ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"26" січня 2021 р. Cправа № 902/949/20

Господарський суд Вінницької області у складі головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Німенко О.І.,

представників:

позивача - Балтака О.О.,

присутнього - Пізняка Д.О.,

у відсутності представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом: Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго" (вул. Вишнева, буд.24, м. Вінниця, 21037)

до: Комунального некомерційного підприємства "Іллінецька центральна районна лікарня" Іллінецької районної ради (вул. Вільшанська, 48, м. Іллінці, 22700)

про стягнення 478310,69 грн,

В С Т А Н О В И В :

Комунальним підприємством "Вінницяоблтеплоенерго" подано позов до Комунального некомерційного підприємства "Іллінецька центральна районна лікарня" Іллінецької районної ради про стягнення 478310,69 грн.

Ухвалою суду від 02.10.2020 за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 902/949/20 в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 22.10.2020.

В межах підготовчого провадження, строк якого протокольною ухвалою суду від 22.10.2020 продовжено на 30 днів на підставі ч.3 ст.177 ГПК України, учасники процесу скористалися правом на подання заяв по суті справи: відповідачем подано відзив на позовну заяву (а.с.106-118, том 1) та заперечення на відповідь на відзив (а.с. 129-134, том 1), позивачем - відповідь на відзив (а.с. 123-128, том 1).

Виконавши завдання підготовчого провадження, судом закрито дану стадію господарського процесу та призначено справу до розгляду по суті на 19.01.2021. При цьому в судовому засіданні 19.01.2021 в межах розгляду справи по суті оголошено перерву до 26.01.2021, про що постановлено відповідну ухвалу у протокольній формі.

26.01.2021 через канцелярію суду супровідним листом за підписом представника позивача надійшов ряд документів для долучення до матеріалів справи, а саме копії Акту звіряння взаємних розрахунків між сторонами за період 2020 року та копії банківських виписок по рахунку позивача.

На визначену дату та час у судове засідання з`явився представник позивача та присутній Пізняк Д.О., відповідач правом участі у судовому засіданні не скористався. Представник відповідача про призначене судове засідання на 19.01.2021, в межах якого оголошувалася перерва, повідомлений під розписку від 17.12.2020, яка міститься у матеріалах справи, а про призначене судове засідання на 26.01.2021 Комунальне некомерційне підприємство "Іллінецька центральна районна лікарня" Іллінецької районної ради повідомлено ухвалою від 19.01.2021, яку направлено на адресу електронної пошти відповідача (розміщену на офіційному сайті комунального підприємства) та його представника.

За вказаних обставин у суду є достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення відповідача про дату, час та місце судового слухання, але останній не скористався правом на участь свого представника у судовому засіданні. При цьому відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення від 26.04.2007 у справі "Олександр Шевченко проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" та від 14.10.2007 у справі "Трух проти України").

Представник позивача заявлений позов підтримав у повному обсязі з підстав та обставин, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором №Т-93-59 від 04.03.2020 про закупівлю-продаж теплової енергії за державні кошти (договір вступив у дію з 01.01.2020) в частині оплати за спожиту теплову енергію за період з лютого по квітень 2020 року, внаслідок чого позивачем заявлено до стягнення з відповідача 478310,69 грн заборгованості, з яких: 446456 грн - основного боргу; 19059,28 грн - пені; 5674,28 грн - 3% річних; 7121,13 грн - інфляційних втрат.

Суть заперечень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву зводиться до того, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факт наявності заборгованості та несплати по рахункам.

Окрім того, відповідач вказує, що між КНП "Іллінецька ЦРЛ" та КП "Вінницяоблтеплоенерго" було укладено мирову угоду, яку затверджено ухвалою Господарського суду Вінницької області від 17.12.2019 у справі №902/809/19, відтак є очевидними інші правові підстави позову, інший період виникнення заборгованості, інший порядок стягнення суми заборгованості, якщо така є наявною, аніж ті, які зазначає позивач. При цьому відповідач акцентує увагу, що не допускається спір з приводу вже вирішених судом підстав, між тими ж сторонами, з одного і того ж предмету спору.

У відповіді на відзив позивач вказує, що відповідач на власний розсуд тлумачить дані документів бухгалтерського обліку щодо зарахування платежів у погашення заборгованості. При цьому позивач визнає сплату відповідачем основного боргу за Договором №Т-93-59 від 04.03.2020, який вступив у дію з 01.01.2020.

Окрім того, позивач заперечує доводи відповідача, що оскільки укладена мирова угода, яка затверджена ухвалою Господарського суду Вінницької області від 17.12.2019 у справі №902/809/19, то спір за такими з підставами позову, з того ж предмету, між тими самими сторонами не допускається, оскільки вказана мирова угода була укладена у 2019 році та поширювалася лише на відносини по сплаті боргу за спожиту енергію з теплопостачання за період опалювального сезону жовтень-2018 - квітень 2019. У мировій угоді вирішено питання виключно щодо боргу, який обліковувався у 2019 році, але така угода не має жодної юридичної сили щодо відносин (зокрема, наявного боргу), які виникли після її укладення, тобто у 2020 році.

Також позивач звертає увагу, що правовими підставами для звернення з відповідним позовом до суду є Договір укладений 04.03.2020, який розповсюджував свою дію на відносини, що виникли з 01.01.2020 (в той час як мирова угода була затверджена в грудні 2019 року), а також наслідки неналежного виконання своїх зобов`язань за таким Договором відповідачем. Отже, вказана мирова угода між сторонами не має жодного відношення до підстав чи предмету поданого позивачем позову від 24.09.2020 та жодної юридичної сили у справі №902/949/20.

В свою чергу, у запереченні на відповідь на відзив відповідач вказує, що оскільки позивачем не надано виписки по рахункам, то перевірити факт оплати, період виникнення заборгованості, спростувати його чи підтвердити, а так само встановити дійсну різницю у погодженій сумі до оплати та фактично оплаченій неможливо.

Також відповідач, з поміж іншого, зазначає, що відповідно до п.1 ухвали від 17.12.2019 у справі №902/809/19 було затверджено мирову угоду, згідно з п.4 якої відповідач сплачує борг, зазначений у пункті 3 мирової угоди (сума становить 1 063 439,14 грн) на умовах розстрочки, що діяла в період з 31.01.2020 по 30.09.2020 включно.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

04.03.2020 між Комунальним підприємством "Вінницяоблтеплоенерго" (Постачальник, позивач) та Комунальним некомерційним підприємством "Іллінецька центральна районна лікарня" Іллінецької районної ради (Споживач, відповідач) укладено Договір №Т-93-59 про закупівлю-продаж теплової енергії за державні кошти (Договір), відповідно до умов п.1.1. якого предметом цього договору є пара, гаряча пара та пов`язана продукція за кодом ДК 021:20-8.

Постачальник бере на себе зобов`язання продавати та постачати Споживачеві теплову енергію, вироблену з використанням природного газу або/та з використанням альтернативних видів палива в обумовлених Договором обсягах, а Споживач зобов`язується приймати та оплачувати спожиту теплову енергію за встановленими тарифами і в терміни, передбачені цим Договором (п.1.2. Договору) (а.с. 13-19, том 1).

Згідно з п. 2.1. Договору Постачальник постачає до теплоспоживаючих установок (систем) Споживача за адресою: Вінницька область, м. Іллінці, вул. Вільшанська, буд. 48, а Споживач приймає теплову енергію у гарячій воді за температурним графіком теплової мережі на період дії договору та в межах встановлених максимальних теплових годинних навантажень.

Відповідно до п.7.5. Договору остаточні розрахунки за спожиту теплову енергію повинні бути проведені Споживачем до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим.

За наявності заборгованості у Споживача за цим Договором Постачальник зараховує кошти, що надійшли від Споживача в порядку визначеному ст.534 Цивільного кодексу України (п. 7.6. Договору).

Пунктом 8.1.3. Договору сторони погодили, що у разі несвоєчасної оплати обумовлених Договором платежів за фактично спожиту теплову енергію Постачальник проводить Споживачу нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та 3% річних за кожен день прострочення платежу та інфляційних втрат.

Договір набуває чинності з 01.01.2020 і діє до 31.12.2020 (п.12.1. Договору). При цьому згідно з п.6.3. Договору сторони домовилися, що умови Договору щодо сплати загальної вартості Договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладання (п. 3 ст.631 Цивільного кодексу України).

Як слідує з матеріалів справи, позивачем на виконання умов Договору оформлено акти здачі-прийняття виконаних робіт за період лютого-квітня 2020 року на загальну суму 730725,8 грн: №3589 від 24.02.2020 на суму 208476,37 грн (а.с.31, том 1); №3587 на суму 144049,97 грн (а.с. 32, том 1); №3955 на суму 133987,3 грн (а.с. 51, том 1); №3952 на суму 90034,86 грн (а.с.50, том 1); №4371 на суму 124206,22 грн (а.с.21, том 1); №4369 на суму 29971,08 грн (а.с.20, том 1).

Вказані акти обопільно підписано та скріплено печатками сторін. При цьому відповідачем здійснено оплату на підставі вказаних актів здачі-прийняття виконаних робіт частково та з простроченням, що стверджується відповідними виписками по рахунку позивача та розрахунком заборгованості.

Так, на момент звернення із даним позовом до суду (вхідна дата реєстрації позовної заяви судом - 28.09.2020) за відповідачем обліковувався основний борг за Договором в сумі 446456 грн, що слугувало підставою для звернення із даним позовом до суду.

Разом з тим позивачем внаслідок прострочення виконання зобов`язання за Договором нараховано до стягнення з відповідача 19059,28 грн - пені; 5674,28 грн - 3% річних; 7121,13 грн - інфляційних втрат.

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ним, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.627 ЦК України, ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ст. 629 цього ж Кодексу встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Проаналізувавши укладений між позивачем та відповідачем Договір №Т-93-59 про закупівлю-продаж теплової енергії за державні кошти від 04.03.2020, суд дійшов висновку, що такий Договір за своєю правовою природою вони є договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу.

Відповідно до ч. 1 ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін (ч. 2 ст. 714 ЦК України).

За договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується (ч.1 ст. 275 Господарського кодексу України).

Положеннями ч. 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що споживач повинен щомісячно сплачувати теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

За умовами ч. 6 ст. 25 Закону України "Про теплопостачання" у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку. Пунктом 23 Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 №1198, визначено, що розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показань вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді. Пунктом 40 Правил користування тепловою енергією передбачено, що споживач зобов`язаний дотримуватися вимог договору, а саме вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію.

Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

В силу положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Підписані сторонами акти є узгодженими та беззаперечними доказами споживання відповідачем відповідних обсягів теплової енергії на відповідні суми.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем, в порушення прийнятих на себе зобов`язань за Договором не було здійснено остаточної оплати вартості поставленої теплової енергії на дату звернення із даним позовом до суду на суму 446456 грн.

Разом з тим після відкриття провадження у даній справі відповідачем повністю погашено основний борг, що підтверджується банківськими виписками по рахунку позивача та підтверджено останнім у відповіді на відзив.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття рішення у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, те благо (річ, право, інше майно), з приводу якого виник спір між позивачем і відповідачем.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстави. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.

Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування та є гарантією прав відповідача на захист проти позову.

У п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (яка хоча і стосується попередньої редакції ГПК України та наразі є чинною) роз`яснено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

З урахуванням вищевикладеного, суд зазначає, що закриття провадження у справі можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Отже, в частині стягнення основного боргу в сумі 446456 грн провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю предмета спору на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Окрім того, за порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивачем заявлено до стягнення також 19059,28 грн - пені; 5674,28 грн - 3% річних; 7121,13 грн - інфляційних втрат.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.

Порушенням зобов`язання, згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п.3 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст. 546 Цивільного кодексу України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.1 ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Сторони погодили, що у разі несвоєчасної оплати обумовлених Договором платежів за фактично спожиту теплову енергію Постачальник проводить Споживачу нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та 3% річних за кожен день прострочення платежу та інфляційних втрат (пункт 8.1.3. Договору).

Перевіряючи поданий позивачем розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат станом на 10.09.2020 судом встановлено, що такий розрахунок не перевищує розрахунку суду, при цьому відповідачем не надано свого контрозрахунку.

Таким чином, позов в частині стягнення з відповідача 5674,28 грн - 3% річних та 7121,13 грн - інфляційних втрат є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Разом з тим відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 слідує, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Відтак інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Згідно з положеннями статті 233 ГК України, які також кореспондують зі змістом статті 551 ЦК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Таким чином, вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Тобто з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Слід зазначити, що законодавчо не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій. При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Вирішуючи питання щодо зменшення розміру пені суд приймає до уваги такі обставини:

- ступінь виконання зобов`язання відповідачем та поведінка винної сторони: відповідач не ухилявся від виконання взятих на себе зобов`язань за Договором та основний борг було погашено повністю, хоча із простроченням;

- позивач застосував до відповідача також таку міру відповідальності, як стягнення 3 % річних, які є платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником, та інфляційних нарахувань, які за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів;

- відсутність понесення позивачем збитків пов`язаних з несвоєчасним виконанням відповідачем зобов`язання за договором, позаяк іншого матеріали справи не містять;

- пеня є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі з урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Крім того, суд враховує правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання; при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Правовий висновок, що пеня не може бути непомірним тягарем боржникові і джерелом отримання додаткових прибутків кредиторові підтримав Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду відповідно до постанови від 08.04.2020 у справі №924/570/19.

Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе скористатись правом, наданим ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України, та зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на 90%.

Таким чином, з нарахованих позивачем 19059,28 грн - пені підлягають стягненню з відповідача 10% в сумі 1905,92 грн. При цьому в позові щодо стягнення 17153,36 грн пені слід відмовити у зв`язку з її зменшенням судом.

Аналогічний висновок щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладений також у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 22.04.2019 у справі №925/1549/17, №924/754/18 від 18.06.2019, №912/1703/18 від 27.03.2019.

Згідно із ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Щодо твердження відповідача, що не допускається спір з приводу вже вирішених судом підстав, між тими ж сторонами, з одного і того ж предмету спору з посиланням на затвердження мирової угоди у господарській справі №902/809/19, то така мирова угода не стосується заборгованості внаслідок прострочення виконання зобов`язань, які виникли за Договором у 2020 році.

Дослідивши усі обставини та надавши оцінку зібраним у справі доказам в їх сукупності, врахувавши принцип диспозитивності та змагальності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з урахуванням закриття провадження в частині стягнення суми основного боргу та мотивів щодо зменшення суми пені.

При винесенні даного рішення суд врахував висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Серявін та інші проти України". Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Також Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України"). При цьому суд зазначає, що інші доводи відповідача жодним чином не спростовують викладених судом підстав для задоволення позову.

В силу приписів п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому на відповідача покладаються витрати на сплату судового збору у повному обсязі з урахуванням заборгованості на дату подання позовної заяви, що забезпечує дотримання принципу балансу інтересів сторін з урахуванням приписів ч. 9 ст.129 ГПК України, позаяк спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, в т.ч. з покладенням витрат по сплаті судового збору і в частині вимоги, за якою відмовлено у позові у зв`язку із зменшенням пені.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат в частині витрат позивача на правову допомогу, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ст. 6 ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Згідно зі ст. 30 ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 р. у справі № 826/1216/16).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах: №911/3533/17 від 27.11.2018, №910/10483/18 від 29.05.2019, №916/1340/18 від 25.06.2019.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано суду Договір №294/01-09-20 про надання правової допомоги від 20.08.2020 з Додатком № 1 до нього, Додатковий договір №1 до Договору №294/01-09-20 про надання правової допомоги від 20.08.2020, копію платіжного доручення №2592 від 20.08.2020 на суму 8500 грн. Також матеріали справи містять попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, відповідно до якого оплата витрат на правову допомогу у даній справі орієнтовно складає 8500 грн (1000 грн x 8,5 год.), копію ордеру серії ВН №15745 від 24.09.2020 на представництво інтересів КП "Вінницяоблтеплоенерго" адвокатом Балтаком Олексієм Олеговичем та копію Свідоцтва №742 від 24.02.2012 про право на заняття вказаним адвокатом адвокатською діяльністю.

За змістом Договору №294/01-09-20 про надання правової допомоги від 20.08.2020 (Договір) з урахуванням Додаткового договору №1 до нього, то сторонами такого Договору є Клієнт - КП "Вінницяоблтеплоенерго", Адвокат 1 - ФОП Юрцев Василь Степанович, який займається адвокатською діяльністю на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №744 від 24.02.2012 та Адвокат 2 - ФОП Балтак Олексій Олегович, який займається адвокатською діяльністю на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №742 від 24.02.2012.

Додатковим договором №1 від 20.08.2020 до Договору №294/01-09-20 про надання правової допомоги від 20.08.2020 сторони дійшли згоди щодо здійснення заміни по тексту п.1 чинного Договору з "Комунальне некомерційне підприємство "Жмеринський районний медичний центр первинної медико-санітарної допомоги" Жмеринської районної ради на "Комунальне некомерційне підприємство "Іллінецька центральна районна лікарня" Іллінецької районної ради".

Згідно з пунктом 3 Договору №294/01-09-20 про надання правової допомоги від 20.08.2020 обмеження повноважень Адвоката 1, Адвоката 2 - відсутні. При цьому Адвокат 1, Адвокат 2 самостійно здійснюють процесуальні права та обов`язки сторони (особи), яку вони представляють діючи в її інтересах (п.20 Договору).

Пунктом 8 Договору визначено, що гонорар Адвоката 1, Адвоката 2 погоджується за взаємною угодою сторін.

Загальна сума Договору не перевищує 8500 грн без ПДВ та може бути змінена за взаємною згодою сторін. Вартість правових послуг зазначена у Додатку №1 до Договору, що є його невід`ємною частиною.

Так, Додатком №1 до Договору визначено вартість правової послуги (представництво інтересів Клієнта в суді першої інстанції) в сумі 8500 грн без ПДВ.

На підтвердження факту понесення витрат на правничу правову допомогу за Договором позивачем надано копію платіжного доручення №2592 від 20.08.2020 на суму 8500 грн з призначенням платежу: "попередня оплата за послуги згідно рах. №17-08/20 від 19.08.2020р. Без ПДВ".

Разом з тим суд критично оцінює зазначене платіжне доручення, оскільки зі змісту призначення платежу у вказаному дорученні неможливо достеменно встановити, що кошти перераховані позивачем саме на підставі Договору №294/01-09-20 про надання правової допомоги від 20.08.2020, позаяк зазначеного рахунку до матеріалів справи не додано. При цьому такий рахунок датований 19.08.2020, тобто датою, що передує укладенню Договору №294/01-09-20 про надання правової допомоги, оскільки такий Договір укладено 20.08.2020, відтак сплата за рахунком відбулася поза межами Договору.

Більше того, отримувачем платежу у платіжному дорученні №2592 від 20.08.2020 вказано ФОП Юрцева В.С., який є стороною Договору (Адвокат 1), однак доказів вчинення останнім процесуальних дій у справі №902/949/20 матеріали вказаної справи не містять, позаяк позовну заяву та ряд інших наявних у справі документів зі сторони позивача підписано Адвокатом 2 - Балтаком О.О. та саме Балтак О.О. брав участь у судових засіданнях по справі.

Разом з тим, з урахуванням умов Договору Адвокат 1 та Адвокат 2 діють самостійно, забезпечуючи представництво інтересів позивача (зі змісту Договору не слідує, що послуги надаються зазначеними адвокатами у складі адвокатського бюро чи об`єднання). При цьому за відомостями, що містяться у Єдиному Реєстрі Адвокатів України Балтак Олексій Олегович здійснює індивідуальну адвокатську діяльність.

Таким чином, позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами понесення витрат на правову допомогу в заявленій до стягнення сумі 8500 грн. Отже, такі витрати залишаються за Комунальним підприємством "Вінницяоблтеплоенерго".

Керуючись ст.ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 231, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Закрити провадження у справі № 902/949/20 в частині стягнення з відповідача 446456 грн основного боргу у зв`язку з відсутністю предмету спору.

3. Стягнути з Комунального некомерційного підприємства "Іллінецька центральна районна лікарня" Іллінецької районної ради (вул. Вільшанська, 48, м. Іллінці, 22700; ) на користь Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго" (вул. Вишнева, буд.24, м. Вінниця, 21037; ) 1905,92 грн - пені; 5674,28 грн - 3% річних, 7121,13 грн - інфляційних втрат та 7174,66 грн - відшкодування витрат на сплату судового збору.

4. У задоволенні позову щодо стягнення з відповідача 17153,36 грн пені - відмовити.

5. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

6. Відповідно до положень ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 04 лютого 2021 р.

Суддя А.А. Тварковський

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2 - позивачу - вул. Вишнева, буд.24, м. Вінниця, 21037;

3 - відповідачу - вул. Вільшанська, 48, м. Іллінці, 22700.