ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2021 Справа № 914/1029/19

За позовом: Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача: Комунального підприємства «Стрийтеплоенерго», м. Стрий, Львівська область

про стягнення 136281,50 грн- пені, 52183,29 грн 3% річних та 122178,58 грн- інфляційних втрат

Суддя Н.В. Мороз

при секретарі М.С.Банзулі

Представники:

Від позивача: не з`явився

Від відповідача: Сливка В.В.

Суть спору:

На розгляд господарського суду Львівської області надійшов позов Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Комунального підприємства «Стрийтеплоенерго» про стягнення 136281,50 грн- пені, 52183,29 грн 3% річних та 122178,58 грн- інфляційних втрат.

Справа розглядалась судами неодноразово. Рішенням господарського суду Львівської області від 19.09.2019 позов задоволено частково. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 17.12.2019 у справі № 914/1029/19 рішення господарського суду Львівської області від 19.09.2019 у справі № 914/1029/19 залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.05.2020 касаційну скаргу Комунального підприємства «Стрийтеплоенерго» задоволено частково, рішення Господарського суду Львівської області від 19.09.2019 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 17.12.2019 у справі №914/1029/19 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.

У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду звернув увагу на те, що незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.

Зокрема, проводячи розрахунки за надані послуги у визначений у Порядком спосіб, сторонами було змінено порядок і строки виконання відповідачем грошових зобов`язань, які зазначені у договорі. Таким чином, є хибними висновки судів про обґрунтованість нарахування позивачем сум інфляційних втрат та 3 % річних на грошові кошти, сплачені у визначений у Порядку спосіб, та, відповідно, висновки про стягнення відповідних сум з відповідача. Також Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив, що судами першої та апеляційної інстанції не надано належної оцінки доказам у справі щодо оплати відповідачем отриманого природного газу. Так, судами зазначено, що частина заборгованості за отриманий згідно з договором природний газ сплачена відповідачем за рахунок власних коштів. Такі висновки зроблені без належного дослідження наявних в матеріалах справи банківських виписок, платіжних доручень, зокрема щодо «призначень платежів». Тобто суди достеменно не встановили, яким чино сплачувались відповідні кошти. Також, внаслідок неналежного встановлення судами першої та апеляційної інстанції обставин, яким чином сплачувались кошти в рахунок погашення заборгованості за договором, суди не дослідили чи погашення заборгованості за договором відбувалось у порядку, визначеному Порядком № 217 та чи мав можливість відповідач самостійно впливати на своєчасність розрахунків, чи ні.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 04.08.2020 справу прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 25.08.2020. Вимоги до сторін по підготовці справи до розгляду в судовому засіданні висвітлені в ухвалі.

11.08.2020 від представника відповідача через канцелярію Господарського суду Львівської області надійшов відзив на позовну заяву.

25.08.2020 через канцелярію Господарського суду Львівської області від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

25.08.2020 розгляд справи відкладався ухвалою суду на 22.09.2020.

09.09.2020 через канцелярію Господарського суду Львівської області від представника відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив.

17.09.2020 через канцелярію Господарського суду Львівської області від представника позивача надійшли додаткові пояснення.

22.09.2020 ухвалою суду продовжено підготовче провадження, розгляд справи відкладено на 27.10.2020.

27.10.2020 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 17.11.2020.

17.11.2020 розгляд справи відкладено на 03.12.2020.

У зв`язку із перебуванням судді Н. В. Мороз на самоізоляції з 20.11.2020 по 04.12.2020, розгляд справи призначений на 03.12.2020 не відбувся.

Ухвалою суду від 08.12.2020 розгляд справи по суті відкладено на 22.12.2020.

Розгляд справи неодноразово відкладався ухвалами суду від 22.12.2020 та від 12.01.2021.

26.01.2021 в судове засідання представник позивача не з`явився, однак на адресу господарського суду Львівської надіслав клопотання про розгляд справи у відсутності представника позивача. Позовні вимоги НАК «Нафтогаз України» до КП «Стрийтеплоенерго» про стягнення заборгованості просив задоволити в повному обсязі.

26.01.2021 в судове засідання з`явився представник відповідача, позовні вимоги визнав частково, а саме просив стягнути заборгованість згідно долученого ним до матеріалів справи контррозрахунку.

Суд звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, ст. 2 ГПК України, одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 202 ГПК України).

Ураховуючи неодноразові відкладення судових засідань та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача.

Позиція позивача.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 10.10.2017 між позивачем (постачальником) та відповідачем (покупцем) укладено договір постачання природного газу № 6225/1718-ТЕ-21, на виконання якого відповідачу протягом жовтня 2017 - квітня 2018 було поставлено природний газ на загальну суму 41566120,22 грн. За умовами договору відповідач зобов`язувався остаточний розрахунок за природний газ здійснювати до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Оскільки розрахунки за поставлений газ здійснювалися відповідачем несвоєчасно, всупереч строку, встановленого договором, позивач звернуся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку з простроченням внесення платежів.

Також, позивач заперечив проти того, що відповідач не мав можливості впливати на порядок розподілу коштів, що надходять на рахунок відповідача із спеціальним режимом використання, та ставив виконання умов договору в залежність від розрахунків споживачів, адже сторони прямо передбачили в договорі обов`язок відповідача за відсутності або несвоєчасності надходження грошей через рахунок зі спеціальним режимом використання відповідача сплачувати власними коштами в строки передбачені п.6.1 договору. Відповідач мав передбачену умовами договору та нормативними актами можливість впливу на стан розрахунків, проте не використав її.

Щодо твердження відповідача про те, що позивач неправильно зарахував кошти у розмірі 4 387 600 грн, що надійшли 05.02.2018 з рахунку відповідача в порядку, передбаченому Порядком №256, затвердженим постановою КМУ від 04.03.2002 №256, позивач зазначив, що із вказаного платежу не вбачається, що вказаними коштами має бути погашена заборгованість за поставлений природний газ саме за жовтень 2017 року. Щодо посилання відповідача на проведення розрахунків за поставлений природний газ відповідно до Порядку №256, то оплата отриманого природного газу у відповідності до постанови КМУ №20 від 11.01.2005 відповідачем не здійснювалась, спільні протокольні рішення не укладались. Окрім того, нарахування пені не здійснювалось позивачем на суми оплат, проведені відповідачем відповідно до Порядку №256. Твердження відповідача про те, що погашення заборгованості в порядку, визначеному Порядком №256, змінює порядок та строки розрахунків є необґрунтованими, безпідставним та таким, що протирічить положенням самого Порядку № 256. В той же час 3% річних та інфляційні втрати нараховані позивачем у відповідності до умов договору.

Щодо клопотання відповідача про зменшення пені, позивач вказав, що в момент підписання договору відповідач погодився з тим, що за неналежне виконання умов договору на нього буде покладено відповідальність відповідно до умов договору. Виконання умов договору не ставиться в залежність від виконання будь-яких зобов`язань з боку третіх осіб, зокрема споживачів держави. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач фактично обґрунтовує свою правову позицію стосовно наявності підстав для зменшення неустойки несвоєчасним розрахунком його контрагентів. З точки зору позивача, нараховані штрафні санкції не є надмірно великими в порівнянні з невиконаним зобов`язанням за договором постачання природного газу, а збитковість підприємства не є винятковою обставиною для зменшення розміру неустойки.

Позов просить задоволити.

Позиція відповідача.

Заперечуючи позовні вимоги відповідач вказав наступне.

Підставою звернення позивача із позовом було прострочення відповідачем оплати вартості переданого природного газу за період: жовтень 2017 року-квітень 2018 року, що на думку позивача, тягне за собою наслідки можливості нарахування пені, відповідно до умов договору постачання природного газу №6225/1718-ТЕ-21 від 10.10.2017 року (далі договору) та застосування наслідків, передбачених ч.2.ст.625 ЦК України. Оплата за спожитий природний газ була здійснена в повному обсязі: частково- за рахунок власних коштів, частково- за рахунок субвенції з державного бюджету щодо фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню.

Ствердив, щодо відсутності зауважень стосовно дат та сум оплат за природний газ власними коштами, які наведені в розрахунку позивача, однак, враховуючи той факт, що з 1 січня 2018 року як позивач так і відповідач є учасниками розрахунків згідно з Постановою КМУ від 04.03.2002 № 256, якою передбачено можливість підприємствам теплопостачання погашати заборгованість за минулі періоди субвенційними коштами, то порядок і строки проведення таких розрахунків за природний газ, поставлений за договором за період жовтень 2017 квітень 2018 змінився щодо тих сум заборгованості, які були погашені на виконання вимог спеціального законодавства. Для застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, встановлених ч. 2 ст.625 ЦК України та п.8.2 договору, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, визначених постановою КМУ від 04.03.2002 № 256. Норми вищезазначеної постанови є спеціальними (містять спеціальну процедуру заборгованості), яка підлягає застосуванню для вирішення подібних правовідносин на противагу постачання природного газу № 6225/1718-ТЕ-21 від 10.10.2017 року. Таким чином, на законодавчому рівні визначено порядок погашення у 2018 році заборгованості для підприємств, до яких належить відповідач, перед постачальниками природного газу за рахунок субвенції з державного бюджету. Субвенційні кошти в силу Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» та Бюджетного кодексу України є бюджетними. Ані цивільне, ані господарське законодавство України не передбачають можливості нарахування штрафних санкцій та застосування наслідків порушення грошового зобов`язання на бюджетні кошти, розрахунки якими здійснюються виключно на підставі спеціального законодавства.

На думку відповідача, розрахунок нарахування штрафних санкцій позивачем здійснено невірно, оскільки розрахунки пені, 3% річних та інфляційних втрат починаються з жовтня 2017 року. З незрозумілих причин зарахування субвенційних коштів, які надійшли в лютому-березні 2018 року з призначенням платежу за природний газ за 2017 рік здійснено за листопад 2017 року, хоча такі на переконання відповідача, мали бути зараховані позивачем, починаючи з першого місяця прострочення- з жовтня 2017 року. Відповідно до поданого контррозрахунку позовних вимог, відповідач визнав заборгованість частково, а саме на загальну суму 21 211,19 грн, з них :пеня-17 595,65 грн, інфляційні втрати-0,00 грн та 3 % річних-3 615,54 грн.

Відповідач вказав, що КП «Стрийтеплоенерго» знаходиться у важкому фінансовому становищі, тому просив зменшити розмір пені. На думку відповідача, визначені в п. 6.1 , п.п.4 п.11.3, п. 8.3 Додаткової угоди № 1 до Договору умови проведення розрахунків між позивачем та відповідачем є такими, що заздалегідь виключають можливість сторін впливати на їх виконання. В той же час, КП «Стрийтеплоенерго» законодавчо зобов`язане придбавати у НАК «Нафтогаз України» природний газ для надання послуг теплопостачання побутовим споживачам ( в тому числі тим, що мають пільги і субсидії). Ствердив, що його вина у простроченні оплат за природний газ, які здійснювались в порядку, визначеному постановою КМУ від 04.03.2002 № 256 відсутня, що виключає відповідальність, яка передбачена договором та цивільним законодавством.

Обставини справи.

10.10.2017р. між позивачем (постачальником) та відповідачем (споживачем) укладено договір постачання природного газу №6225/1718-ТЕ-21 (надалі договір), відповідно п. 1.1., 1.2. якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору. Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Згідно п. 3.7. договору, приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу.

Як встановлено судом, на виконання зобов`язань за договором, позивачем протягом жовтня 2017 квітня 2018 поставлено, а відповідачем прийнято природний газ, загальною вартістю 41 566120,22 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу за вказаний період:

- акт приймання-передачі природного газу від 31.10.2017 на суму 1665962,04 грн.;

- акт приймання-передачі природного газу від 30.11.2017 на суму 6559692,54 грн.;

- акт приймання-передачі природного газу від 31.12.2017 на суму 7683604,15 грн.;

- акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2018 на суму 8530121,30 грн.;

- акт приймання-передачі природного газу від 28.02.2018 на суму 8957193,13 грн.;

- акт приймання-передачі природного газу від 31.03.2018 на суму 7778763,35 грн.;

- акт приймання-передачі природного газу від 30.04.2018 на суму 390783,71 грн.

Акти підписані повноважними представниками сторін договору та скріплені їх печатками.

Пунктом 6.1. договору передбачено, зокрема, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору, укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови КМУ від 11.01.2005 №20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам та надання пільг, субсидій та компенсацій» спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договору.

У пункті 6.2. Договору сторонами визначено, що оплата за природний газ повинна бути здійснена до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до пп. 4 п. 6.3. Договору, оплата за природний газ здійснюється таким чином: шляхом зарахування постачальником коштів, що надійшли від споживача як погашення заборгованості за природний газ, поставлений в минулі періоди згідно з цим договором, у порядку календарної черговості виникнення заборгованості за наявності заборгованості у споживача за цим договором. Кошти, які надійшли від споживача, зараховуються як передоплата за умови відсутності заборгованості за цим договором.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором. У разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат. Проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20. Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договорів про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до ст. 625 ЦК України, нараховані на всю суму заборгованості за цим договором (п. 8 пп. 8.2-8.3 договору).

На підставі п. 2 Додаткової угоди №1 від 15.01.2018 до договору, абзац третій п. 6.1. договору викладено в наступній редакції: «Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору, укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів, тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою КМУ від 04.03.2002 №256, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором».

Також, на підставі п. 4 Додаткової угоди №1 від 15.01.2018 до договору, пп. 4 п. 11.3. договору викладено в наступній редакції: «будь-які спільні протокольні рішення або надані споживачем будь-які документи щодо оформлених та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 №256, протоколи нарад, дво- та багатосторонніх зустрічей, листування між сторонами: не можуть бути використані для внесення змін до цього договору; можуть бути застосовані до відносин за цим договором тільки після підписання сторонами окремого додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору».

Як вбачається з копій платіжних доручень від 05.02.2018 №4; від 09.02.2018 № 5; від 28.02.2018 № 6; від 01.03.2018 № 7; від 27.03.2018 № 22; від 30.03.2018 № 23; від 26.04.2018 № 25 та з копії банківської виписки про перерахунок субвенційних коштів від 05.02.2018, розрахунок з позивачем частково здійснювався субвенційними коштами (в матеріалах справи).

Судом також досліджено платіжні доручення від 04.01.2018 № 265056718, від 05.01.2018 № 265263650, від 09.01.2018 № 265517667, від 10.01.2018 № 265812701, від 11.01.2018 № 266002433, від 12.01.2018 № 266168954, від15.01.2018 № 266396301, від 16.01.2018 № 266524674, від 17.01.2018 № 267000286, від 18.01.2018 № 267221645, від 19.01.2018 № 267444030, від 22.01.2018 № 267847428, від 23.01.2018 № 268266799, від 24.01.2018 № 268581287, від 25.01.2018 № 268841334, від 26.01.2018 № 268931769, від 29.01.2018 № 270117104, від 30.01.2018 № 270326846, від 31.01.2018 № 270720331, від 01.02.2018 № 271098166, від 02.02.2018 № 271297721, від 05.02.2018 № 271482350, від 06.02.2018 № 271905930, від 07.02.2018 № 272134708, від 08.02.2018 № 272439245, від 09.02.2018 № 272734807, від 12.02.2018 № 273069225, від 13.02.2018 № 273501271, від 14.02.2018 № 273725090, від 15.02.2018 № 273970032, від 16.02.2018 № 274227291, від 19.02.2018 № 274447504, від 20.02.2018 № 274980412, від 21.02.2018 № 275204959, від 22.02.2018 № 275514144, від 23.02.2018 № 275722668, від 26.02.2018 № 275975521, від 27.02.2018 № 277281125, від 28.02.2018 № 277517632, від 01.03.2018 № 277907199, від 02.03.2018 № 278168259, від 03.03.2018 № 278342229, від 05.03.2018 № 278512015, від 06.03.2018 № 278869231, від 07.03.2018 № 279123390, від 12.03.2018 № 279548229, від 13.03.2018 № 280264491, від 14.03.2018 № 280523987, від 15.03.2018 № 280804150, від 16.03.2018 № 281112891, від 19.03.2018 № 281424835, від 20.03.2018 № 282828698, від 21.03.2018 № 282144325, від 22.03.2018 № 282388600, від 23.03.2018 № 282629997, від 26.03.2018 № 283053170, від 27.03.2018 № 284094456, від 28.03.2018 № 284559062, від 29.03.2018 № 284784710, від 30.03.2018 № 285032867, від 30.03.2018 № 285032867, від 02.04.2018 № 285400890, від 03.04.2018 № 285760261, від 04.04.2018 № 285972577, від 05.05.2018 № 286255370, від 06.04.2018 № 286538473, від 10.04.2018 № 286888101, від 11.04.2018 № 287289775, від 12.04.2018 № 287555466, від 13.04.2018 № 287815554, від 16.04.2018 № 288182147, від 17.04.2018 № 288493858, від 18.04.2018 № 288866505, від 19.04.2018 № 289175463, від 20.04.2018 № 289455288, від 23.04.2018 № 289789546, від 24.04.2018 № 290199164, від 25.04.2018 № 290519462, від 26.04.2018 № 290690272, надані відповідачем та встановлено, що оплата за природний газ згідно таких здійснювалась з призначенням платежу «Розп. коштів на вик. п. КМУ від 18.06.2014 р №217 в.т.ч. ПДВ, договір № 6225/1718-ТЕ-21 від 10.10.2017 ( в матеріалах справи).

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору щодо оплати отриманого природного газу, перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 310 643,37 грн, з якої 136 281,50 грн- пені; 52 183, 29 грн- 3% річних та інфляційні втрати в сумі 122 178,58 грн.

Оцінка суду.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення повноважних представників, вживши заходів до виконання обов`язкових вказівок Верховного Суду, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються їх вимоги і заперечення, оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив:

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 174 ГК України передбачено, що однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з платіжних доручень, а саме з призначення платежу, розрахунок з позивачем частково здійснювався згідно постанови від 18.06.2014 № 217 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки" (далі - Порядок № 217).

Стосовно даного Порядку № 217 та розрахунків які згідно нього проведені, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України "Про ринок природного газу", постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу (ч.3 ст. 12 цього Закону).

Частиною 2 ст.13 Закону України "Про ринок природного газу" до обов`язків споживачів природного газу віднесено забезпечення своєчасної та повної оплати вартості природного газу згідно з умовами договорів. У разі порушення або невиконання своїх обов`язків споживач несе відповідальність згідно із законом (ч. 3 ст. 13 цього Закону).

Порядок розрахунків за теплову енергію, для виробництва якої використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником, визначено ст.19-1 Закону України "Про теплопостачання". Водночас, при розгляді спорів щодо розрахунків споживачів природного газу, використаного у виробництві теплової енергії, із гарантованими постачальниками відповідно до договорів постачання природного газу, необхідно враховувати, що положення ст. 19-1 цього Закону поширюються на правовідносини, що виникають під час розрахунків між споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями на підставі договорів на постачання теплової енергії, а також між теплопостачальними організаціями та теплогенеруючими організаціями (у разі якщо виробництво та постачання теплової енергії здійснюються різними суб`єктами господарювання) у розрахунках за придбану теплову енергію як продукт виробництва для його подальшого продажу споживачам.

Так, ч. 1 ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку.

Статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" перебачено, що поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу (далі - рахунки із спеціальним режимом використання) - рахунки теплопостачальної організації, відкриті в уповноваженому банку і призначені для зарахування коштів, що вносяться споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, для виробництва якої повністю або частково використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником.

Положеннями ч. 3 ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання" визначено обов`язковою умовою договору на постачання теплової енергії, укладеного між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії, зазначення про оплату споживачем теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунок із спеціальним режимом використання. Отже, законодавцем передбачено спеціальну процедуру розрахунку за спожиту теплову енергію, вироблену із природного газу як ресурсу, поставленого гарантованим постачальником, шляхом зарахування коштів споживачів та теплопостачальних організацій, які купують теплову енергію у теплогенеруючих організацій для її подальшого постачання споживачам, на рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті теплопостачальними організаціями (для зарахування коштів споживачів теплової енергії) та теплогенеруючими організаціями (для зарахування коштів теплопостачальних організацій за придбану теплову енергію як товар) в уповноваженому банку. Водночас, ч. 1 ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання" імперативно визначено, що оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється. Зазначена норма поширюється на споживачів, які сплачують за поставлену їм теплову енергію теплопостачальними організаціями, а також на теплопостачальні організації під час розрахунків за придбану теплову енергію у теплогенеруючих організацій.

Частиною 4, 5 ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що кошти, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок: гарантованого постачальника; теплогенеруючої організації; теплопостачальної організації; теплотранспортуючої організації. Цим порядком також визначається механізм перерахування коштів такими організаціями для проведення розрахунків з гарантованим постачальником за весь обсяг спожитого природного газу.

Відтак, ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання" не визначає порядку здійснення розрахунків теплогенеруючих та теплопостачальних організацій з гарантованим постачальником за обсяг спожитого ними природного газу, не містить норм щодо обмеження принципу свободи договору при встановлені сторонами у договорі постачання порядку та умов проведення розрахунків за поставлений природний газ. Водночас, у ч.ч. 4 та 5 ст. 19-1 цього Закону міститься відсильна норма до порядку розподілу коштів, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання", Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 18.06.2014 № 217 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки" (далі - Порядок №217).

Пунктом 1 Порядку №217 передбачено, що цей Порядок визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки.

Отже, в силу ч.ч. 4, 5 ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання", Порядок № 217, затверджений постановою Кабінету Міністрів України 18.06.2014 № 217 є спеціальним підзаконним нормативно-правовим актом, що визначає правовідносини між уповноваженим банком, який обслуговує поточні рахунки із спеціальним режимом використання, які відкрито відповідно до цієї постанови, постачальником природного газу для цілей виробництва теплової енергії, теплогенеруючими і теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії, а саме передбачає обов`язковим відкриття теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, послуги з постачання гарячої води, з подальшим інформуванням уповноваженим банком НКРЕКП про переліки спеціальних рахунків таких організацій для розрахунків із гарантованим постачальником природного газу (п.п. 3, 4, 5, 6 Порядку № 217); визначає порядок внесення споживачами, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, послуг з постачання теплової енергії, послуг з централізованого постачання гарячої води, вартості спожитих послуг на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів, а також процедуру перерахування уповноваженим банком грошових коштів споживачів згідно з реєстром нормативів, затверджених НКРЕКП, у частині вартості природного газу на рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками (п.п. 8, 9, 14 Порядку №217).

Отже, положеннями Порядку №217 визначено алгоритм розподілу коштів, які надходять на поточні рахунки теплогенеруючих та теплопостачальних організацій зі спеціальним режимом використання для проведення уповноваженим банком розрахунків відповідно до затверджених НКРЕКП нормативів з гарантованим постачальником природного газу як ресурсу для виробництва теплової енергії.

Разом з тим, Порядок № 217 не стосується договірних зобов`язань гарантованого постачальника природного газу та теплопостачальної організації, як споживача, в частині порядку та строків розрахунків за договором постачання та не змінює строків розрахунків за поставку природного газу, які було погоджено сторонами у договорі.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.02.2020 у справі № 921/12/19 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 21.02.2018 у справі № 910/16072/16.

Аналіз приписів ст.19-1 Закону України "Про теплопостачання" в сукупності з положеннями Порядку №217, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014 на виконання ст. 19-1 цього Закону, дозволяє дійти висновку, що Порядком №217 визначено спеціальний механізм проведення розрахунків із гарантованим постачальником природного газу, який усуває теплопостачальні організації від розподілу коштів, сплачених споживачами за спожиту теплову енергію, вироблену із ресурсу (природного газу), поставленого гарантованим постачальником.

Водночас, положення Порядку № 217 не обмежують теплопостачальні організації у можливості виконати свої договірні зобов`язання з оплати за отриманий природний газ за договорами постачання, укладеними з гарантованими постачальниками природного газу, шляхом перерахування на такий спеціальний рахунок власних коштів, отриманих від господарської діяльності. Визначений Порядком № 217 (п.п. 8, 9, 13, 14) алгоритм розподілу уповноваженим банком коштів споживачів, які надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання як оплата вартості теплової енергії та/або наданих комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, не ставить повноту та своєчасність виконання теплопостачальними організаціями договірних обов`язків з оплати отриманого природного газу для виробництва теплової енергії для потреб населення на користь гарантованого постачальника у залежність від оплати теплової енергії безпосередніми споживачами; не скасовує та не обмежує відповідальність теплопостачальної організації перед постачальником природного газу за невиконання чи неналежне виконання обов`язків з оплати за спожитий газ та не змінює строків здійснення розрахунків за договорами, укладеними між теплопостачальними організаціями та гарантованими постачальниками природного газу.

Отже, положення Порядку № 217 не змінюють порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу, не позбавляють теплопостачальну організацію, як споживача природного газу, можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до відповідача-споживача відповідальності, передбаченої умовами договору у вигляді пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу (пункт 8.2. договору), а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку частини другої статті 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 903/918/19.

Також, як вбачається з матеріалів справи, а саме з платіжних доручень в графі «призначення платежу», вартість поставленого споживачу природного газу за Договором була частково сплачена коштами, перерахованими згідно Порядку № 256, а саме:- 4400061,56 грн. перераховано 05.02.2018 (двома платежами: 4387600,00 грн. та 12461,56 грн.); 2700,00 грн. перераховано 12.02.2018; 18621,94 грн. перераховано 28.02.2018; 9581437,07 грн. перераховано 01.03.2018; 7607800,27 грн. перераховано 27.03.2018; 35815,01 грн. перераховано 30.03.2018; 3150000,00 грн. перераховано 26.04.2018.

Здійснюючи перевірку доводів відповідача щодо відсутності з його сторони прострочень, невірним зарахуванням постачальником коштів, які надійшли згідно Порядку, що призвело до безпідставного нарахування пені, 3% річних та інфляційних та водночас аналізуючи долучений до позовної заяви розрахунок, наявні платіжні документи, банківські виписки по рахунку, судом встановлено наступне.

У ст. 12 Господарського кодексу України зазначено, що держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є, зокрема, регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій.

Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за транзитне транспортування природного газу і за природний газ, що видобувається в Україні. Це регулювання визначено Порядком № 20, який діяв на час укладення Договору і втратив чинність з 01.01.2018. З аналізу змісту Порядку № 20 випливає, що держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами. Відповідно до п. 6 Порядку № 20, органи Державної казначейської служби України (далі - Казначейство) на підставі платіжних доручень головних розпорядників коштів місцевих бюджетів перераховують кошти на рахунки постачальників ресурсів (товарів, послуг). Розрахунки проводяться на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і СПР (спільних протокольних рішень), підписаних усіма учасниками таких розрахунків (п. 7 Порядку № 20). Також спільним наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України від 03.08.2015 № 493/688 затверджено Порядок проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію (далі - Порядок № 493, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає взаємовідносини, зокрема, між органами Казначейства, департаментами фінансів обласних державних адміністрацій, Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, НАК "Нафтогаз України" та іншими учасниками розрахунків за природний газ, послуги з постачання, розподілу та транспортування природного газу, що проводяться відповідно до Порядку № 20. За змістом п.1.2 Порядку № 493 розрахунки, передбачені в п. 1.1 цього розділу, проводяться за згодою сторін на підставі актів звіряння за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню або договорів, що визначають обсяг щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і СПР, форма яких наведена у додатках 1, 2, 3 до цього Порядку. За змістом п. 1.5 Порядку № 493 НАК "Нафтогаз України" підписує з учасниками розрахунків СПР протягом п`яти робочих днів. Учасник розрахунку має право відмовитися від підписання СПР виключно за умови відсутності боргу перед учасником за товари/послуги, який планується погасити відповідно до Порядку. Останній учасник розрахунків не пізніше наступного дня після підписання СПР повідомляє інших учасників про підписання та направляє їм підписані СПР. Наведене свідчить про адміністративно-правове регулювання відносин щодо механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема на оплату природного газу. Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений Порядком № 493, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг. Тобто державою офіційно визнається неможливість підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (залежно від рівня отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Пунктом 9 ч. 1 ст. 87 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) визначено, що до видатків, які здійснюються з Державного бюджету України, належать видатки, зокрема, на соціальний захист та соціальне забезпечення. При цьому, порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим визначаються Кабінетом Міністрів України (ч.2 ст. 97 БК України).

Згідно з п.п. "б" п. 4 ч. 1 ст. 89 та ст.102 БК України, видатки на покриття витрат з оплати житлово-комунальних послуг (житлові субсидії населенню) здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з Державного бюджету України (субвенцій з Державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання житлових субсидій на оплату природного газу за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено Порядком №256, згідно з п. 4 якого перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Казначейством згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.

Відповідно до Порядків № 20, 256, 493 механізм і строки розрахунків здійснюються так: не пізніше наступного дня після підписання останнім учасником розрахунків спільного протокольного рішення (з присвоєнням номера та дати) усі учасники розрахунків, які підписали спільні протокольні рішення, подають до Казначейства та органів Казначейства, у яких відкрито їх рахунки, платіжні доручення на перерахування коштів відповідно до узгодженого спільного протокольного рішення; органи Казначейства протягом операційного дня з часу отримання відповідних платіжних доручень направляють кошти субвенцій на рахунки місцевих бюджетів, відкриті в територіальних управліннях Казначейської служби; отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Казначейства, для здійснення відповідних видатків; головні розпорядники коштів у п`ятиденний термін здійснюють розрахунки з постачальниками відповідних послуг.

Таким чином, строки виконання та механізм перерахування коштів за постачання природного газу певним категоріям населення фактично регулюються Порядками № 20, 256, 493, а підписання спільних протокольних рішень є елементами процедурного оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету.

Суд звертає увагу, що в даній справі не встановлено обставин проведення розрахунків шляхом підписання спільних протокольних рішень відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, якими мало би бути змінено порядок і строк проведення розрахунку.

Отже, встановлений постановою КМУ від 04.03.2002. № 256 Порядок не передбачає зміну порядку та строків здійснення розрахунків між сторонами, а встановлює виключно порядок зарахування отриманих відповідачем бюджетних коштів на рахунки кредитора, тому порушення державою обов`язку перед надавачами послуг щодо розрахунків не звільняє останніх від відповідальності перед постачальниками енергоносіїв за прострочення виконання договірних зобов`язань.

Так судом встановлено, що природний газ, поставлений на підставі акту приймання-передачі від 31.10.2017 на суму 1665962,04 грн. був оплачений відповідачем виключно власними коштами (згідно Порядку № 217), остаточний розрахунок відбувся 24.01.2018. В даному випадку мало місце прострочення оплат. На момент перерахування позивачу 05.02.2018 коштів відповідно до постанови КМУ від 04.03.2002. №256, заборгованість за поставлений природний газ у жовтні 2017 була сплачена, відповідно в АТ «НАК «Нафтогаз України» підстави для зарахування вказаних грошових коштів в якості оплати за жовтень 2017 були відсутні.

Природний газ поставлений на підставі акту приймання-передачі від 30.11.2017 на суму 6559692,54 грн. був оплачений відповідачем частково власними коштами (згідно Порядку №217), а також за рахунок коштів, перерахованих відповідно до постанови КМУ від 04.03.2002 №256, а саме: за період з 01.01.2018 по 05.02.2018, оплати здійснювалися власними коштами (згідно Порядку № 217); 05.02.2019 зараховано 4400061,56 грн. (згідно постанови КМУ від 04.03.2002 № 256); за період з 06.02.2018 по 12.02.2018 оплати власними коштами (згідно Порядку № 217); 12.02.2018 зараховано 2700,00 грн. (згідно постанови КМУ від 04.03.2002 № 256); з 13.02.2018 по 15.02.2018 оплати власними коштами (згідно Порядку № 217). В даному випадку мало місце прострочення оплат, виключно за тими, які вносилися власними коштами. Таким чином, на момент перерахування позивачу 28.02.2018 коштів відповідно до постанови КМУ від 04.03.2002 № 256, заборгованість за поставлений природний газ у листопаді 2017 була сплачена, відповідно в АТ «НАК «Нафтогаз України» підстави для зарахування вказаних грошових коштів в якості оплати за листопад 2017 були відсутні.

Природний газ поставлений на підставі акту приймання-передачі від 31.12.2017 на суму 7683604,15 грн. був оплачений відповідачем частково власними коштами (згідно Порядку № 217), а також за рахунок коштів, перерахованих відповідно до постанови КМУ від 04.03.2002 №256, а саме: за період з 15.02.2018 по 28.02.2018 оплати здійснювалися власними коштами (згідно Порядку №217); 28.02.2018 зараховано 18621,94 грн. та 01.03.2018 - 3150000,00 грн. (згідно постанови КМУ від 04.03.2002 № 256). В даному випадку мало місце прострочення оплат, виключно за тими, які вносилися власними коштами. Таким чином, заборгованість за поставлений природний газ у грудні 2017 р. була остаточно сплачена 01.03.2018 коштами, які надійшли згідно постанови КМУ від 04.03.2002 № 256.

Природний газ поставлений на підставі акту приймання-передачі від 31.01.2018 на суму 8530121,30 грн. був оплачений відповідачем частково власними коштами (згідно Порядку №217), а також за рахунок коштів, перерахованих відповідно до постанови КМУ від 04.03.2002 №256, а саме: 01.03.2019 зараховано 6004584,15 грн. (згідно постанови КМУ від 04.03.2002 №256); за період з 01.03.2018 по 22.03.2018 власними коштами (згідно Порядку №217). Остаточний розрахунок відбувся 22.03.2018 (власні кошти).

Природний газ поставлений на підставі акту приймання-передачі від 28.02.2018 на суму 8957193,13 грн. був оплачений відповідачем частково власними коштами (згідно Порядку №217), а також за рахунок коштів, перерахованих відповідно до постанови КМУ від 04.03.2002 № 256, а саме: за період з 22.03.2018 по 27.03.2018 власними коштами (згідно Порядку №217), 27.03.2018 зараховано 6757013,50 грн. (згідно постанови КМУ від 04.03.2002 № 256). Остаточний розрахунок відбувся 27.03.2018 за рахунок коштів, перерахованих згідно постанови КМУ від 04.03.2002 № 256.

Природний газ поставлений на підставі акту приймання-передачі від 31.03.2018 на суму 7778763,35 грн. був оплачений відповідачем частково власними коштами (згідно Порядку № 217), а також за рахунок коштів, перерахованих відповідно до постанови КМУ від 04.03.2002 №256, а саме: 27.03.2018 зараховано 850786,77 грн. (згідно постанови КМУ від 04.03.2002 №256), за період з 28.03.2018 по 30.03.2018 власними коштами (згідно Порядку № 217), 30.03.2018 перераховано 35815,01 грн. (згідно постанови КМУ від 04.03.2002 №256), за період з 02.04.2018 по 25.04.2018 власними коштами (згідно Порядку №217), 26.04.2018 перераховано 3150000,00 грн. (згідно постанови КМУ від 04.03.2002 №256), 26.04.2018 власними коштами (згідно Порядку №217). Остаточний розрахунок відбувся 26.04.2018 (власні кошти згідно порядку №217).

Природний газ поставлений на підставі акту приймання-передачі від 30.04.2018 на суму 390783,71 грн. був оплачений відповідачем власними коштами (згідно Порядку №217). В даному випадку прострочення оплат відсутнє. Остаточний розрахунок відбувся ще 02.05.2018.

Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що всі грошові кошти, які надійшли позивачу за поставлений природний газ за Договором та на підставі постанови КМУ від 04.03.2002 №256, зараховані позивачем правильно, у порядку черговості та згідно пп. 4 п. 6.3. Договору.

З врахуванням наведеного, суд зазначає, що визначений Порядком № 256 (в редакції, чинній з 01.01.2018) правовий механізм передбачає можливість підприємства у 2018 році розрахуватися з компанією за заборгованість, існуючу станом на 01.01.2018 за пільгами та житловими субсидіями населенню за попередній період, проте жодного посилання на можливість включення до обсягу асигнувань, виділених державою, боргів за договорами між суб`єктами господарювання, які виникли в період до 01.01.2018, і які не є боргами за пільги та житлові субсидії населенню, Порядок не містить.

Також, використання відповідачем асигнувань, отриманих у 2018 році згідно з Порядком (в редакції, чинній з 01.01.2018), з метою погашення боргу перед постачальником, свідчить про власне волевиявлення споживача щодо використання бюджетних коштів, однак не позбавляє підприємство обов`язку відшкодування втрат кредитора, пов`язаних з простроченням грошового зобов`язання.

Як встановлено судом та підтверджено представниками сторін в судових засіданнях, оплата за поставлений газ за договором, проводилася відповідачем власними коштами на підставі (Порядку № 217, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 18.06.2014 № 217) та коштами, перерахованими згідно Порядку (постанови КМУ від 04.03.2002 № 256). Суд вкотре звертає увагу, що жодних протокольних рішень якими б сторони погодилися на встановлення між ними іншого (відмінного від того що передбачено у договорі) порядку розрахунків з моменту укладення договору між сторонами не підписувалось. Таким чином, в даному випадку, підставою для стягнення з відповідача нарахувань, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, та застосування до нього штрафних санкцій (пені) у погодженому у договорі поставки розмірі за порушення грошового зобов`язання, є наявність у відповідача, як споживача природного газу, суми основного боргу за розрахунками за отриманий від позивача природний газ, яка не була предметом регулювання спільних протокольних рішень та несвоєчасно сплачена відповідачем за рахунок власних коштів. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин права власності Касаційного господарського суду від 23.09.2019 у справі №908/885/18, та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справ №903/918/19.

Відповідно до ст. 193 ГК України, положення якої є аналогічні до положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, нормами ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки споживачем допущено прострочення внесення платежів у встановлений в п. 6.2. Договорі строк, він вважається таким, що прострочив.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 3 Додаткової угоди №1 від 15.01.2018 до Договору, п. 8.3. Договору викладено в новій редакції: «Сторони погодили, що з урахуванням п. 11.3. цього договору, підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, нараховані на всю суму заборгованості за цим договором.)».

Перевіривши розрахунок 3% річних які становлять 52 183,29 грн та інфляційних втрат- 122 178,58 грн, суд зазначає, що такі нараховані позивачем правильно (враховуючи те, що в договорі сторони погодили нарахування сум передбачених ст.625 ЦК України на суми сплачені згідно постанови КМУ № 256 від 04.03.2002), а тому підлягають стягненню з відповідача в заявленому розмірі.

Приписами ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, п. 8.2. Договору передбачалося, що у разі прострочення споживачем оплати згідно п. 6.1. цього договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови КМУ від 11.01.2005 № 20.

На підставі п. 3 Додаткової угоди №1 від 15.01.2018 до Договору, п. 8.2. Договору викладено в новій редакції: «У разі прострочення споживачем оплати згідно п. 6.1. цього договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови КМУ від 04.03.2002 №256.

Суд перевіривши нараховану позивачем пеню в розмірі 136 281,50 грн зазначає, що така нарахована вірно. Судом встановлено, що нарахування пені здійснювалося виключно на суми заборгованості, сплаченої власними коштами, відповідно нарахування пені на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови КМУ від 04.03.2002 №256, позивачем не здійснювалося.

Розглянувши клопотання КП «Стрийтеплоенерго» про зменшення пені, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зменшення розміру пені є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе стягнення неустойки.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Клопотання про зменшення розміру пені обґрунтоване наступним. Відповідач є комунальним підприємством, засновником якого являється Стрийська міська рада; споживачем послуг, які надаються відповідачем являється переважно населення; відповідач перебуває у вкрай несприятливому фінансовому становищі, спричиненим значною дебіторською заборгованістю (зокрема, несвоєчасне фінансування бюджету за надані населенню субсидії та пільг споживачам КП «Стрийтеплоенерго»); відсутність можливості розпоряджатися коштами, які надходять та одразу підлягають розподілу та автоматичному перерахунку на користь гарантованого постачальника; тариф на електроенергію, який затверджений на в тарифі на теплову енергію для категорії споживачів «населення» станом на 01.10.2017 становив 188,10 грн., відносно фактично затвердженого НКРЕКП 168,48 грн. (ріст складає 11,6%); на момент завершення оплати за Договором (квітень 2018), тариф складав 223,47 грн. (ріст склав 132,64%); на виконання наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №630 від 14.12.2012 Стрийською міською радою прийнято рішення №353 від 02.06.2017 про погодження та прийняття інвестиційної програми на 2017 рік, в тарифі НКРЕКП на теплову енергію складову «виробничі інвестиції» затверджено в сумі « 0», відповідач змушений вільні обігові кошти спрямовувати на затверджену інвестиційну програму. Зазначив, що стягнення пені в заявленому розмірі спричинить додаткове збільшення збитків підприємства, яке не матиме жодних джерел для їх покриття, адже підприємство змушене щомісячно здійснювати чималі поточні платежі за постачання, транспортування та розподіл природного газу щоб не допустити зриву опалювального сезону 2019-2020 роки, а також прострочення оплат за природний газ та виникнення додаткових штрафних санкцій.

Суд, взявши до уваги наведені відповідачем обставини, долучені до клопотання документи, а також те, що згідно оборотно-сальдової відомості за 4 квартал 2017 року становила 31 574 грн, за січень-квітень 2018 року- 18 423, врахувавши, що відповідач не являється безпосереднім споживачем природного газу, що поставлявся за договором, неспроможність самостійно оплатити поставлений газ (значна частина вартості сплачена державними коштами на підставі постанови КМУ від 04.03.2002 № 256), станом на квітень 2018 заборгованість за договором була сплачена у повному обсязі, до стягнення з відповідача за цим рішенням підлягають 3% річних та інфляційні втрати, суд дійшов висновку зменшити пеню на 50% від заявленого розміру та стягнути з відповідача на користь позивача 68140,75 грн. пені.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено право позивача та наявність передбачених законом підстав для задоволення позову була доведена суду у встановленому порядку належними та допустимими доказами. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у розмірі 4660,00 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 42, 46, 123, 129, 222, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1.Позов задоволити частково.

2.Стягнути з Комунального підприємства «Стрийтеплоенерго» (82400, Львівська обл., м. Стрий, вул. Новаківського, 9; ) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; ) 68140,75 грн - пені, 52183,29 грн - 3% річних, 122178,58 грн - інфляційних втрат та 4660,00 грн - судового збору.

3.У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення складено 03.02.2021.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені ст. ст. 256, 257 ГПК України.

Суддя Н.В. Мороз