ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"28" січня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/3503/20

Господарський суд Одеської області у складі: судді Цісельського О.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу № 916/3503/20

за позовом: Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» (вул. Берегова, 13, м. Южне, Одеська обл., 65481, )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «М.В. КАРГО» (вул. Олексія Ставніцера, 60, с. Визирка, Лиманський р-н, Одеська обл., 67543, )

про стягнення 5550,31 грн.,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

Позивач, Державне підприємство «Морський торговельний порт «Южний», звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «М.В. КАРГО» заборгованості за договором в загальному розмірі 5550,31 грн., із яких 5113,20 грн. сума основної заборгованості, 314,62 грн. пені, 76,70 грн. 3% річних та 45,79 грн. інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «М.В. КАРГО» умов договору про надання послуг № С-64/19п від 28.03.2019р. в частині повної та своєчасної сплати наданих позивачем послуг.

Так, позивач зазначає, що 28.03.2019 між Державним підприємством «Морський торговельний порт «Южний» та Товариством з обмеженою відповідальністю «М.В. КАРГО» укладено Договір про надання послуг № С-64/19п, відповідно до умов якого позивач зобов`язується протягом строку дії Договору надавати за плату послуги в пральні ДП «МТП «Южний», а відповідач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги.

Згідно з п. 2.3 Договору оплата вартості послуг здійснюється прямим банківським переводом коштів на рахунок позивача, на підставі підписаних Актів здавання-приймання наданих послуг, протягом 10 банківських днів з дати отримання виставленого останнім рахунку.

Як вказує позивач, згідно умов Договору, листом за вих. № 2710/12/304/20 від 07.05.2020, ДП МТП «Южний» на юридичну адресу ТОВ «М.В. КАРГО» було направлено Акт приймання - передачі виконаних послуг № 80 від 29.04.2020 та рахунок на оплату № 297 від 29.04.2020, які отримано відповідачем 14.05.2020.

Проте, у порушення умов Договору, вартість наданих ДП МТП «Южний» послуг згідно вищевказаного рахунку ТОВ «М.В. КАРГО» не оплачено взагалі, не зважаючи на сплив строку оплати 28.05.2020.

У зв`язку з вказаним, за твердженням позивача, 15.07.2020 ДП «МТП «Южний» звернулось до ТОВ «М.В. КАРГО» з претензією за вих. № 4194/01/102/20, яка була залишена відповідачем без розгляду, у зв`язку із чим, з метою захисту порушеного права, позивач звернувся до суду.

Крім того позивач, відповідно до умов договору та чинного законодавства, просив стягнути на його користь з відповідача пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

04.01.2021 через канцелярію до суду від ТОВ «М.В. Карго» надійшов відзив на позов (вх. №128/21), де відповідач повністю не визнає позовні вимоги позивача та вважає, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування зазначеної позиції відповідач зазначає, що дійсно 14 травня 2020 року Товариство отримало із листом позивача за вих. № 710/12/304/20 від 07.05.2020 акт приймання-передачі виконаних послуг № 80 від 29.04.2020 та рахунок на оплату № 297 від 29.04.2020.

Проте, як стверджує відповідач, ним з порушенням строку, але у повному обсязі було сплачено зазначений рахунок 13 липня 2020, про що свідчить платіжне доручення № 5106 від 13 липня 2020 із визначеним в такому платіжному дорученні призначенням платежу «стирка, глажка спецодежди згідно рахунку 297 від 29.04.2020».

Таким чином, із посиланням на чинне законодавство відповідач зазначає, що ствердження позивача про несплату рахунку не відповідає фактичним обставинам, а нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат можливо лише за умови, якщо права аюо законні інтереси позивача порушені на момент подання позову.

Водночас, ТОВ «М.В. КАРГО» наголошує, що в повному обсязі та в добровільному порядку виконало своє зобов`язання по оплаті, хоч і з порушенням строку оплати, проте, на думку відповідача, порушення строку оплати не може бути приводом для стягнення вже сплаченої суми.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

2. Процесуальні питання, вирішені судом

07.12.2020 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від позовна заява вх. № 3619/20 була передана на розгляд судді Цісельському О.В.

Частиною 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

За змістом ст. 250 ГПК України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

10.12.2020 ухвалою Господарського суду позовну заяву (вх. № 3619/20) до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу №916/3503/20 вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку ст.ст.247-252 ГПК України без виклику сторін. Роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду у строк визначений ч. 7 ст. 252 ГПК України з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до частини п`ятої статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Про судовий розгляд справи № 916/3503/20 сторони повідомлялись належним чином шляхом направлення ухвали суду від 10.12.2020 на юридичні адреси учасників справи.

Як свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за вх.№54282/20 від 18.12.2020 ухвала суду від 10.12.2020 вручена позивачу 16.12.2020.

Відповідач про розгляд справи № 916/3503/20 повідомлений належним чином 21.12.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за вх. № 54960/20 від 23.12.2020.

Отже, судом дотримані вимоги процесуального закону щодо належного та своєчасного повідомлення учасників про розгляд даної справи.

Згідно з ч. 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін від учасників справи до суду не надходило.

Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення /виклику/ учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

28.01.2021 року судом було постановлено рішення в нарадчій кімнаті у відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, без його проголошення.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

28.03.2019 між Державним підприємством «Морський торговельний порт «Южний» (Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «М.В. КАРГО» (Замовник) укладений Договір про надання послуг № С-64/19п.

Відповідно до п. 1.1 Договору, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Виконавець зобов`язується протягом строку дії Договору надавати за плату послуги в пральні ДП «МТП «Южний» (далі - Послуги), а Замовник зобов`язується оплачувати надані Послуги.

Згідно з п. 2.3 Договору оплата вартості Послуг здійснюється прямим банківським переводом коштів на рахунок Виконавця, на підставі підписаних Актів здавання-приймання наданих послуг, протягом 10 (десяти) банківських днів з дати отримання Замовником виставленого Виконавцем рахунку.

Як передбачено п. 5.1 Договору, у випадку порушення зобов`язання, що виникає з цього Договору, винна сторона несе відповідальність перед іншою стороною відповідно до діючого законодавства України та умов, викладених у цьому Договорі.

За порушення Замовником строку внесення плати за надані Послуги Замовник сплачує Виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожен день прострочення. Сплата пені не звільняє Замовника від виконання зобов`язання належним чином. (п. 5.2 Договору № С-64/19п від 28.03.2019р.).

Пунктом 8.1 сторони узгодили, що цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє по 31.12.2019, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Водночас, у випадку якщо за 30 (тридцять) календарних днів до закінчення строку дії Договору жодна із сторін не повідомить іншу сторону про припинення дії Договору, цей Договір вважається продовженим на наступний календарний рік.

На виконання умов Договору № С-64/19п від 28.03.2019 позивачем складено акт приймання-передачі виконаних послуг № 80 від 29.04.2020, де вбачається, що останнім надано послуги на суму 5113,20 грн. та який підписаний представником відповідача та скріплений печаткою ТОВ «М.В. Карго» без жодних зауважень.

Крім того, 29.04.2020 позивачем сформовано рахунок № 297 на оплату вищезазначених послуг в розмірі 5113,20 грн. та в подальшому листом № 2710/12/304/20 від 07.05.2020 позивач направив на адресу відповідача акт приймання-передачі виконаних послуг № 80 від 29.04.2020 та вказаний рахунок № 297 від 29.04.2020.

Зазначений лист позивача отриманий відповідачем 14.05.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, копія якого надана позивачем до матеріалів справи.

13.07.2020 ТОВ «М.В. КАРГО» у повному обсязі було сплачено рахунок № 297 від 29.04.2020, що підтверджується платіжним дорученням № 5106 від 13.07.2020 на суму 5113,20 грн. з відповідним призначення платежу про сплату згідно рахунку № 297 від 29.04.2020, копія якого надана до матеріалів справи відповідачем.

4. Норми права та мотиви, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За положеннями ч.ч.1, 2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно до ст. 193 Господарського кодексу України, яка цілком кореспондується зі ст.ст. 525,526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

У відповідності до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Згідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно вимог ст. 629 Цивільного Кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

До правовідносин з надання послуг застосовуються положення глави 63 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.901 ЦК України положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Частиною 1 статті 903 ЦК України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За положеннями ч.1 ст.199 Господарського кодексу України, виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

У відповідності до приписів ст.546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 230 Господарського Кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ст. 549 Цивільного Кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частинами 1, 4 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

5. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Згідно з ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.1 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши обставини та зібрані у справі докази, судом встановлено, що позивач на виконання умов договору надав послуги за плату в пральні ДП «МТП «Южний», що підтверджується Актом приймання-передачі виконаних послуг №80 від 29.04.2020, відповідним рахунком № 297 та не заперечується відповідачем.

В свою чергу, отримання відповідачем послуг, передбачених договором, є підставою виникнення у відповідача зобов`язання оплатити їх відповідно до умов договору, а також чинного законодавства на підставі відповідних рахунків.

Із платіжного доручення №5106 від 13.07.2020 вбачається, що відповідачем було повністю сплачено суму основної заборгованості у розмірі 5113,20 грн. на користь позивача.

Таким чином, відповідач повністю оплатив суму боргу до подання позову до суду та відкриття провадження у даній справі. Вказані обставини зумовлюють необхідність відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки відмова в задоволенні позову може мати місце лише у випадку, якщо заборгованість була погашена боржником до звернення кредитора із відповідним позовом до суду, тобто фактично не існувала на момент такого звернення.

Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення вартості наданих за вищевказаним договором послуг позивачем заявлені безпідставно.

На підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог про стягнення вартості наданих послуг в сумі 5113,20 грн., відсутність заборгованості у відповідача перед позивачем, оскільки погашення суми заборгованості відповідачем відбулося до звернення позивача із даним позовом до суду, у зв`язку з чим, позов в цій частині не підлягає задоволенню.

Проте, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 314,62 грн., 3% річних у розмірі 76,70 грн. та інфляційних у розмірі 45,79 грн. за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у період з 29.05.2020 по 27.11.2020.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

Так, відповідно до умов укладеного між сторонами договору, строк оплати вартості наданих позивачем послуг згідно вищевказаного рахунку настав 28.05.2020.

Проте, ТОВ «М.В. КАРГО», в порушення умов договору та чинного національного законодавства, рахунок № 297 від 29.04.2020 було сплачено несвоєчасно, а саме 13.07.2020, що не заперечується відповідачем.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Крім того, частиною другою статті 20 Господарського кодексу України встановлено, що, захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання здійснюється, зокрема, шляхом застосування до особи, яка порушила право, штрафних санкцій, а також іншими способами, передбаченими законом.

Стягнення пені передбачена сторонами умовами п. 5.2 Договору, де зазначено, що за порушення замовником строку внесення плати за надані послуги замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожен день прострочення.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Відтак, оскільки відповідач все ж таки допустив прострочення оплати наданих позивачем послуг, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та умов договору, суд вважає за можливе стягнути з відповідача пеню, 3% річних та інфляційні втрати за період прострочення заборгованості з 29.05.2020 по 12.07.2020.

Здійснивши власний перерахунок з урахуванням встановлених обставин справи суд вважає за можливе стягнути з відповідача пеню у розмірі 83,26 грн., 3% річних в розмірі 18,86 грн. та інфляційне збільшення суми в розмірі 10,23 грн.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 83,26 грн., 3% річних у розмірі 18,86 грн. та інфляційних втрат у розмірі 10,23 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог необхідно відмовити з викладених підстав.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства та матеріалів справи в цілому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 86, 129, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «М.В. КАРГО» (вул. Олексія Ставніцера, № 60, с. Визирка, Лиманський р-н, Одеська обл., 67543, ) на користь Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» (вул. Берегова, 13, м. Южне, Одеська обл., 65481, ) пеню в розмірі 83 (вісімдесят три) грн. 26 коп., 3% річних у розмірі 18 (вісімнадцять) грн. 86 коп., інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 10 (десять) грн. 23 грн. та 296 (двісті дев`яносто шість) грн. 66 коп. витрат зі сплати судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.241 ГПК України.

Наказ видати в порядку ст.327 ГПК України

Повний текст рішення складено 28 січня 2021 р.

Суддя О.В. Цісельський