РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.02.2021Справа № 910/17240/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Привалов А.І., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи

справу № 910/17240/20

за позовом Акціонерного товариства "Запорізький завод феросплавів"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 58 385,04 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Запорізький завод феросплавів" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 4719,80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем в порушення вимог чинного законодавства здійснено незбережне перевезення вантажу, що призвело до фіксування вказаного порушення зі складанням комерційного акту № 460005/1 від 03.01.2020 та заподіяння позивачу збитків у вигляді вартості втраченого майна в розмірі 4719,80 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін.

21.12.2020 на адресу суду від відповідача надійшли заява про поновлення процесуальних строків, заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності та відзив на позовну заяву, в якому останній позов не визнає, посилаючись на наступне. Позивач порушив вимоги параграфу 1 ст. 47 УМВС щодо обов`язкового досудового порядку врегулювання спорів.

Розглянувши заяву відповідача про поновлення процесуального строку, суд визнає дану заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню на підставі ст.119 ГПК, у зв`язку з чим приймає до розгляду і залучає до матеріалів справи відзив на позовну заяву.

У частині восьмій статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

05.07.2019 між Акціонерним товариством "Запорізький завод феросплавів" (за договором - покупець) та Company «PRIMORE TRADING (POLSKA) SPOLKA Z OGRANICZONA ODPOWIEDZIALNOSCIA» (за договором - продавець), Poland, було укладено Контракт № 050719ZFZ/Р, відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов`язується продати, а покупець прийняти та оплатити коксову продукцію.

Згідно з п. 2.1. контракту, поставка здійснюється на умовах, визначених у Специфікації до контракту. Товар постачається у залізничних вагонах, навалом, у вологому стані.

До контракту сторонами було укладено Специфікацію № 2 від 01.11.2019, згідно якої мав бути поставлений товар - вугілля марки Д 25-50 мм у кількості 210,00 метричних тон, на суму 27 195,00 доларів США, на умовах поставки DAP - станція призначення Запоріжжя Ліве Придніпровської залізниці, у період - листопад 2019.

На виконання умов Контракту № 050719ZFZ/Р від 05.07.2019 та Специфікації № 2 від 01.11.2019 продавець по залізничній накладній № 22640197 зі станції відправлення Брест-Східний (Республіка Білорусь) на станцію призначення Запоріжжя Ліве Придніпровської залізниці відвантажив на адресу АТ "Запорізький завод феросплавів" вугілля марки Д 25-50 мм.

Вантаж по залізничній накладній № 22640197 прибув на станцію призначення у рухомому складі у вагонах: № 65009961, №62216031.

Відповідно до ст. 52 Статуту залізниць України вантаж, який прибув по залізничній накладній № 22640197, був виданий вантажоотримувачу - АТ "Запорізький завод феросплавів" зі складанням комерційного акту № 460005/1 від 03.01.2020, яким зафіксовано ознаки несхоронного перевезення вантажу.

За розрахунком позивача, наведеного у додатку до позовної заяви, розмір збитків, спричинених, внаслідок нестачі вантажу, становить 4719,80 грн.

Отже, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача збитків у вигляді вартості втраченого майна в розмірі 4719,80 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші угоди.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно із статтею 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 06.04.1998 затверджено Статут залізниць (далі - Статут), який визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом.

Відповідно до ст. 4 Статуту перевезення залізницями вантажів, пасажирів, багажу і вантажобагажу у міжнародному сполученні здійснюється відповідно до угод про залізничні міжнародні сполучення.

Як вбачається з матеріалів справи, перевезення вантажу здійснювалося залізницями України та Республіки Білорусь, а отже регулюється Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення (надалі - УМВС, Угода).

Так, УМВС являє собою міжнародну угоду про пряме вантажне сполучення між станціями, які відкриті для вантажних операцій у внутрішньому залізничному сполученні країн, яка розроблена і діє в рамках організації співпраці залізниць (ОСЖД), членом якої є і Україна.

УМВС є чинною з 01.11.1951 для УРСР, а для України УМВС є чинною з 05.06.1992 та відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» та «Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів», тобто, міжнародні перевезення вантажу здійснюються відповідно до правил міжнародних договорів, які відповідно ст. 9 Конституції України та ст. 10 Цивільного кодексу України, є частиною національного законодавства України та підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Крім того, у постанові Кабінету Міністрів України № 246 від 03.04.1993 «Про угоди щодо міжнародного залізничного вантажного та пасажирського сполучення» зазначено, що у зв`язку з прийняттям Державної адміністрації залізничного транспорту України до Організації співдружності залізниць та її приєднанням до Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення та Угоди про міжнародне залізничне пасажирське сполучення залізницям, морським пароплавствам, вантажовідправникам і вантажоодержувачам України слід забезпечити виконання цих угод.

Відповідно до § 1 статті 3 УМВС ця Угода встановлює єдині правові норми договору перевезення вантажу в прямому міжнародному залізничному сполученні і в прямому міжнародному залізнично-поромному сполученні.

§ 1 статті 14 УМВС передбачено, що у відповідності з договором перевезення перевізник зобов`язується за плату перевезти ввірений йому відправником вантаж до станції призначення за маршрутом, узгодженим відправником і договірним перевізником, і видати його одержувачу.

Відповідно до § 3 статті 14 УМВС укладення договору перевезення підтверджується накладною.

Відповідно до статті 10 Цивільного кодексу України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Відповідно до ч. 6 ст. 315 Господарського кодексу України щодо спорів, пов`язаних з міждержавними перевезеннями вантажів, порядок пред`явлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.

Відповідно до частини 3 статті 124 Конституції України законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

У частині 1 статті 19 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Відповідно до § 1 статті 46 УМВС право пред`явлення претензії до перевізника належить відправнику і одержувачу.

§ 3 статті 46 УМВС передбачено, що претензія пред`являється щодо кожної відправки окремо.

§ 2 статті 47 УМВС передбачено момент виникнення права на пред`явлення претензії та позову, за умовами якого право пред`явлення претензії та позову про відшкодування за недостачу, пошкодження (псування) вантажу, а також за перевищення строку доставки, виникає з дня видачі вантажу одержувачеві.

§ 1 статті 47 УМВС передбачено умови, за дотримання яких може пред`являтися відповідний позов. Так, відповідно до положень даного параграфу позов може бути пред`явлено тільки після пред`явлення відповідної претензії і тільки до того перевізника, до якого була пред`явлена претензія. Право пред`явлення позову на підставі цієї Угоди належить тій особі, яка має право пред`явити претензію перевізнику.

За приписами § 3 статті 47 УМВС позов може бути пред`явлений, якщо перевізник не дав відповіді на претензію в строк, встановлений на розгляд претензії, або якщо протягом строку на розгляд претензії перевізник повідомив особі, яка звернулася із претензією, про відхилення претензії повністю або частково.

З системного тлумачення змісту статті 47 УМВС вбачається, що право на звернення із позовом виникає у особи при одночасній наявності умов, які передбачені усіма трьома параграфами даної статті.

У свою чергу § 7 статті 46 УМВС передбачено, що перевізник зобов`язаний у 180-денний строк з дня отримання претензії розглянути її та надати на неї відповідь, і при повному чи частковому визнанні претензії сплатити особі, що звернулася з претензією, належну до сплати суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не надав суду доказів звернення до відповідача з претензію у порядку, визначеному Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення, яка підлягає обов`язковому застосуванню до даних правовідносин.

Також, позивач заперечення відповідача, наведені у відзиві на позовну заяву, належними засобами доказування не спростував та станом на дату розгляду справи відповіді на відзив не подав.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

З огляду на те, що позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з даним позовом за відсутності доказів дотримання претензійного порядку, в розумінні імперативних приписів параграфу 3 статті 47 Угоди, суд дійшов висновку, що звернення до суду з позовом про стягнення збитків у вигляді вартості втраченого майна в розмірі 4719,80 грн є передчасним, відповідно підстави для задоволення позову відсутні.

При цьому, судом не досліджуються інші обставини, наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву, у зв`язку з встановленням підстав необґрунтованого звернення позивача до суду, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, 233, 236-238, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 02.02.2021.

Суддя А.І. Привалов