, стосовно того, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця).

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження поставки відповідачеві товару позивачем було надано суду також копію товарно-транспортної накладної № ВП000000008 від 21.06.2019.

Відповідно до п. 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, в редакції від 25.09.2018 (надалі - Правила), товарно-транспортна накладна (надалі - ТТН) - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Згідно з п. 11.1 вищевказаних Правил основним документом на перевезення вантажів є ТТН, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. ТТН може оформлюватись суб`єктом господарювання без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які надають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Пунктом 11.4 Правил визначено, що ТТН на перевезення вантажів автомобільним транспортом замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів.

Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри ТТН підписом і при необхідності печаткою (штампом). Після прийняття вантажу згідно з ТТН водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. Перший екземпляр ТТН залишається у замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається перевізнику (п.п. 11.5-11.6. Правил).

З товарно-транспортної накладної № ВП000000008 від 21.06.2019 вбачається, що остання оформлена відповідно до вимог вказаних Правил, зокрема, містить інформацію про замовника та вантажовідправника - ФОП Горобей В.П., вантажоодержувача - ФОП Товстенко М.С., а також їх підписи.

Отже, факт отримання ФОП Товстенком М.С. вищевказаного товару також підтверджується товарно-транспортною накладною, в якій міститься відмітка відповідача про прийняття товару, що останнім ані під час розгляду справу судом першої інстанції, ані під час апеляційного провадження не заперечувалось.

Посилання суду першої інстанції на відсутність печаток або штампів відповідача на зазначених накладних колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Особливості статусу громадянина як суб`єкта господарювання визначаються ст. 128 ГК України, яка не містить вимог щодо обов`язкової наявності у нього печатки.

Крім того, за приписами ст. 58-1 ГК України в редакції Закону України № 1982-VIII від 23.03.2017, суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим. Наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків.

Печатка чи штамп також не належать до обов`язкових реквізитів первинних документів у відповідності до вищевказаних норм Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Таким чином, використання печатки на документах суб`єкта господарювання є правом такого суб`єкта, а не його обов`язком, у зв`язку з чим відсутність такої на видатковій та товарно-транспортній накладних не може свідчити про нездійснення позивачем поставки товару відповідачеві.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з приписів ст. 202 ЦК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що сторонами вчинено дії, спрямовані на набуття цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Положеннями статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплати продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом, обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу або поставки не встановлено інший строк оплати. Відтак обов`язок відповідача оплатити товар, з огляду на приписи статті 692 ЦК України, виникає з моменту його прийняття.

Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі договору поставки, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Виходячи з системного аналізу наведених норм, беручи до уваги, що сторонами у підписаній сторонами накладній, яка є підставою виникнення обов`язку відповідача щодо здійснення розрахунків за отриманий товар, а також позивачем у виставленому рахунку на оплату не було визначено порядок здійснення розрахунків та строк оплати, колегія суддів вважає, що відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, перебіг строку виконання грошового зобов`язання за даною накладною починається з моменту прийняття товару.

При цьому, колегія суддів також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29.04.2020 у справі № 915/641/19, відповідно до якої обов`язок відповідача оплатити вартість поставленого йому позивачем товару виникає в силу закону (статті 655, 692, 712 ЦК України, частина 1 статті 265 ГК України).

Крім того, згідно з ч.ч. 1,2, 4 ст. 538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Оскільки, позивач виконав свої зобов`язання щодо поставки товару, відповідно до ст. 538 ЦК України, у відповідача виникло зустрічне зобов`язання розрахуватись за отриманий товар.

Разом з тим, доказів оплати отриманого товару ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції відповідачем не надано.

Враховуючи настання строку для проведення відповідачем кінцевого розрахунку за поставлений позивачем згідно наявних в матеріалах справи накладних товар, з огляду на відсутність доказів його оплати, місцевим господарським судом правильно встановлено, що загальна заборгованість відповідача перед позивачем становить 42 500,52 грн.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, враховуючи, що борг перед позивачем на час прийняття рішення у повному обсязі не погашений, а його розмір підтверджується наявними матеріалами справи та не спростований відповідачем, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, необхідність їх задоволення та стягнення з ФОП Товстенка М.С. на користь ФОП Горобей В.П. 42 500,52 грн заборгованості.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до пунктів 1-4 частини 1 статті 277 ГПК України, є нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, зважаючи на встановлене вище, дійшла висновку про неправильне застосування судом першої інстанції вищенаведених норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи при вирішенні питання щодо належності та допустимості наданих позивачем доказів, у зв`язку з чим апеляційна скарга ФОП Горобей В.П. підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 4, 14 ст.129 ГПК України, у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, під час її розгляду судом першої інстанції позивачем було подано заяву про відшкодування суми судових витрат, в якій останній зазначив про те, що загальна вартість понесених ним у зв`язку з розглядом даної справи витрат на професійну правничу допомогу становить 3 500,00 грн.

Розглянувши вказану заяву позивача, оцінивши надані ним докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для її задоволення та необхідність покладення витрат позивача на професійну правничу допомогу на відповідача з огляду на наступне.

Статтею 123 ГПК України унормовано, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 16 ГПК України.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Як вбачається з матеріалів справи, в порядку ст. 124 ГПК України у позовній заяві позивач повідомив суд про те, що у зв`язку з розглядом даної справи він очікує понести судові витрати на професійну правничу допомогу, орієнтовний розмір яких становить 3 500,00 грн, сплачених адвокату Гніденко О.М.

18.08.2020 позивач звернувся до Господарського суду із заявою про відшкодування суми судових витрат, у якій повідомив, що розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу не збільшився порівняно із заявленим у позовній заяві його орієнтовним розміром, а також навів перелік виконаних адвокатом Гніденко О.М. робіт, а саме:

- вивчення матеріалів справи та здійснення підготовки документів для подання позовної заяви;

- складання позовної заяви про стягнення заборгованості з відповідача;

- направлення цінним листом з описом вкладення позовної заяви з додатками відповідачеві та до Господарського суду міста Києва.

На підтвердження вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу позивачем надано суду копії договору про надання правової допомоги №02/06-2020 від 01.06.2020, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ №000632 від 15.07.2019, платіжного доручення №51 від 23.06.2020 на суму 3 500,00 грн, а також ордер на надання правової допомоги серії КВ №810719 від 06.07.2020.

Оцінивши надані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу, колегія суддів дійшла висновку що їх розмір документально підтверджений та становить 3 500,00 грн.

Разом з тим, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, за приписами ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформулювала висновки щодо застосування норм права при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу, зокрема вказавши, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Надалі об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду підтвердила цей висновок у постанові від 22.11.2019 у справі № 902/347/18 та у постанові від 22.11.2019 у справі № 910/906/18, зазначивши, що у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 ГПК України).

У постанові від 22.11.2019 у справі № 902/347/18 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зауважила, що викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 правова позиція має враховуватись при вирішенні усіх наступних спорів у подібних правовідносинах.

При цьому, колегія суддів наголошує, що за приписами ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Однак, під час розгляду справи відповідачем, не було заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката та заперечень стосовно розміру заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до справи, орієнтовний розмір яких було вказано у позовній заяві, а точна сума до стягнення - у заяві про відшкодування суми судових витрат, що були направлені на адресу останнього.

Таким чином, відповідачем, відповідно до ст. 126 ГПК України, не доведено належними та допустимим доказами неспівмірності заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу із складністю справи, обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що до переліку виконаних адвокатом робіт, витрати щодо яких заявлені позивачем, були включені виключно ті роботи, що були необхідними для розгляду поданого ним позову. Витрати по жодним іншим роботам адвоката не включалися позивачем до судових витрат.

Суд апеляційної інстанції також вважає, що розмір заявлених витрат є розумним, адже відповідає часу, витраченому адвокатом на виконання робіт, що були необхідними в даній справі для представництва інтересів позивача.

Враховуючи викладене, у зв`язку з тим, що позов у даній справі підлягає задоволенню, судові витрати по сплаті судового збору, сплаченого позивачем за подання позовної заяви та апеляційної скарги, а також судові витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги позивачеві в сумі 3 500,00 грн, на підставі ст. 129 ГПК України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Горобей Василя Петровича на рішення Господарського суду Київської області від 14.09.2020 у справі №911/1950/20 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 14.09.2020 у справі №911/1950/20 скасувати.

3. Ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Товстенка Максима Сергійовича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Горобей Василя Петровича ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) 42 500 (сорок дві тисячі п`ятсот) грн 52 коп. заборгованості, 2 102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп. судового збору за подання позовної заяви, 3 500 (три тисячі п`ятсот) грн 00 коп. судових витрат за наданням професійної правничої допомоги та 3 153 (три тисячі сто п`ятдесят три) грн 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду Київської області видати наказ на виконання даної постанови.

6. Матеріали справи №911/1950/20 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз