АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року м. ОдесаСправа № 916/2961/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Мишкіної М.А.

секретар судового засідання Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:

від ОСББ "Ковальська 20/22" - адвокат Мельников О.М.

від Виконавчого комітету Одеської міської ради - Асташенкова О.І.

від Одеської міської ради - Асташенкова О.І.

від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради - Вакаренко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Виконавчого комітету Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

на рішення Господарського суду Одеської області від 30.06.2020

у справі №916/2961/18

за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Ковальська 20/22"

до Виконавчого комітету Одеської міської ради

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідача:

1) Департамент комунальної власності Одеської міської ради

2) Одеська міська рада

про визнання незаконним та скасування рішення, скасування реєстраційних записів

ВСТАНОВИВ

У грудні 2018 Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Ковальська 20/22" (далі - ОСББ "Ковальська 20/22") звернулося до Господарського суду Одеської області із позовом до Виконавчого комітету Одеської міської ради в якому просило:

- визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради "Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси" від 11.08.2004 №465 в частині оформлення, видачі свідоцтв про право власності та реєстрації за Одеською міською радою нежитлових підвальних приміщень в будинку №20/22 по вул. Ковальській у м. Одесі;

- скасувати запис в Реєстрі прав власності на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію права власності на нежилі підвальні приміщення загальною площею 67,3 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Ковальська, будинок 20/22, реєстраційний номер майна: 23524031, номер запису: 1336 в книзі: 77неж-118 за Територіальною громадою міста Одеси, в особі Одеської міської ради;

- скасувати запис в Реєстрі прав власності на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення підвалу загальною площею 26,00 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Ковальська, будинок 20/22, реєстраційний номер майна: 26383885, номер запису: 1336 в книзі: 10ог-12 за Територіальною громадою міста Одеси, в особі Одеської міської ради.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що підвальні приміщення будинку по вул. Ковальська, 20/22 є спільною сумісною власністю співвласників даного будинку, оскільки вони є допоміжними приміщеннями, у яких проходять труби водопостачання, стояки опалення, каналізаційні системи, мережі електрообладнання, які використовуються для забезпечення експлуатації будинку та обслуговування потреб усіх мешканців. Крім того, існує необхідність доступу технічного персональну до підвальних приміщень для функціонування житлового будинку. Підвальні приміщення не функціонують окремо, вони не є ізольованими від вказаних мереж багатоквартирного будинку, а є з ним одним цілим, тому вони є обслуговуючими, технологічними, допоміжними стосовно житлового будинку, в якому знаходяться.

Позивач зазначає, що ОСББ "Ковальська 20/22" від імені власників квартир та нежитлових приміщень на законних підставах здійснює управління та відповідно до рішень співвласників розпоряджається спільним майном будинку, у тому числі підвальними приміщеннями.

Однак, як стверджує позивач, існує незаконне рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради, на підставі якого підвальні приміщення у вищевказаному будинку передані у комунальну власність, що порушує право власності мешканців будинку.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 30.06.2020 позов задоволено частково, визнано незаконним та скасовано рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради "Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси" від 11.08.2004 №465 в частині оформлення, видачі свідоцтв про право власності та реєстрації за Одеською міською радою нежитлових підвальних приміщень в будинку №20/22 по вул. Ковальській у м. Одесі, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції пославшись на приписи ст.ст.369, 382, 385 ЦК України, ст.ст. 16, 18 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", ст. 5 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", а також наданий позивачем висновок судової будівельно-технічної експертизи зазначив, що спірні приміщення вул. Ковальська, 20/22, м. Одеса належать до допоміжних, а отже, належать до спільної сумісної власності власників квартир багатоквартирного будинку, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення вимоги позивача про визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради "Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси" від 11.08.2004 №465 в частині оформлення, видачі свідоцтв про право власності та реєстрації за Одеською міською радою нежитлових підвальних приміщень в будинку №20/22 по вул. Ковальській у м. Одесі, - з огляду на недотримання відповідачем вимог нормативно-правових актів, якими встановлено право спільної сумісної власності власників квартир багатоквартирного будинку на приміщення загального користування та допоміжні приміщення, при прийнятті зазначеного рішення.

Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулися Виконавчий комітет Одеської міської ради та Департамент комунальної власності Одеської міської ради з апеляційними скаргами.

Виконавчий комітет Одеської міської ради в апеляційній скарзі просить рішення господарського суду Одеської області від 30.06.2020 по справі №916/2961/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси» від 11.08.2004 № 465 в частині оформлення, видачі свідоцтв про право власності та реєстрації за Одеською міською радою нежитлових підвальних приміщень в будинку №20/22 по вул. Ковальській у м. Одесі - відмовити, в іншій частині рішення залишити без змін.

Виконавчий комітет Одеської міської ради не погоджується з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимого щодо визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 11.08.2004 р. № 465, вважає його необґрунтованим, незаконним та прийнятим з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права з огляду на наступне.

Так, апелянт вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення по даній справі судом першої інстанції вирішено спір про права та обов`язки територіальної громади м. Одеси Одеської міської ради, яка не була залучена до участі у даній справі, чим порушено норми процесуального права. За твердженням скаржника, на момент пред`явлення позову законним власником спірних нежитлових приміщень була територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради. На думку скаржника, визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради в частині оформлення, видачі свідоцтв про право власності та реєстрації за Одеською міською радою нежитлових підвальних приміщень в будинку № 20/22 по вул. Ковальській у м. Одесі безпосередньо стосується прав та законних інтересів власника спірних нежитлових приміщень - Одеської міської ради. Однак, як відзначає апелянт, суд першої інстанції проігнорував питання щодо законних підстав залучення до складу учасників справи власника спірного нерухомого майна - Одеської міської ради.

Виконавчий комітет Одеської міської ради також вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції не надав належної та об`єктивної оцінки його доводам стосовно того факту, що наданий позивачем висновок експерта викликає сумніви у його правильності, у зв`язку з чим не є належним, достовірним та допустимим доказом у справі. Так, апелянт зазначає, що заявлений позов стосується двох конкретних об`єктів нерухомого майна, розташованих в будинку № 20/22 по вул. Ковальській у м. Одесі, площею 67,3 кв.м. та 26 кв.м. Однак, об`єктом дослідження при проведенні судової будівельно-технічної експертизи, був підвальний поверх житлового будинку літ. «А» та частина підвального поверху житлового будинку літ. «В» по вул. Ковальській, 20/22 в м. Одесі. Апелянт також відзначає, що згідно з вищевказаним висновком, судовим експертом вирішувались питання відносно всіх підвальних приміщень, які знаходяться у житловому будинку № 20/22 по вул. Ковальській у м. Одесі та зображені під літерою «А», та частково під літерою «Б», а не відносно конкретних приміщень, площею 67, 3 кв.м. та 26, 0 кв.м, розташованих у зазначеному будинку.

Скаржник зазначає, що експертом у висновку був зазначений вичерпний перелік приміщень підвального поверху житлового будинку літ. «А» по вул. Ковальській, 20/22. Однак, спірне приміщення площею 67,3 кв.м у вищевказаному переліку групи приміщень підвального поверху житлового будинку літ. «А» по вул. Ковальській 20/22 в м. Одесі взагалі відсутнє. Також, як відзначає апелянт, при наданні пояснень суду щодо вищевказаного висновку судовий експерт взагалі не змогла надати відповіді, стосовно того, чи зазначено спірне приміщення площею 67,3 кв.м у вищевказаному переліку групи приміщень підвального поверху житлового будинку літ. «А» по вул. Ковальській, 20/22 в м. Одесі. Також, за твердженням апелянта, у висновку експерта взагалі не вирішено питання щодо статусу та функціонального призначення підвального приміщення площею 67,3 кв.м, розташованого по вул. Ковальській, 20/22 в м. Одесі, а саме чи є вказане ;приміщення допоміжним або нежилим.

Крім того, як стверджує апелянт, спірне підвальне приміщення площею 67,3 кв.м передано в оренду. При цьому, як відзначає апелянт, діючим законодавством України чітко встановлено, що тільки нежитлові приміщення не відноситься до житлового фонду та є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Тобто чинним законодавство України не передбачено надання в оренду допоміжних приміщень. Таким чином, на думку апелянта, передача спірного приміщення позивачем в оренду іншій особі є підтвердження того, що дане приміщення є нежитловим.

На переконання апелянта, при прийнятті оскаржуваного рішення по даній справі суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, а саме Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» з огляду на наступне. Так, за твердженням скаржника, предметом спору по даній справі є визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради у відповідній частині, яке було прийнято 11.08.2004. Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (статті 1,5), який до даних правовідносин застосував суд першої інстанції у оскаржуваному рішення, був прийнятий 14 травня 2015. Тобто, на момент прийняття вищевказаного рішення виконкому вказаний Закон не діяв. Таким чином, судом першої інстанції до правовідносин по даній справі було застосовано Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», який не підлягає застосуванню.

Посилаючись на приписи Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» апелянт зазначає, що позивачем по справі є ОСББ «Ковальська 20/22», а не особисто власники приватизованих квартир. До того ж позивачем в обґрунтування позову з посиланням на норми Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не були надано суду доказів стосовно того, чи отримали співвласники будинку по вул. Ковальська, 20/22 у приватну власність квартири на підставі приватизаційної процедури або вони стали власниками квартир в даному будинку на підставі цивільно-правових угод. Таким чином, як вважає апелянт, судом першої інстанції застосовано до спірних правовідносин приписи Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», який не підлягає застосуванню.

Вважає апелянт також, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції не надав правової оцінки доводам виконавчого комітету Одеської міської ради, що призвело до невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи. Так, суд першої інстанції не надав обґрунтованої оцінки підставам набуття права власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на спірні нежитлові підвальні приміщення.

Скаржник відзначає, що рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 11.08.2004 р. № 465 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси» проведено технічну інвентаризацію нежитлових підвальних приміщень, загальною площею 26,0 кв.м. та 67,3 кв.м., за адресою: м. Одеса, вул. Ковальська, 20/22. На підставі вказаного рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 11.08.2004 р. № 465, Одеській міській раді видані свідоцтва про право власності на нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 26,0 кв.м. та нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 67,3 кв.м. Виконавчий комітет Одеської міської ради відзначає, що вказане рішення прийнято на підставі норм чинного законодавства України.

З огляду на наведене апелянт вважає, що з урахування діючого на той час законодавства України, територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради на законних підставах набула право власності на нежитлові підвальні приміщення, загальною площею 26,0 кв.м. та загальною площею 67,3 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Ковальська, 20/22.

На думку апелянта, виконавчий комітет Одеської міської ради, приймаючи оскаржуване рішення, діяв згідно вказаних норм чинного законодавства України та ніяким чином не порушив прав ОСББ «Ковальська 20/22». Крім того, як відзначає скаржник, ОСББ «Ковальська 20/22» було зареєстровано 06.12.2016. Будинок №20/22 по вул. Ковальській у м. Одесі прийнято в управління позивачем від КП «ЖКС «Порто-Франківський» за актом приймання-передачі 24.11.2017. Таким чином, на момент прийняття оскаржуваного позивачем рішення виконкому, ОСББ «Ковальська 20/22» взагалі не існувало. З урахуванням наведеного, виконавчий комітет Одеської міської ради в межах повноважень, наданих останньому чинним законодавством України прийняв оскаржуване рішення.

Департамент комунальної власності Одеської міської ради в апеляційній скарзі просить скасувати рішення господарського суду Одеської області від 30.06.2020 по справі № 916/2961/18 в частині визнання незаконними та скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси» що стосуються оформлення, видачі свідоцтв про право власності та реєстрації за Одеською міською радою нежитлових приміщень підвалу в будинку № 20/22 по вул. Ковальській у м. Одесі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення ухвалено з неповним з`ясуванням усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, недоведеністю позивачем обставин, що мають значення для справи, які господарський суд Одеської області визнав встановленими, неправильним застосуванням норм матеріального права, що вбачається з наступного.

Щодо визнання судом першої інстанції висновку експерта, апелянт зазначає, що при проведенні експертного дослідження судовим експертом об`єктом дослідження було визначено підвальний поверх житлового будинку літ. «А» та частина підвального поверху житлового будинку літ. «В», що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Ковальська, 20/22, до складу яких увійшли нежитлові приміщення підвалу загальною площею 67.3 кв.м. га загальною площею 26.0 кв.м., за тією ж адресою. Однак, за твердженням апелянта, об`єктами досліджень стали лише ті приміщення, які відносяться за своїм функціональним призначенням до категорії допоміжних приміщень в структурі багатоквартирного будинку, з огляду на розміщення в них інженерних мереж та комунікацій, що забезпечують експлуатацію багатоквартирного будинку. Апелянт стверджує, що експертом, не досліджувалися спірні приміщення, а тому їх не було відображено у фотофіксації проведеній в результаті експертних досліджень.

Так, за твердженням апелянта, факт того, що судовим експертом не встановлювалося функціональне призначення нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 67,3 кв.м., що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Ковальська. 20/22, вбачається з наступного. В матеріалах справи, окрім правовстановлюючих документів територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради щодо зазначеного приміщення підвалу, міститься також акт обстеження від 13.09.2018 p., з якого вбачається відсутність доступу до нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 67,3 кв.м., розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Ковальська, 20/22, що не заперечується позивачем. Нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 67,3 кв.м, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Ковальська, 20/22 передано в оренду на підставі укладеного між ФОП Велічко Г.В. та головою ОСББ «Ковальська 20/22» догвоору. За твердженням апелянта, на сторінці 6 висновку відображено зазначений об`єкт нерухомості та позначено його стрілкою, однак в висновку відсутні фотографії даного приміщення із середини.

З приводу доводів експерта, при встановлені статусу спірного приміщення, про проходження у приміщеннях інженерних загальних будинкових комунікацій, апелянт зазначає, що аналізуючи положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та відповідні Правила технічної експлуатації тих чи інших інженерних мереж, можна дійти висновку про проходження мереж водовідведення, мереж теплопостачання, мереж електропостачання, мереж телекомунікацій через весь житловий будинок, як через житлові та нежитлові приміщення так і через допоміжні приміщення у багатоквартирному будинку. Однак, у висновку експерта немає жодної фотографії на якій були б відмічені спірні нежитлові приміщення з яких би вбачалося розміщення у них обладнання, яким забезпечується управління загальнобудинковими мережами систем водопостачання та водовідведення, електропостачання та теплопостачання.

Щодо висновку суду першої інстанції про належність спірних приміщень до категорії допоміжних скаржник зазначає, що як відповідачем так і третьою особою у справі наголошувалося неодноразово на тому, що спірні приміщення є нежитловими, проте як на доказ, посилалися не лише на свідоцтва про право власності, а й на чинні норми законодавства. Зокрема, ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», ДБН В.2.2-15-2005, Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна. Оскільки на спірні нежитлові приміщення виготовлено технічні паспорти, апелянт вважає, що статус таких приміщень можливо встановити як нежитлових приміщень в тому розумінні, в якому вони унормовані Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», нормами ДБП В.2.2- 15-2005. Проте, судом першої інстанції такі обставини та приписи чинного законодавства залишені без уваги взагалі, що призвело до ухвалення рішення з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для вирішення справи.

На переконання апелянта, оскільки нежитлове приміщення підвалу. загальною площею 67.3 кв.м., розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Ковальська. 20/22, є об`єктом договору оренди та використовують для господарської діяльності, таке приміщення за призначенням не може вважатися допоміжним приміщенням в структурі багатоквартирного будинку, що забезпечує його технічну експлуатацію.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.07.2020 відкрито апеляційне провадження у справі №916/2961/18 за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 30.06.2020 та призначено справу до розгляду на 22.09.2020.

Відповідно до підпункту 17.4 підпункту 17 пункту 1 розділу XІ "Перехідні положення" ГПК України, підпунктів 2.3.25, 2.3.50 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду у редакції від 15.09.2016 року, підпункту 3.2.1 пункту 3.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Південно-західному апеляційному господарському суді призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №916/2961/18 у зв`язку із перебуванням судді Богатиря К.В. у відпустці.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.09.2020 для розгляду апеляційної скарги Виконавчого комітету Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 30.06.2020 по справі №916/2961/18 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Лавриненко Л.В., Мишкіної М.А.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.09.2020 прийнято апеляційну скаргу Виконавчого комітету Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 30.06.2020 по справі №916/2961/18 до провадження колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Лавриненко Л.В., Мишкіної М.А.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.09.2020 відкрито апеляційне провадження у справі №916/2961/18 за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 30.06.2020, об`єднано апеляційні скарги Виконавчого комітету Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 30.06.2020 по справі №916/2961/18 в одне апеляційне провадження, призначено апеляційні скарги до сумісного розгляду на 22.09.2020.

14.09.2020 судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від ОСББ "Ковальська 20/22" в якому позивач просить апеляційну скаргу Виконавчого комітету Одеської міської ради залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 30.06.2020 року по справі № 916/2961/18 без змін.

З приводу доводів апелянта про вирішення судом першої інстанції спору про права та обов`язки територіальної громади м. Одеси, яка не була залучена до участі у даній справі, позивач зазначає, що розгляд справи в суді першої інстанції тривав понад півтора року і увесь цей час права та законні інтереси територіальної громади м. Одеси, як особи, що набула прав на спірні підвальні приміщення в наслідок прийняття оскаржуваного рішення Виконавчого комітету, в суді представляли представники Виконавчого комітету Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Посилаючись на приписи Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» позивач зазначає, що при вирішенні питань місцевого значення міськими радами та міським головою створюються окремі виконавчі органи, які наділяються визначеним обсягом повноважень. З матеріалів справи вбачається, що Виконавчий комітет Одеської міської ради є уповноваженим виконавчим органом, що від імені територіальної громади м. Одеси здійснює управління майном, що належить до комунальної власності, та на момент прийняття оскаржуваного рішення мав право оформляти та видавати свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Департамент комунальної власності Одеської міської ради, в свою чергу, є виконавчим органом Одеської міської ради, що уповноважений на управління комунальною власністю територіальної громади м. Одеси в межах визначених Положенням про Департамент комунальної власності Одеської міської ради. Отже, на переконання позивача, інтереси територіальної громади м. Одеси під час розгляду справи в суді першої інстанції були представлені відповідними представниками виконавчих органів Одеської міської ради та твердження апелянта про те, що під час прийняття оскаржуваного рішення судом не було враховано право Одеської міської ради на доступ до правосуддя є необґрунтованим.

На думку позивача, апелянт плутається у питанні того, за ким саме було зареєстровано право власності на спірні підвальні приміщення згідно рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси» від 11.08.2004р. № 465 та зазначає, що власником спірних приміщень є Одеська міська рада, тоді як насправді право власності на них було зареєстровано за територіальною громадою м. Одеси, інтереси якої, як вже зазначено вище, представляли відповідні представники.

Позивач також відзначає, що Виконавчий комітет звернувся до суду першої інстанції із клопотанням про залучення до участі у справі у якості третьої особи Департамент комунальної власності Одеської міської ради, отже апелянт визначив для себе склад осіб, на права яких може вплинути рішення у справі, та не звертався до суду з клопотанням про залучення до участі у справі Одеської міської ради.

Щодо тверджень апелянта щодо неналежності наданого позивачем висновку експерта, ОСББ "Ковальська 20/22" зазначає, що у відповідності до висновку експерта, спірні приміщення площею 67,3 кв.м. знаходяться в фасадній частині підвального поверху житлового будинку літ. «А» та складаються з частин декількох груп приміщень (група приміщень № 1, де розміщені інженерні загально будинкові мережі водопроводу, каналізації, опалення, вентиляції, що живлять квартирні інженерні мережі; група приміщень №5 де проходять загальнобудинкові інженерні мережі водопостачання, каналізації, опалення, вентиляції (через дані приміщення заводяться інженерні мережі опалення та водопостачання будинку); підсобні приміщення підвального поверху - коридори, по яких проходять інженерні мережі теплопостачання житлового будинку та водопроводу). По кожній з груп приміщень надано фотофіксацію. Зазначено, що у всіх приміщеннях підвального поверху житлового будинку літ. «А» проходять внутрішньобудинкові інженерні комунікації з підключеними стояками внутрішніх загально будинкових мереж, з встановленими кранами відключення. Щодо приміщень площею 26,0 кв.м. у дослідницькій частині висновку вказано, що експертом встановлено наявність у даних приміщеннях інженерних мереж водопроводу з запірною арматурою, яка забезпечує подачу води в вищерозташовані квартири. Зазначено про те, що на інженерних мережах водопроводу встановлені крани відключення, з`єднання зі стояками інженерних мереж, які забезпечують експлуатацію та функціонування інженерних мереж будинку. Надано відповідну фотофіксацію. Натомість, як стверджує позивач, Виконавчий комітет Одеської міської ради за більш ніж півтора року розгляду справи в суді першої інстанції не надав суду жодного доказу, що свідчив би про хибність зроблених експертом висновків та чітко не вказав у чому конкретно висновок експерта суперечить наявним у матеріалах справи доказам, а усі доводи апелянта зводяться до наявності у нього сумнівів у правильності висновку.

Не погоджується позивач й з твердженням Виконавчого комітету Одеської міської ради з приводу того, що судом першої інстанції безпідставно застосовано до правовідносин між сторонами норми Законів України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та «Про приватизацію державного житлового фонду», в наслідок чого суд зробив невірний висновок про те, що на час прийняття оспорюваного рішення виконкому діяло законодавство, яким встановлено належність допоміжних приміщень до спільної власності власників квартир багатоквартирного будинку. З цього приводу, як вважає позивач, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що нормативно-правові акти, на які посилається відповідач як на підставу для прийняття оскаржуваного рішення регулювали загальний порядок розмежування загальнодержавної та комунальної власності. Натомість, на момент прийняття оспорюваного рішення Виконавчого комітету діяли норми частини 2 ст. 382 ЦК України, пункту 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», обов`язкове до виконання рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 №4-рп/2004 у справі №1-2/2004, яким надано офіційне тлумачення положень п. 2 ст. 10 цього Закону та положення Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», якими було встановлено належність допоміжних приміщень до спільної власності власників квартир багатоквартирного будинку. Крім того, як вважає позивач, суд першої інстанції доречно проаналізував норми Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», що в подальшому був прийнятий законодавцем з метою визначення особливостей здійснення права власності у багатоквартирному будинку, пов`язаних з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління та, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, встановив, що спірні підвальні приміщення є допоміжними, а відтак були та продовжують бути спільною сумісною власністю власників квартир багатоквартирного будинку №20/22 по вул. Ковальській у м. Одесі.

Аналогічні за змістом заперечення містяться й у відзиві позивача на апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Додатково позивач зазначає, що висновок судової будівельно-технічної експертизи від 07.03.2019, як вірно встановлено судом першої інстанції, за формою та змістом відповідає вимогам чинного законодавства. Під час розгляду справи у суді першої інстанції, судовий експерт Гончар Н.В. надала детальні пояснення на усі питання суду та учасників справи з посланням на сторінки висновку судової будівельно-технічної експертизи, наявні в ньому фотографії та схеми, а також з урахуванням інших наявних в матеріалах справи доказів.

Також, посилаючись на приписи чинного законодавства позивач відзначає, що усі підвали за своїм функціональним призначенням є допоміжними приміщеннями багатоквартирного житлового будинку, відтак ОСББ «Ковальська 20/22» вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що спірні підвальні приміщення є допоміжними відповідають фактичним обставинам справи та зроблені з дотримання норм матеріального права.

Щодо доводів апелянта про передачу підвальних приміщень в оренду позивач зазначає, що питання передання допоміжних приміщень в оренду та правомірності такого передання не є предметом розгляду даної справи. До того ж, передача в оренду ОСББ допоміжних приміщень не суперечить жодним приписам чинного законодавства.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.09.2020 було відкладено розгляд справи на 19.10.2020.

Також, даною ухвалою, враховуючи, що рішення суду в цій справі може вплинути на права та обов`язки Одеської міської ради, судом апеляційної інстанції залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Одеську міську раду.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді головуючого по справі Аленіна О.Ю., з 05.10.2020 судове засідання у справі № 916/2961/18 не відбулось.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.11.2020 розгляд справи призначено на 19.11.2020.

Відповідно до підпункту 17.4 підпункту 17 пункту 1 розділу XІ "Перехідні положення" ГПК України, підпунктів 2.3.25, 2.3.50 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду у редакції від 15.09.2016 року, підпункту 3.2.1 пункту 3.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Південно-західному апеляційному господарському суді призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №916/2961/18 у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Лавриненко Л.В. з 10.11.2020.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.11.2020 для розгляду апеляційних скарг Виконавчого комітету Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 30.06.2020 по справі №916/2961/18, визначено колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Мишкіної М.А.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.11.2020 апеляційні скарги Виконавчого комітету Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 30.06.2020 по справі №916/2961/18 прийнято до провадження колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Мишкіної М.А.

У судовому засіданні від 19.11.2020 оголошено перерву до 25.11.2020.

У зв`язку з відпусткою судді-учасника колегії Мишкіної М.А., з 20.11.2020 по 30.11.2020, судове засідання у справі №916/2961/18 не відбулось. З 30.11.2020 суддя Мишкіна М.А. була тимчасово непрацездатною.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.12.2020 розгляд справи призначено на 26.01.2021.

Судом апеляційної інстанції отримані клопотання від ОСББ "Ковальська 20/22" про закриття апеляційних проваджень в яких позивач просить закрити апеляційне провадження за апеляційними скаргами Виконавчого комітету Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 30.06.2020 року по справі №916/2961/18.

В обґрунтування даних клопотань позивач зазначає, що особи, які підписали апеляційні скарги не наділені повноваженнями на самопредставництво у розумінні частини 4 статті 56 ГПК України.

До суду апеляційної інстанції надійшли заперечення на вказане клопотання позивача від Виконавчого комітету Одеської міської та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради в обґрунтування яких останні, із посиланням на відповідні докази, зазначають, що особи, як підписали апеляційні скарги є уповноваженими особами, які здійснюють самопредставництво відповідачів в судах усіх інстанцій та спеціалізацій без окремого доручення з усіма правами наданим ГПК України, у тому числі з правом підписання апеляційної скарги.

Колегією суддів під час судового засідання наведені клопотання позивача про закриття провадження по справі відхилені з огляду на наступне.

Стаття 129 Конституції України встановлює основні засади судочинства, якими, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини 1 цієї статті).

Згідно зі статтею 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац 3 підпункту 3 пункту 3.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11.12.2007 № 11-рп/2007).

Водночас, порядок звернення до господарського суду, а також здійснення судового провадження у справі регламентовано відповідним процесуальним законом - Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України), відповідно до частини першої статті 254 якого учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Вимоги щодо форми і змісту апеляційної скарги закріплено в статті 258 ГПК України.

Згідно з частиною 3 статі 258 ГПК України до апеляційної скарги додаються: довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника, якщо скарга подана представником і в справі немає підтвердження його повноважень; докази сплати судового збору; докази надсилання копії скарги іншій стороні у справі; докази, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції, за наявності.

Відповідно до частин 1, 2 статті 56 ГПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.

Відповідно до частини 4 статті 56 ГПК України Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Статтею 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста. Сільський, селищний, міський голова очолює виконавчий комітет відповідної сільської, селищної, міської ради, головує на її засіданнях.

У відповідності до ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Згідно з ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський, селищний, міський голова: забезпечує здійснення у межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади; організує в межах, визначених цим Законом, роботу відповідної ради та її виконавчого комітету; здійснює керівництво апаратом ради та її виконавчого комітету; призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім випадків, передбачених частиною другою статті 21 Закону України "Про культуру"; представляє територіальну громаду, раду та її виконавчий комітет у відносинах з державними органами, іншими органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності, громадянами, а також у міжнародних відносинах відповідно до законодавства, тощо.

У відповідності до визначених Законом повноважень, розпорядженням міського голови м. Одеси від 18.05.2020 №421 «Про забезпечення самопредставництва у судах» установлено, що заступник директора юридичного департаменту Одеської міської ради здійснює представництво Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради та Одеського міського голови в судах усіх інстанцій та спеціалізацій без окремого доручення з усіма правами наданими, зокрема, ГПК України, позивачеві, відповідачеві, третій особі, іншому учаснику судового процесу, в тому числі із правом вчинення таких процесуальних дій, як підписання та подання апеляційної скарги.

Відомостей щодо скасування чи визнання цього розпорядження незаконним, наявні матеріали справи не містять, а учасниками справи не надано.

Розпорядженням міського голови м. Одеси від 11.06.2015 №721К переведено Бондаренка І.О. з посади начальника управління з питань представництва у судах юридичного департаменту Одеської міської ради на посаду заступника директора зазначеного департаменту.

У відповідності до Положення про департамент комунальної власності Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 10.06.2020 за №6036-VII, судовий захист прав та інтересів Департаменту здійснює юридичне управління Департаменту в порядку самопредставництва (п. 2.4.4.).

На виконання розпорядження Одеського міського голови від 22.05.2018 р. № 684К та наказу директора Департаменту комунальної власності Одеської міської ради № 82-л від 22.05.2018 Мікуленка В.В. переведено на посаду заступника начальника юридичного управління.

Наказом директора Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 31.01.2020 № 151 заступника начальника юридичного управління Мікуленка В.В. уповноважено на представництво інтересів Департаменту в судах (загальної юрисдикції, адміністративному та господарському) першої, апеляційної, касаційної інстанцій, Верховному суді та користуватися усіма правами, які надано законом позивачу, відповідачу, заявнику, скаржнику, третій особі, потерпілому, передбаченими Цивільним процесуальним кодексом України, Кодексом адміністративного судочинства України, Кримінальним процесуальним кодексом України та Господарським процесуальним кодексом України.

Наказом директора Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 31.01.2020 № 153 заступнику начальника юридичного управління Мікуленку В.В. надано право підпису позовних заяв, апеляційних та касаційних скарг, в ому числі із правом підписання та подачі заяв про перегляд судових рішень господарських судів після їх перегляду в касаційному порядку, відзивів та заперечень на позовні заяви, уточнень та доповнень до позовних заяв та клопотань, мирових угод; право оскаржувати процесуальні документи в апеляційних та касаційних судових інстанціях, відмовлятися від апеляційних та касаційних скарг; здійснювати інші процесуальні дії, які передбачені чинним законодавством України.

Апеляційну скаргу від імені Виконавчого комітету Одеської міської ради підписано заступником директора юридичного департаменту Одеської міської ради Бондаренко І.О. в порядку самопредставництва.

Апеляційна скарга від імені департаменту комунальної власності Одеської міської ради підписана заступником начальника юридичного управління Мікуленко В.В. в порядку самопредставництва.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги Виконавчого комітету Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради підписані уповноваженими особами в порядку самопредставництва, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для закриття провадження у справі.

У судовому засіданні від 26.01.2021 представники Виконавчого комітету Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради підтримали вимоги за апеляційними скаргами та наполягали на їх задоволенні.

Представник позивача надав пояснення у відповідності до яких не погоджується з доводами апеляційних скарг, просить залишити їх без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, у грудні 2016 власниками квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку №20/22 по вул. Ковальській у м. Одесі було створено ОСББ "Ковальська 20/22" про що внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Метою створення ОСББ відповідно до статуту є забезпечення і захист прав співвласників, дотримання ними своїх обов`язків, належне утримання та використання спільного майна будинку, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та Статутом (п.1 розділу ІІ Статуту - т.1 а.с. 29).

Завданням та предметом діяльності ОСББ (п.3 розділу ІІ Статуту) є, зокрема, забезпечення реалізації прав співвласників на володіння та користування спільним майном; забезпечення належного утримання і багатоквартирного будинку та прибудинкової території згідно з чинним законодавством та цим Статутом, та управління ними; управління, утримання і використання спільного майна об`єднання, для сприяння власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку використання їх власного майна; захист прав, представлення інтересів співвласників у судах, органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності; використання допоміжних приміщень у багатоквартирному будинку для потреб органів управління об`єднання; встановлення сервітутів передавання в оренду допоміжні приміщення та інше спільне майно об`єднання; вирішення питань, шляхом прийняття рішень або у інших правових формах, про право власності або право тимчасового використання, користування співвласниками будівель та споруди, що необхідні для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку тощо.

Рішенням Одеської міської ради №2278-VII від 26.07.2017 року "Про передачу багатоквартирних жилих будинків, що обліковуються на балансі комунальних підприємств житлово-комунального сервісу Одеської міської ради, в управління (на баланс) об`єднань співвласників багатоквартирних будинків" (т.1 а.с.28) було вирішено передати багатоквартирні жилі будинки, що обліковуються на балансі комунальних підприємств житлово-комунального сервісу Одеської міської ради, в управління (на баланс) об`єднань співвласників багатоквартирних будинків згідно з додатком. Доручено комунальним підприємствам житлово-комунального сервісу Одеської міської ради передати об`єднанням співвласників багатоквартирних будинків в управління (на баланс) будинки, зазначені в п.1 цього рішення, разом із технічною документацією за актом приймання-передачі в порядку, визначеному законодавством. Додатком до вказаного рішення є перелік, серед якого зазначено (п.8) КП "ЖКС "Порто-Франківський", адреса: м. Одеса, вул. Ковальська, 20/22, ОСББ "Ковальська 20/22".

Відповідно до Акту приймання-передачі житлового комплексу або його частини з балансу в управління (на баланс) від 24.11.2017 (т.1 а.с.29-30) було проведено обстеження активів житлового комплексу і встановлено показники активів житлового будинку та будинок №20/22 по вул. Ковальській було прийнято в управління від КП "ЖКС "Порто-Франківський".

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції, позивач зазначив, що протягом вересня-жовтня 2018 невідомі особи, які представились співробітниками ОМР, неодноразово приходили до будинку та повідомляли мешканцям та орендарям приміщень будинку про те, що підвальні (цокольні) приміщення знаходяться у власності ОМР, вказані особи перешкоджали мешканцям будинку та орендарям користуватись спільним майном та погрожували, що вхід на цокольний поверх буде заблоковано, а орендарі виселені.

У зв`язку із чим представником позивача було направлено адвокатський запит до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (т.1 а.с. 57), в якому він просив повідомити, чи знаходяться будь-які приміщення будинку у власності та/або користування Територіальної громади м. Одеси та/або Одеської міської ради чи її органів. У випадку, якщо так, просив надати копії документів, на підставі яких такі об`єкти нерухомого майна набуті у власність та/або користування. Просив повідомити, чи відчужувались у власність та/або користування ОМР або її органами третім особам будь-які об`єкти нерухомого майна за адресою: вул. Ковальська 20/22, та надати відповідні документи.

У відповідь на адвокатський запит Департаментом комунальної власності ОМР було надано відповідь (т.1 а.с. 58) від 17.11.2018 №0119/3825-06. Із вказаної відповіді вбачається, що на підставі рішення виконавчого комітету "Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси" від 11.08.2004 №465 у власності територіальної громади м. Одеси знаходяться наступні приміщення: нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 26,00 кв.м., свідоцтво про право власності від 20.01.2009, серія САС №635429; нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 67,3 кв.м., свідоцтво про право власності від 08.06.2006, серія ЯЯЯ №950629.

До вказаної відповіді було надано відповідні додатки, зокрема, копію рішення виконавчого комітету "Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси" від 11.08.2004 №465.

11.08.2004 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради було прийнято Рішення "Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси" від 11.08.2004 №465 (т.1 а.с.59-60). Із зазначеного рішення вбачається, що відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 №266-ХХІ "Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області", керуючись ст.ст. 29,60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", на підставі Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5, та розпорядження Одеського міського голови від 23.05.2002 №715-01р "Про оформлення свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна", виконавчий комітет Одеської міської ради вирішив доручити (п.1.1) комунальному підприємству "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" провести технічну інвентаризацію об`єктів нежитлового фонду комунальної власності, зокрема, підвального приміщення, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Кузнечна, 20/22, підвального приміщення, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Кузнечна, 20/22. Також вказаним рішенням (п.1.2.) вирішено оформити та видати Одеській міській раді свідоцтва про право власності на об`єкти, зазначені в п.1.1. цього рішення, та зареєструвати їх за Одеською міською радою.

Зазначене рішення позивач просить визнати незаконним та скасувати в частині оформлення, видачі свідоцтв про право власності та реєстрації за Одеською міською радою нежитлових підвальних приміщень в будинку №20/22 по вул. Ковальській у м. Одесі у зв`язку з тим, що приміщення, які відповідач вважає такими, що належать до комунальної власності, є допоміжними приміщеннями і є спільною сумісною власністю власників квартир багатоквартирного будинку.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції погодився із доводами позивача та задовольнив заявлені позовні вимоги.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом (частини перша та друга статті 368 ЦК України).

Частиною першою статті 369 Цивільного кодексу України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини другої статті 382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Статтею 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" багатоквартирний будинок визначено як житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; співвласник багатоквартирного будинку - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Згідно абзацу 6 статті 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" та статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" під допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку розуміють приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення), в той час як нежитлове приміщення - це ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 вказаного Закону наведено у рішенні Конституційного Суду від 02.03.2004 №4-рп/2004 зі змінами згідно з рішенням Конституційного Суду від 09.11.2011 №N14-рп/2011.

Так, в рішенні Конституційного Суду України від 02.03.2004 №4-рп/2004 визначено: "1.1. Допоміжні приміщення (підвали сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.".

В рішенні Конституційного Суду України від 09.11.2011 №14-рп/2011 додатково роз`яснено: "1. В аспекті конституційного звернення положення пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року N 2482-ХІ1 зі змінами необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою."

Рішення Конституційного Суду України є обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не може бути оскаржені.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру, і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин та до житлового фонду не входять, слід враховувати як місце їхнього розташування, так і загальну характеристику сукупності властивостей таких приміщень, зокрема спосіб і порядок їх використання. Однак вказаним не обмежується коло обставин, які встановлюються для правильного вирішення відповідного спору.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 08.04.2020 у справі №915/1096/18, від 18.07.2018 у справі №916/2069/17, від 22.11.2018 у справі №904/1040/18, від 15.05.2019 у справі №906/1169/17, від 06.08.2019 у справі №914/843/17, допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Визначальним для правильного вирішення даного спору є з`ясування та визначення правового статусу спірних приміщень у багатоквартирному будинку, а саме встановлення, чи належать усі спірні приміщення до числа допоміжних, чи є нежитловими приміщеннями в структурі житлового будинку, з урахуванням характеристик таких приміщень.

Так згідно з виготовленими станом на 10.09.2005 та 24.12.2008 технічними паспортами спірні приміщення є підвалами.

У наявних матеріалах справи міститься висновок судової будівельно-технічної експертизи від 07.03.2019 №69 судового експерта Гончар Наталії Вікторівни, об`єктами дослідження якого були підвальний поверх житлового будинку літ. "А" та частина підвального поверху житлового будинку літ. "В" по вул. Ковальська, 20/22 в м. Одесі (т.1 а.с. 123-177).

З вказаного висновку вбачається, що спірні приміщення площею 67,3 кв.м. знаходяться в фасадній частині підвального поверху житлового будинку літ. "А" та складаються з частин декількох груп приміщень (група приміщень №1, де розміщені інженерні загально будинкові мережі водопроводу, каналізації, опалення, вентиляції, що живлять квартирні інженерні мережі; група приміщень №5, де проходять загальнобудинкові інженерні мережі водопостачання, каналізації, опалення, вентиляції (через дані приміщення заводяться інженерні мережі опалення та водопостачання будинку); підсобні приміщення підвального поверху - коридори, по яких проходять інженерні мережі теплопостачання житлового будинку та водопроводу). По кожній з груп приміщень надано фотофіксацію. Зазначено, що у всіх приміщеннях підвального поверху житлового будинку літ. "А" проходять внутрішньобудинкові інженерні комунікації з підключеними стояками внутрішніх загально будинкових мереж, з встановленими кранами відключення.

Щодо приміщень площею 26,0 кв.м. у дослідницькій частині висновку вказано, що експертом встановлено наявність у даних приміщеннях інженерних мереж водопроводу з запірною арматурою, яка забезпечує подачу води в вищерозташовані квартири. Зазначено про те, що на інженерних мережах водопроводу встановлені крани відключення, з`єднання зі стояками інженерних мереж, які забезпечують експлуатацію та функціонування інженерних мереж будинку. Надано відповідну фотофіксацію.

З вказаного висновку експерта вбачається, що він за формою та змістом відповідає вимогам ст. ст. 98, 101 ГПК України, експертом дотримані усі вимоги Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Міністерством Юстиції України від 08.10.1998 № 53/5.

Колегія суддів зазначає, що наявні матеріали справи не містять доказів існування в житловому будинку окремих нежитлових приміщень, які не належать до житлового фонду, тобто є самостійними об`єктами нерухомого майна, з іншим призначенням, ніж допоміжні приміщення, зокрема проектної документації, акта введення будинку в експлуатацію.

Також відсутні в матеріалах справи і докази створення міською радою або іншими особами спірних приміщень шляхом нового будівництва або проведення реконструкції підвалів житлового будинку, їх перебудови у нежитлові приміщення на підставі відповідних рішень органів місцевого самоврядування.

Слід відзначити, що житловий будинок, у якому розміщені спірні підвальні приміщення, у відповідності до наявних у матеріалах справи доказів, побудований до 1917 року. При цьому доказів на підтвердження зміни його цільового призначення вцілому, або окремих його частин, наявні матеріали справи не містять, а учасниками справи не надано.

При цьому підставою оформлення за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради права власності на спірні приміщення шляхом видачі свідоцтв було рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради "Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси" від 11.08.2004 №465, яке не стосувалося зміни статусу спірних приміщень та було спрямовано на оформлення документів про право власності територіальної громади на ці приміщення після прийняття їх у комунальну власність в цілому.

Судова колегія також відзначає, що відповідачами до матеріалів справи не надано доказів перебудови підвалу у нежитлове приміщення на підставі відповідних рішень органів місцевого самоврядування та проектної документації.

При цьому, у матеріалах справи немає доказів, що це приміщення було запроєктовано як самостійний об`єкт нерухомого майна.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що спірні приміщення є допоміжними, оскільки такі приміщення первинно планувалися як допоміжні, вони не є ізольованими, належать до житлового фонду і не є самостійним об`єктом нерухомого майна, належать власникам квартир будинку на праві спільної сумісної власності, представником яких виступає позивач.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Частиною першою статті 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

З огляду на встановлені судами у справі обставини щодо належності спірних приміщень до спільної сумісної власності спільного майна власників квартир у багатоквартирному будинку, позовні вимоги про визнання недійсним рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради "Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси" від 11.08.2004 №465 в спірній частині є обґрунтованим.

Наведені вище висновки повністю узгоджуються із практикою Верховного Суду щодо розгляду подібних спорів, яка міститься у постановах від 08.04.2020 по справі №915/1096/18, №904/5047/18 від 15.09.2020, №904/1040/18 від 22.11.2018, №906/150/19 від 23.06.2020.

Судова колегія також не приймає до уваги твердження апелянта з приводу того, що спірні приміщення передані позивачем в оренду, що в свою чергу є підтвердженням того, що спірні приміщення є нежитловими. Так, по-перше предметом спору у даній справі не є орендні відносини між позивачем та третіми особами. По-друге, ст. 16 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" визначено, що об`єднання має право відповідно до законодавства та статуту об`єднання, серед іншого, здавати в оренду допоміжні приміщення та інше спільне майно багатоквартирного будинку.

Доводи скаржника про те, що Закони України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" та "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", не можуть бути застосовані до спірних правовідносин колегією суддів відхиляються з огляду на таке.

Пунктом 2 ст. 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" визначає допоміжні приміщення багатоквартирного будинку як приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

Стаття 5 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" передбачає, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.

Згідно зі ст. 1 Закону "Про об`єднання співвласників багатоквартирному будинку" об`єднання співвласників багатоквартирного будинку є юридичною особою, створеною власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

Конституційний Суд України в рішенні №4-рп/2004 від 02.03.2004 вказав, що підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Отже, вчинення позивачем процесуальних дій для сприяння використанню власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку власного майна та управління, утримання і використання спільного майна, не позбавляє позивача права звернутися у суд із даним позовом після створення об`єднання.

Відповідний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 22.11.2018 у справі №904/1040/18.

Крім цього, прийняття оскаржуваного рішення 11.08.2004, тобто до набрання чинності Законами України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" та "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", не змінюють правового статусу спірних приміщень за умови встановлення у справі визначеного Законом юридичного факту належності спірних приміщень до допоміжних приміщень багатоквартирного будинку.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 15.09.2020 по справі №904/5047/18.

Щодо аргументів апелянта про відсутність на час прийняття спірного рішення в оспорюваній частині порушених прав та інтересів позивача, то слід зазначити, що як вказувалось вище, пункт 2 статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" визначає допоміжні приміщення багатоквартирного будинку як приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

Стаття 5 цього ж Закону унормовує, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.

Разом з тим, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна (абз.3 ст.1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку").

Конституцій Суд України у рішенні від 02.03.2004 №4-рп/2004 вказав, що підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Отже вчинення позивачем процесуальних дій для сприяння використанню власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку власного майна та управління, утримання і використання спільного майна, не позбавляє позивача права звернутися у суд із даним позовом після створення цього об`єднання.

При вирішенні даного спору визначальним є визначення правового статусу нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку, а саме встановлення того, чи відносяться спірні приміщення до допоміжних чи є нежитловими приміщеннями в структурі житлового будинку.

Допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Відтак відповідне рішення Ради, яке посвідчує право власності на спірне приміщення, не змінює його правового статусу за умови встановлення у справі належності спірних приміщень до допоміжних приміщень багатоквартирного будинку, а отже позивачу не потрібно доводити право власності на ці приміщення, оскільки за наявності у них статусу допоміжних приміщень, вони перебувають у спільній власності всіх співвласників багатоквартирного будинку.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22.11.2018 по справі №904/1040/18.

Колегією суддів не приймаються до уваги твердження апелянта Виконавчого комітету Одеської міської ради з приводу незалучення до участі у справі власника спірного майна, Одеської міської ради, оскільки під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, за ініціативою суду, Одеську міську раду залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача.

Не заслуговують на увагу й твердження апелянта з приводу наданого до матеріалів справи висновку експерта, оскільки як вбачається з наявних матеріалів справи, вказаний висновок містить детальні відповіді на поставлені перед експертом питання, до нього долучено фотографічні зображення досліджуваних приміщень, а також їх план.

Судова колегія звертає увагу на те, що відповідачі, у разі незгоди із порядком проведення експертизи, невідповідності його висновків, не були позбавлені можливості, з огляду на приписи чинного процесуального законодавства звернутися до суду із відповідним клопотанням про призначення судової експертизи, або надати власний висновок експерта. Однак, доказів на підтвердження вчинення таких дій відповідачі не надали.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржників, що викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржниками порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 30.06.2020 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 30.06.2020 у справі №916/2961/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 01.02.2021.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Мишкіна М.А.