ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2021 р. Справа№ 911/1221/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Руденко М.А.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання : Кубей В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Єгорова В.С.;

від відповідача: не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква

на рішення Господарського суду Київської області від 11.08.2020 року (повний текст складено 16.09.2020 року)

у справі № 911/1221/20 (суддя: Рябцева О.О.)

за позовом: Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до: Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква

про: стягнення 343 955,49 грн

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 272965,05 грн заборгованості, 28571,00 грн пені, 16037,24 грн 3% річних та 26382,20 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач несвоєчасно здійснював оплату за переданий позивачем природний газ відповідно до укладеного між ними договору № 4580/18-ТЕ(Т)-41 від 05.01.2018 року постачання природного газу та не виконав зобов`язання у строк, визначений договором, чим порушив п. 6.1 договору.

Рішенням Господарського суду Київської області від 11.08.2020 року позов задоволено повністю. Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 272965,05 грн боргу, 28571,00 грн пені, 16037,24 грн 3% річних, 26382,20 грн інфляційних втрат та 5159,33 грн судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 11.08.2020 року у даній справі та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Київської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України.

Так, скаржник вказав, що позивач жодного разу не звертався до відповідача із претензією щодо сплати боргу. Відповідач не знав про суму нарахування штрафних санкцій. Отже, у зв`язку із тим, що позивач не звертався до відповідача із відповідними зверненнями та розрахунками (претензіями) щодо оплати боргу та штрафних санкцій, відповідач не мав змоги оплатити заборговані грошові зобов`язання. Тобто, позивач сам порушив умови договору, а саме ст.ст. 10.1, 10,2.

Крім того, скаржник вказав, що станом на час подання позовної заяви позивачем (26.04.2020 року) строк позовної давності, визначений ст. 258 Цивільного кодексу України стосовно стягнення неустойки сплинув.

Також, скаржник наголосив, що суд першої інстанції не з`ясувавши всі обставини справи у їх сукупності, не виявивши ступінь вини кожної із сторін, не застосував право зменшення обсягу відповідальності боржника у відповідності до вимог норм ст. 616 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.10.2020 року справу № 911/1221/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.

На стадії відкриття апеляційного провадження суддею Майданевичем А.Г., заявлено самовідвід від розгляду справи №911/1221/20 з метою недопущення сумнівів в неупередженості, які можуть виникнути в зв`язку з тим, що близький родич судді працює в Акціонерному товаристві "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.11.2020 року заяву про самовідвід судді Майданевича А.Г. у розгляді апеляційної скарги Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква на рішення Господарського суду Київської області від 11.08.2020 року у справі № 911/1221/20 задоволено. Матеріали справи № 911/1221/20 передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суддів відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2020 року, було сформовано нову колегію для розгляду апеляційної скарги у справі № 911/1221/20 у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Коротун., Ткаченко Б.О.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.11.2020 року, у зв`язку з перебуванням судді Ткаченка Б.О., на лікарняному, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 911/1221/20 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Коротун О.М., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2020 року прийнято апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква на рішення Господарського суду Київської області від 11.08.2020 у справі № 911/1221/20 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Гаврилюк О.М.

16.12.2020 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій позивач зазначив, що відповідачем жодними належними та допустимими доказами не доведено суду наявності підстав для зменшення нарахованих сум за невиконання зобов`язання у строк, визначений умовами договору, в розумінні ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, а тому покликання відповідача щодо зменшення розміру нарахованих позивачем сум задоволенню не підлягає.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2020 року, у зв`язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М., на лікарняному, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 911/1221/20 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Коротун О.М., Руденко М.А.

Північний апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква на рішення Господарського суду Київської області від 11.08.2020 року у справі № 911/1221/20 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Руденко М.А. Призначив до розгляду апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква на 28.01.2021 року своєю ухвалою від 17.12.2020 року.

Представник позивача 28.01.2021 року в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області без змін.

Представник скаржника у судове засідання 28.01.2021 року не з`явився. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином, зокрема, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2020 року.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду Київської області в апеляційному порядку за відсутності представника скаржника, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 11.08.2020 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 05.01.2018 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (перейменоване на Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") (постачальник) та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Біла-Церква (споживач) було укладено договір № 4580/18-ТЕ(Т)-41 постачання природного газу (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у І кварталі 2018 року природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.

Згідно з п. 1.2 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Відповідно до п. 1.4 договору за цим договором може бути поставлений природний газ (за кодом згідно УКТЗЕД ) власного видобутку (природний газ, видобутий на території України) та/або імпортований природний газ, ввезений ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на митну територію України.

Постачальник передає споживачу за період з 01.01.2018 року по 31.03.2018 року (включно) природний газ орієнтованим обсягом до 282,00 тис. куб. м., у тому числі за місяцями: січень 2018 року - 120,00; лютий 2018 року - 92,00; березень 2018 року - 70,0 (п. 2.1 договору).

Згідно п. 3.7 договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

Відповідно до п. 6.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості зі сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від споживача, погашає вимоги постачальника у такій черговості, незалежно від призначення платежу визначеного споживачем: у першу чергу відшкодовуються витрати постачальника, пов`язані з одержанням виконання; у другу чергу сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи; у третю чергу погашається основна сума заборгованості (п. 6.4 договору).

Згідно розділу 12 договору останній набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01.01.2018 року до 31.03.2018 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Так, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивач на виконання умов договору за період з 01.01.2018 року по 31.03.2018 року передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 1550580,18 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2018 року на суму 532965,05 грн, від 28.02.2018 року на суму 500104,70 грн, від 31.03.2018 року на суму 517510,43 грн (наявні в матеріалах справи).

Відповідачем в свою чергу на виконання умов договору було сплачено 28.02.2018 року - 260000,00 грн; 20.03.2018 року - 500104,70 грн, 24.04.2018 року - 517510,43 грн, що підтверджується банківськими виписками за 28.02.2018 року, за 20.03.2018 року та за 24.04.2018 року (наявні в матеріалах справи).

Здійснені відповідачем оплати зараховувались позивачем наступним чином:

- оплати у сумі 260000,00 грн та у сумі 272965,05 грн (частина оплати 500104,70 грн) зараховані за актом приймання-передачі від 31.01.2018 року (за зобов`язаннями січня 2018 року);

- оплати у сумі 227139,65 грн (решта оплати 500104,70 грн) та у сумі 272965,05 грн (частина оплати 517510,43 грн) за актом приймання-передачі від 28.02.2018 року (за зобов`язаннями лютого 2018 року);

- оплати у сумі 244545,38 грн (решта оплати 517510,43 грн) за актом приймання-передачі від 31.03.2018 року (за зобов`язаннями березня 2018 року).

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач за отриманий у січні 2018 року та лютому 2018 року природний газ розрахувався в повному обсязі, проте з порушенням строку оплати, встановленого п. 6.1 договору, а за отриманий природний газ у березні 2018 року за актом приймання-передачі від 31.03.2018 року на суму 517510,43 грн відповідач розрахувався частково у сумі 244545,38 грн, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість у сумі 272965,05 грн (517510,43 грн - 244545,38 грн = 272965,05 грн).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З огляду на викладене та враховуючи що розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам справи, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 272965,05 грн боргу.

При цьому, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що оскільки позивач не звертався до відповідача із відповідними зверненнями та розрахунками (претензіями) щодо оплати боргу та штрафних санкцій, відповідач не мав змоги оплатити заборговані грошові зобов`язання, як безпідставні та такі, що спростовуються висновками суду.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних у сумі 16037,24 грн та 26382,20 грн інфляційних втрат, колегія суддів відзначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів перевіривши розрахунок 3 % річних та інфляційних нарахувань наданий позивачем вважає його арифметично вірним, то відповідно суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача 16037,24 грн 3 % річних та 26382,20 грн інфляційних нарахувань.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача 28571,00 грн пені, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України). .

Відповідно до п. 8.2 договору у разі прострочення споживачем оплати згідно п. 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Колегія суддів перевіривши розрахунок пені за загальний період з 27.02.2018 року по 25.10.2018 року вважає його арифметично вірним, відповідно суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог в цій частині.

При цьому, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що станом на час подання позовної заяви позивачем (26.04.2020 року) строк позовної давності, визначений ст. 258 Цивільного кодексу України стосовно стягнення неустойки сплинув, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 259 Цивільного кодексу України позовна давність встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Разом з цим, відповідно до п. 10.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

Тобто, при укладанні договору постачання природного газу, сторони в добровільному порядку погодили збільшену позовну давність.

Щодо твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що суд першої інстанції не з`ясувавши всі обставини справи у їх сукупності, не виявивши ступінь вини кожної із сторін, не застосував право зменшення обсягу відповідальності боржника у відповідності до вимог норм ст. 616 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, колегія суддів відзначає наступне.

Згідно з ч.1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зі змісту зазначеної норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленого до стягнення пені є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Підстави та розмір зменшення стягуваної пені повинні бути мотивовані та обґрунтовані в рішенні суду.

Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення пені, і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 904/12429/16.

Суд реалізує надане йому право зменшити розмір заявленої до стягнення неустойки, враховуючи подані до матеріалів справи пояснення та докази, на підставі яких встановлює відповідні обставини та у разі, якщо визнає можливим зменшити неустойку, її розмір визначається судом на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, зменшення неустойки є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обгрунтувань.

Таке зменшення не є обов`язком суду.

Ч.1 ст. 74, ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

У даному випадку, обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленого до стягнення штрафу покладається на відповідача.

Так, під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній не заявляв про зменшення розміру штрафних санкцій, відповідно відповідачем обставини, що можуть бути підставою для зменшення розміру штрафу не наведені (перебування відповідача у скрутному фінансовому становищі, тощо), в установленому процесуальними нормами порядку не доведені, належні та допустимі докази, які підтверджують такі обставини не надані.

З огляду на недоведеність відповідачем факту існування обставин, які б стали підставою для зменшення розміру заявленого до стягнення пені, колегія суддів доходить висновку, що у суду першої інстанції були відсутні підстави щодо зменшення розміру штрафних санкцій.

Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква фактично зводяться до мотивів викладених у відзиві на позовну заяву, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква на рішення Господарського суду Київської області від 11.08.2020 року у справі № 911/1221/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 11.08.2020 року у справі №911/1221/20 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №911/1221/20 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді М.А. Руденко

О.М. Коротун

Дата складення повного тексту 02.02.2021 року.