ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2021 Справа № 914/1650/20

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Страхова компанія Ю.ЕС.АЙ., м.Київ

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Агропромислове підприємство Львівське, Львівська область, Пустомитівський район, село Зубра

про відшкодування шкоди в розмірі 220 916,94 грн

Суддя Н. В. Мороз

при секретарі М. С. Банзулі

Представники:

Від позивача: Капля А.С.

Від відповідача: Хом`як О.Г.

Хід розгляду спору:

Позовну заяву подано Товариством з обмеженою відповідальністю Страхова компанія Ю.ЕС.АЙ. до Товариства з обмеженою відповідальністю Агропромислове підприємство Львівське про відшкодування шкоди в розмірі 220 916,94 грн.

Ухвалою суду від 10.07.2020 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу термін для усунення недоліків.

24.07.2020 та 04.08.2020 через канцелярію суду позивачем подано заяви (вх.№22531/20 та вх.№23373/20) з долученими документами, якими усунуто виявлені недоліки.

Ухвалою від 10.08.2020 суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 03.09.2020.

В підготовчому засіданні 03.09.2020 суд постановив продовжити підготовче провадження на 30 днів, а підготовче засідання відкласти на 15.10.2020.

15.10.2020 в підготовчому засіданні оголошено перерву до 03.11.2020.

Ухвалами суду від 27.10.2020 та 11.11.2020 відмовлено у задоволенні заяви Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Ю.ЕС.АЙ. про участь в судовому засіданні у режимі відеоконференції.

У зв`язку з перебуванням судді Н.В. Мороз на лікарняному з 29.10.2020 по 06.11.2020, розгляд справи №914/1650/20, призначений на 03.11.2020 не відбувся.

Ухвалою суду від 09.11.2020 підготовче засідання відкладено на 24.11.2020.

23.11.2020 на електронну адресу суду від позивача надійшло клопотання від 20.11.2020 вих. №1779/АК про розгляд справи без участі позивача та його представника, щодо закриття підготовчого засідання не заперечує.

У зв`язку з перебуванням судді Н. В. Мороз на самоізоляції з 20.11.2020 по 04.12.2020, розгляд справи №914/1650/20, призначений на 24.11.2020 не відбувся, ухвалою суду від 08.12.2020 призначено підготовче засідання на 17.12.2020.

Ухвалою суду від 17.12.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.01.2021.

05.01.2021 ухвалою суду розгляд справи відкладено на 26.01.2021 про що повідомлено позивача в порядку ст. 121 ГПК України.

Ухвалою суду від 18.01.2021 задоволено клопотання позивача про участь в судовому засіданні 26.01.2021 в режимі відеоконференції.

В судове засідання 26.01.2021 представник позивача в режимі відеоконференції з`явися, позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити.

Представник відповідача в судове засідання 26.01.2021 з`явився, позовні вимоги заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 16.12.2018 на вул. Луганській у м. Львові сталася дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП) за участю забезпечувального транспортного засобу МАЗ, д.р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , транспортного засобу AUDI Q7, д.р.н. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 та транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT, д.р.н. НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_3 .

Внаслідок ДТП було пошкоджено транспортні засоби AUDI Q7, д.р.н. НОМЕР_2 та VOLKSWAGEN PASSAT, д.р.н. НОМЕР_3 .

Відповідно до постанови Сихівського районного суду м. Львова від 15.04.2019 у справі № 450/488/19 та постанови Пустомитівського районного суду Львівської області від 07.03.2019 у справі № 450/489/19 зазначена ДТП сталося з вини водія ОСОБА_1 .

Цивільно-правова відповідальність забезпечувального транспортного засобу МАЗ, д.р.н. НОМЕР_1 , яким на час ДТП керував ОСОБА_1 , застрахована ТзОВ Страхова компанія Ю.ЕС.АЙ., що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/8516755.

На підставі аварійного сертифікату №23-D/54/0 від 20.05.2019, страхового акту від 11.06.2019 №19.59.8, розрахунку страхового відшкодування до нього, заяви про страхове відшкодування, позивач здійснив виплату страхового відшкодування на користь потерпілого ОСОБА_3 (власника VOLKSWAGEN PASSAT, д.р.н. НОМЕР_3 ) в розмірі 100 000,00 грн, на підтвердження чого подав платіжні доручення від 19.07.2019 № 5932, від 18.07.2019 №5884, від 17.07.2019 №5813 та на підставі аварійного сертифікату №22-D/54/9 від 14.05.2019, страхового акту від 05.08.2019 № 19.59.8516755-890, розрахунку страхового відшкодування до нього, заяви про страхове відшкодування позивач здійснив виплату страхового відшкодування на користь потерпілого ОСОБА_2 (власника AUDI Q7, д.р.н. НОМЕР_2 ) в розмірі 100 000,00 грн, на підтвердження чого подав платіжні доручення від 12.09.2019 № 8272, від 10.09.2019 № 8133, від 13.09.2019 № 8330.

Крім того, позивач направив претензію про відшкодування шкоди в порядку регресу до відповідача, але останній її не визнав.

Враховуючи вищенаведене, позивач просить суд стягнути з відповідача 200 000, 00 грн - страхового відшкодування в порядку регресу, 2 524,59 грн - 3% річних, 15 792,35 грн пені та 2 600,00 грн інфляції.

Позиція відповідача.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на те, що з огляду на зміст ст. 22.1, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також пупків 1.2-1.4, 4.3 методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року, завдана матеріальна шкода власникам колісних транспортних засобів (потерпілим) не могла бути визначена на підставі аварійних сертифікатів, складених фізичною-особою підприємцем, тому позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування на підставі аварійних сертифікатів №22- D /54/9 від 14.05.2019 та №23-D/54/0 від 20.05.2019 не набув право зворотної вимоги у визначеному Законом порядку, а відтак не має права на його реалізацію шляхом звернення з відповідним позовом до відповідача.

Крім цього, зазначив, що в матеріалах справи відсутні будь - які докази того, що ФОП Видута Д.Ю., який проводив оцінку завданої матеріальної шкоди на замовлення позивача, отримав сертифікат оціночної діяльності.

Враховуючи вищенаведене, Товариство з обмеженою відповідальністю Агропромислове підприємство Львівське просило суд відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю Страхова компанія Ю.ЕС.АЙ. у задоволені позову в повному обсязі.

Обставини справи.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника відповідача, створивши у відповідності до ст. 13 ГПК України сторонам, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, суд встановив:

На вул. Луганській у м. Львові 16.12.2018 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю забезпечувального транспортного засобу МАЗ, д.р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , транспортного засобу AUDI Q7, д.р.н. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 та транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT, д.р.н. НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_3 .

Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 15.04.2019 у справі № 450/488/19 та постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 07.03.2019 у справі № 450/489/19 у вчиненні ДТП визнано винним ОСОБА_1 .

Як вбачається з копії витягу з наказу від 27.05.2008 № 845-к, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю Агропромислове підприємство Львівське.

З матеріалів справи вбачається, що Цивільно-правова відповідальність транспортного засобу МАЗ, д.р.н. НОМЕР_1 , застрахована ТзОВ Страхова компанія Ю.ЕС.АЙ., що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/8516755.

Повідомленнями про ДТП, яка мала місце 16.12.2018, потерпілі звернулись до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія Ю.ЕС.АЙ..

Актами огляду транспортних засобів від 07.02.2019 та від 20.03.2019 встановлені пошкодження автомобіля AUDI Q7, д.р.н. НОМЕР_2 та автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, д.р.н. НОМЕР_3 . Ремонтною калькуляцією №54229 від 14.05.2019 визначено вартість відновлювального ремонту автомобіля AUDI Q7, д.р.н. НОМЕР_2 в розмірі 310 600,68 грн. Ремонтною калькуляцією №54230 від 20.05.2019 визначено вартість відновлювального ремонту автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, д.р.н. НОМЕР_3 в розмірі 351 867, 41 грн.

Аварійними сертифікатами №22- D /54/9 від 14.05.2019 та №23-D/54/0 від 20.05.2019, які виконані аварійним комісаром ОСОБА_4 , вартість відновлювального ремонту AUDI Q7, д.р.н. НОМЕР_2 становила 310 600,68 грн та вартість відновлювального ремонту VOLKSWAGEN PASSAT, д.р.н. НОМЕР_3 становила 351 867, 41 грн.

Згідно розрахунків страхового відшкодування, заяв та складених позивачем страхових актів від 11.06.2019 №19.59.8 та від 05.08.2019 №19.59.8516755-890, позивач сплатив вартість ремонту автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, д.р.н. НОМЕР_3 в сумі 100 000 грн, що підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними дорученнями від 19.07.2019 № 5932, від 18.07.2019 №5884, від 17.07.2019 №5813 та вартість ремонту автомобіля AUDI Q7, д.р.н. НОМЕР_2 в сумі 100 000 грн, що підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними дорученнями від 12.09.2019 № 8272, від 10.09.2019 № 8133, від 13.09.2019 № 8330.

25.01.2020 позивач направив відповідачу претензію вих. №890/АК про відшкодування збитків в порядку регресу на суму 100 000 грн.

Відповідач розмір страхового відшкодування не виплатив, у відповідь звернувся 12.02.2020 із запитом вих. № 23 до Товариства з обмеженою відповідальністю Страхова компанія Ю.ЕС.АЙ. про надання завірених копій документів на підставі якого здійснено страхове відшкодування.

20.02.2020 на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю Агропромислове підприємство Львівське адвокатом Товариства з обмеженою відповідальністю Страхова компанія Ю.ЕС.АЙ. Капля А.С. надіслано копії запитувальних відповідачем документів.

В позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача 220 916,94 грн, з яких: 200 000, 00 грн - страхового відшкодування, 2 524,59 грн - 3% річних, 15 792,35 грн пені та 2 600,00 грн інфляції.

Оцінка суду.

При вирішенні даного спору суд враховує положення ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України) відповідно до якої господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 352 ГК України, страхування - це діяльність спеціально уповноважених державних організацій та суб`єктів господарювання (страховиків), пов`язана з наданням страхових послуг юридичним особам або громадянам (страхувальникам) щодо захисту їх майнових інтересів у разі настання визначених законом чи договором страхування подій (страхових випадків), за рахунок грошових фондів, які формуються шляхом сплати страхувальниками страхових платежів. Страхування може здійснюватися на основі договору між страхувальником і страховиком (добровільне страхування) або на основі закону (обов`язкове страхування).

Спеціальним законом у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Згідно п. 2.1 ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими Законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Згідно із п.п. 1.1. ст. 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що страхувальники це юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу.

Підпунктом 1.4 статті 1 вищезазначеного Закону встановлено, що особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Відповідно до ст. 3 наведеного вище Закону, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Згідно із п.п. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу: в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником.

Отже, зазначена норма не вказує на обов`язковість звернення страховика з вимогою до водія забезпеченого транспортного засобу, оскільки передбачає у випадках, якщо водій після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди, наявність у страховика права на пред`явлення регресного позову за його вибором або до страхувальника, або до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18).

При вирішенні спорів з регресних зобовязань позивачеві належить довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

У даній справі страховий випадок оформлений страховою компанією, нею ж визначено розмір майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП та прийнято рішення про здійснення страхового відшкодування, добровільно проведено його виплату у відповідності до своїх обов`язків за приписами Закону.

Таким чином, суд зазначає, що у випадку залишення місця ДТП водієм забезпеченого транспортного засобу за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страховик має право на подання регресного позову до вказаних осіб відповідно до підп. "в" підп. 38.1.1 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Позивач в даному випадку, на підставі діючого законодавства, скористався таким правом та звернувся до відповідача, як страхувальника та власника транспортного засобу, з позовом про стягнення суми в порядку регресу.

Вина ОСОБА_1 у вчиненні ДТП, а також обставини щодо залишення останнім місця дорожньо-транспортної пригоди встановлені постановою Сихівського районного суду м. Львова від 15.04.2019 у справі № 450/488/19, яка набрала законної сили 26.04.2019 та постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 07.03.2019 у справі № 450/489/19, яка набрала законної сили 18.03.2019.

Частиною 1 ст.1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. ч.1, 2 ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Тобто даною нормою, визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, - його законного володільця.

Згідно із ч.1 ст.1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України, дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

В ході судового розгляду, судом встановлено факт перебування ОСОБА_1 в трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується копією витягу з наказу від 27.05.2008 № 845-к. Дана обставина відповідачем не заперечувалась.

Згідно зі ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Цивільно-правова відповідальність забезпечувального транспортного засобу МАЗ, д.р.н. НОМЕР_1 , застрахована ТзОВ Страхова компанія Ю.ЕС.АЙ., що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/8516755.

Полісом страхування цивільно-правової відповідальності АК/8516755 передбачено ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну - 100 000,00 грн, а франшиза - 0,00 грн.

Приписами п. 34. 4 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти.

Статтею 25 Закону України «Про страхування», передбачено порядок і умови здійснення страхових виплат та страхового відшкодування, а саме, здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі аварійного сертифікату №23-D/54/0 від 20.05.2019, страхового акту від 11.06.2019 №19.59.8, розрахунку страхового відшкодування до нього, заяви про страхове відшкодування позивач здійснив виплату страхового відшкодування на користь потерпілої ОСОБА_3 (власника VOLKSWAGEN PASSAT, д.р.н. НОМЕР_3 ) в розмірі 100 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 19.07.2019 № 5932, від 18.07.2019 №5884, від 17.07.2019 №5813 та на підставі аварійного сертифікату №22-D/54/9 від 14.05.2019, страхового акту від 05.08.2019 № 19.59.8516755-890, розрахунку страхового відшкодування до нього, заяви про страхове відшкодування позивач здійснив виплату страхового відшкодування на користь потерпілого ОСОБА_2 (власника AUDI Q7, д.р.н. НОМЕР_2 ) в розмірі 100 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 12.09.2019 № 8272, від 10.09.2019 № 8133, від 13.09.2019 № 8330.

На виконання статті 25 Закону України "Про страхування", Кабінет Міністрів України поставновив затвердити Типове положення про організацію діяльності аварійних комісарів. Це Типове положення встановлює загальні умови та порядок провадження діяльності аварійних комісарів, які з`ясовують причини настання страхового випадку та визначають розмір збитків відповідно до Закону України "Про страхування".

Відповідно до ст. ст. 2, 5 вищезазначеного положення, аварійний комісар - особа, яка з`ясовує причини настання страхового випадку та визначає розмір збитків і відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Нацкомфінпослуг та діяльність аварійного комісара нюдо з`ясування обставин і причин настання страхового випадку та визначення розміру збитків провадиться на підставі договору із страховиком.

Відповідно до ст. ст. 16, 17 зазначеного Типового положення на підставі проведеного дослідження і зібраних документів, аварійний комісар складає аварійний сертифікат. Аварійний сертифікат - це документ, в якому зазначаються обставини і причини настання страхового випадку та розмір заподіяної шкоди.

За вимогами п. п. 18, 19, 20 Типового положення аварійний комісар, який складає аварійний сертифікат, несе персональну відновідальність за достовірність відомостей. зазначених у ньому і такий сертифікат підписується аварійним комісаром, пю з`ясував обставини і причини настання страхового випадку, і завіряється штампом.

Аварійний сертифікат складається у двох примірниках, один з яких видається страховику (страхувальнику), а другий зберігається в аварійного комісара.

Крім того, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком (ст. 990 ЦК України, ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування»).

З матеріалів справи вбачається, що аварійні сертифікати, складені відповідно до зазначеного положення, мають детальну калькуляцію розрахунку ремонтних робіт, акти огляду пошкодженого ТЗ. До аварійних сертифікатів додано свідоцтво № 1220 від 10.12.2020 та посвідчення №1631 від 10.12.2020 аварійного комісара ОСОБА_4 .

Як вбачається держаного сайту України «Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг», останній є в переліку осіб, які відповідають кваліфікаційним вимогам та можуть займатися визначенням причин настання страхового випадку та розміру збитків (аварійні комісари) і зазначено строк дії його свідоцтва з 20.09.2017 по 20.09.2020.

З наявних в матеріалах справи аварійних сертифікатів №22- D /54/9 від 14.05.2019 та №23-D/54/0 від 20.05.2019 вбачається проведення дослідження та їх складання аварійним комісаром ОСОБА_4 в межах дії свідоцтва аварійного комісара. Відтак, суд критично ставиться до позиції відповідача про те, що завдана матеріальна шкода власникам колісних транспортних засобів (потерпілим) не могла бути визначена на підставі аварійних сертифікатів.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог ТзОВ «Страхова Компанія» «Ю.ЕС.АЙ» до ТзОВ «Агропромислове підприємство «Львівське» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 2 524,59 грн - 3% річних, 15 792,35 грн пені та 2 600,00 грн інфляції.

Відповідно до ч. 2 ст. 222 ГК України, у разі необхідності відшкодування збитків або застосування інших санкцій суб`єкт господарювання чи інша юридична особа - учасник господарських відносин, чиї права або законні інтереси порушено, з метою безпосереднього врегулювання спору з порушником цих прав або інтересів має право звернутися до нього з письмовою претензією, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 6 ст. 222 ГК України, претензія розглядається в місячний строк з дня її одержання, якщо інший строк не встановлено цим Кодексом або іншими законодавчими актами. Обгрунтовані вимоги заявника одержувач претензії зобов`язаний задовольнити.

Як встановлено судом, позивач, надсилаючи претензію відповідачу від 25.01.2020 №890/АК визначив строк для відшкодування збитків до 25.02.2020. Відтак, з врахуванням наведеного, з 26.02.2020 наявне прострочення оплати страхового відшкодування.

Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Грошовим зобов`язанням є таке правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про ОСЦПВВНТЗ № АК/8516755, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму. Отже, можна зробити висновок, що правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування наземних транспортних засобів є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, тому вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних та пені є законними та обгрунтованими.

Суд, здійснивши перерахунок 3% річних за період з 26.02.2020 по 26.06.2020 встановив, що розмір таких становить 2000,00 грн. Відтак, позовна вимога про стягнення 3% річних підлягає до задоволення частково у розмірі 2000,00 грн.

Також судом здійснено перерахунок інфляційних втрат за період з 26.02.2020 по 30.04.2020 та встановлено, що розмір таких становить 3212,80 грн та є більшим, ніж нарахував позивач у своєму розрахунку (позивачем заявлено 2600,00 грн).

Однак, у відповідності до ч.2 ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Таким чином, задоволенню підлягає нарахована позивачем сума інфляційних втрат у розмірі 2600,00 грн.

Щодо нарахування позивачем пені у розмірі 15 792,35 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Законами України "Про страхування" та спеціальними законами, які застосовуються до спірних правовідносин, передбачено розмір неустойки (пені) у разі прострочення виплати страхового відшкодування страховиком.

Відповідно до ст. 992 ЦК України, у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Таким чином, виходячи зі змісту норм ст. 992 ЦК України, у зв`язку з нездійсненням сплати страхового відшкодування відповідачем, позивач правомірно нарахував пеню.

Суд, здійснивши перерахунок пені за період з 26.02.2020 по 26.06.2020 встановив, що розмір пені становить 11781,42 грн. Відтак, позовна вимога про стягнення пені підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ст. ст. 73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно із ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 77 ГПК України, передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію ст. 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З аналізу матеріалів справи та наявних доказів у сукупності вбачається, що право позивача, за захистом якого мало місце звернення до суду, є порушеним відповідачем.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково в розмірі 200000,00 грн шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 2000,00 грн 3% річних, 2600,00 грн інфляційних втрат, 11781,42 грн пені.

Судові витрати.

Пунктом 2 частини 1 статті 129 ГПК України встановлено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, витрати зі сплати судового збору слід покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 3245,72 грн.

Разом з тим, позивач подав документи на підтвердження понесених витрат на правову допомогу та просив суд стягнути з відповідача 8000,00 грн таких витрат.

Відповідно до ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма ст.129 ГПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідні докази були подані позивачем під час розгляду справи судом, тобто з дотриманням вимог процесуального закону щодо строку їх подання.

Частиною першою статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У поданій позовній заяві позивач зазначав, що у зв`язку із розглядом справи позивач поніс судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн та очікує понести 15000,00 грн.

Надання адвокатом Каплею Аліною Степанівною правової допомоги ТОВ Страхова компанія Ю.ЕС.АЙ. у Господарському суді Львівської області при розгляді справи №914/1650/20 підтверджується ордером серії АІ №1074033 від 26.06.2020.

Розглядаючи клопотання позивача, суд враховує положення ч. ч. 1-3 ст. 126 ГПК України. Так, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як передбачено ч. 4 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 126 ГПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Як вказує Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Суд зазначає, що приписи частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України є аналогічними з приписами частин п`ятої та шостої статті 126 ГПК України.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 ст. 129 ГПК України. Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями ч.ч. 6, 7, 9 ст. 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Аналогічна правова позиція підтримана та застосована у постанові Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 07.11.2019 року у справі № 905/1795/18.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Як вказує Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини (п. 28 постанови).

Аналізуючи розмір витрат, понесених на правову допомогу позивачем у даній справі, з урахуванням наведених критеріїв, визначених ч. 5 ст. 129 ГПК України, та у співвідношенні зі здійсненим адвокатом позивача обсягом і видами правової допомоги, суд дійшов висновку, що заявлені до стягнення позивачем витрати на правову допомогу у розмірі 8 000,00 грн є обґрунтованими, реальними та становлять розумний розмір витрат, які підлягають стягненню з відповідача за розгляд даної справи. Тому суд не вбачає підстав для зменшення заявлених судових витрат з власної ініціативи у порядку, визначеному ч. ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України.

Також суд звертає увагу, що визначений позивачем розмір - 8 000,00 грн не перевищує орієнтовного розміру судових витрат, понесених на правовому допомогу, зазначеного у позовній заяві.

В акті приймання-передачі наданих послуг №1 за договором про надання правової допомоги №1 від 18.01.2019 та додаткової угоди №2 від 12.10.2020 зазначено, що адвокат надав, а клієнт отримав правову допомогу, що полягала (рахунок від 12.10.2020), написання та подання позовної заяви до суду, написання та подання відповіді на відзив, участь у судовому засіданні Господарського суді Львівської області (15.10.2020) (п.1). Вартість послуг виконавця за цим Актом та відповідно до розрахунку фактичних витрат складає 8000, 00 грн (п.2).

Суд зазначає, що жодних заперечень іншої сторони щодо неспівмірності заявлених до стягнення судових витрат не подано.

Водночас суд враховує, що відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позовні вимоги задоволено частково, то витрати на правову допомогу також підлягають пропорційному відшкодуванню відповідачем, а саме у розмірі 7835,76 грн.

Керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислове підприємство «Львівське» (Львіська область, Пустомитівський район, с.Зубра, вул.Б.Хмельницького, буд.144, ідентифікаційний код 20789952) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія Ю.ЕС.АЙ.» (04210, м.Київ, пр.Героїв Сталінграду, 4, ідентифікаційний код 32404600) 200000,00 грн шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 2000,00 грн 3% річних, 2600,00 грн інфляційних втрат, 11781,42 грн пені, 3245,72 грн судового збору , 7835,76 грн витрат на професійну правничу допомогу.

3. В решті позовних вимог відмовити

Рішення складено 05.02.2021.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Суддя Н.В. Мороз