УХВАЛА

04 лютого 2021 року

м. Київ

Справа № 924/608/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Малихіної О.В.,

представників учасників справи:

позивача - акціонерного товариства «Національна компанія «Нафтогаз України» -Литвин П.В., адвокат (довіреність від 22.12.2020 №14-331),

відповідача-комунального підприємства «Ізяславтепломережа» - не з`явився,

розглянувши матеріали касаційної скарги акціонерного товариства «Національна компанія «Нафтогаз України»

на рішення господарського суду Хмельницької області від 17.08.2020 (суддя Виноградова В.В.)

та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.11.2020 (головуючий суддя: Саврій В.А., судді: Коломис В.В., Дужич С.П.)

у справі № 924/608/20

за позовом акціонерного товариства «Національна компанія «Нафтогаз України» (далі - Компанія)

до комунального підприємства «Ізяславтепломережа» (далі -Підприємство)

про стягнення 1 605 915,79 грн.

ВСТАНОВИВ:

Компанія звернулася до господарського суду Хмельницької області з позовом до Підприємства про стягнення з останнього 1 605 915,79 грн., з яких : 1 258 123,41 грн. основний борг, 96 636,68 грн. пеня, 98 799,25 грн. 3% річні та 152 356,45 грн. інфляційні втрати.

Позов обґрунтований неналежним виконання Підприємством умов укладеного договору постачання природного газу від 04.09.2017 № 1028/1718-ТЕ-34 щодо здійснення розрахунків за фактично переданий газ, внаслідок чого в останнього утворився борг, на який Компанією нараховано та заявлено до стягнення пеню, 3 % річних та інфляційні втрати.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 17.08.2020 у справі № 924/608/20, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.11.2020, позов задоволено частково; стягнуто з Підприємства на користь Компанії 48 318,34 грн. пені, 45 569,19 грн. 3 % річних, 119597,51 грн. інфляційних втрат та 3 927,05 грн. витрат зі сплати судового збору; закрито провадження у справі в частині стягнення 1 258 123,41 грн. основного боргу; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційному порядку рішення місцевого господарського суду переглядалося в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення 53 230,06 грн. 3 % річних, 32 758,94 грн. інфляційних втрат та зменшенні розміру пені на 50% (48 318,34 грн.). В іншій частині (щодо основного боргу) рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку не оскаржувалося.

Ухвалені місцевим та апеляційним господарськими судами судові рішення зі справи в частині відмови у задоволенні вимог мотивовані, зокрема, тим, що між сторонами договору проведені розрахунки частково у спосіб, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 «Про затвердження порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету», у зв`язку з чим змінено порядок і строки виконання грошових зобов`язань, які зазначені у договорі у відповідній частині, тому відсутні підстави для нарахувань, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України. Перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, суди дійшли висновку, що стягненню підлягають 45 569,19 грн. 3% річних та 119 579,51 грн інфляційних втрат, нараховані лише на суми заборгованості, які не були сплачені відповідачем згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256. Водночас суди, врахувавши те, що: відповідачем здійснювалось погашення заборгованості за природний газ як до звернення позивача до суду із цим позовом, так і під час розгляду справи в суді, а також вживалися заходи щодо врегулювання заборгованості, зокрема, її реструктуризації; відповідно до умов договору відповідач отримував природний газ від позивача виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню; прострочення зумовлене наявністю заборгованості населення перед позивачем; частина заборгованості оплачена відповідачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, тобто за рахунок коштів державного бюджету, строк надходження яких відповідачу та подальшого перерахування позивачу не залежить від волі відповідача; позивач застосував до відповідача також 3% річних, які є платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником, та інфляційні нарахування, які за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів; відсутні докази понесення позивачем збитків, пов`язаних з несвоєчасним виконанням відповідачем зобов`язання за договором; згідно з наданою у матеріали справи фінансовою звітність відповідача останній тривалий час перебуває у скрутному фінансовому становищі (2018 рік - перше півріччя 2020 року), - дійшли висновку про часткове задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру пені та можливість зменшення розміру пені на 50 % до 48 318,34 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції і постановою суду апеляційної інстанції, Компанія звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просила зазначені судові рішення скасувати в частині відмови у стягненні пені у сумі 48 318,34 грн., ухвалити нове рішення про задоволення позову у зазначеній частині.

08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Розгляд цієї скарги здійснюється з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції від 08.02.2020 (далі - у редакції, чинній з 08.02.2020).

На обґрунтування своєї правової позиції у поданій касаційній скарзі Компанія зазначає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, а саме - статей 525, 526, 551, 599, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, а також у постанові Вищого господарського суду України від 08.04.2015 у справі № 902/1568/14, що призвело до ухвалення незаконних та таких, що не ґрунтуються на обставинах справах судових рішень.

Крім того, Компанія вважає, що суди попередніх інстанцій не мали права застосовувати до спірних правовідносин статтю 233 ГК України, не з`ясувавши всіх обставин, з`ясування яких передбачене згаданою нормою. Також скаржник посилається на те, що під час розгляду справи судами не було враховано інтереси позивача, зокрема, податкового боргу, а збитковість Підприємства не є винятковою обставиною для зменшення розміру неустойки, тому, оскаржуване рішення в частині зменшення розміру пені на 50% підлягає скасуванню.

Скаржник також вказує, що питання про порядок та підстави для зменшення судами пені має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики з аналогічних спорів, а також має виняткове значення для учасника справи, оскільки стосується регулювання відносин на ринку природного газу та прямо впливає на фінансовий стан підприємств - учасників ринку.

Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 22.12.2020, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі, розгляд касаційної скарги призначено на 04.02.2021 о 13:00.

Підприємство у відзиві на касаційну скаргу просило залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові акти попередніх інстанцій - без змін, зазначаючи, зокрема, про їх законність та обґрунтованість.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Суд зазначає, що можливість касаційного провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником у касаційній скарзі), покладається на скаржника.

Дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 924/608/20 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 305/1180/15-ц (абзац 18), від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11(абзац 20), від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц (абзац 18).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Суд касаційної інстанції не бере до уваги посилання скаржника на обґрунтування своїх доводів на правову позицію, викладену у постанові Вищого господарського суду України від 08.04.2015 у справі № 902/1568/14, оскільки за змістом частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду, тоді як постанови Вищого господарського суду України не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні цієї правової норми.

Доводи касаційної скарги Компанії про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій статей 525, 526, 551, 599, 625 ЦК України, статті 233 ГК України та без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 відхиляються, оскільки висновки судів про часткове задоволення клопотання про зменшення розміру пені (на 50%) у справі № 924/608/20 не суперечать висновку Верховного Суду викладеному у постанові від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 про відмову у задоволенні клопотання боржника про зменшення розміру стягуваної пені, адже зменшення розміру пені є правом суду і було реалізоване ним у конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.

Верховний Суд також дійшов висновку, що застосоване у частині третій статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України словосполучення «суд має право» та «може бути зменшений за рішенням суду» свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користується певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Натомість вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи (постанови Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 916/2259/18, від 24.02.2020 у справі № 917/686/19, від 26.02.2020 у справі № 922/1608/19, від 15.04.2020 у справі № 922/1607/19).

Так, в постанові від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо відмови відповідачу у задоволенні клопотання про зменшення розміру пені до 90%, нарахованої у зв`язку з простроченням оплати за спожиту фактичну електричну енергію. При цьому, окрім іншого, суд касаційної інстанції виходив із встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, зокрема, з критичного фінансово -господарського стану позивача та обставин наявності в останнього заборгованості по заробітній платі, податкового боргу, зменшення прибутку підприємства, відсутність коштів на банківських рахунках, існування дебіторської заборгованості перед постачальниками товарів та послуг. Водночас, у справі, що розглядається, позивачем не надано доказів на підтвердження свого майнового стану. Крім того, суди врахували відсутність доказів понесення позивачем збитків, пов`язаних з несвоєчасним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором.

Отже, наведена Компанією у касаційній скарзі постанова Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 хоча і була прийнята за матеріально-правового регулювання спірних правовідносин, схожого з тим, що має місце у справі № 924/608/20, але за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у ній доказів), тобто зазначена справа № 908/1453/14 і ця справа є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них.

Верховний Суд вважає необґрунтованим посилання скаржника на те, що питання про порядок та підстави для зменшення судами пені має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики з аналогічних спорів, беручи до уваги сформовану сталу практику суду касаційної інстанції щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, а саме - у спорах про стягнення заборгованості з комунальних підприємств за поставлений природний газ (у постановах Верховного Суду від 05.03.2020 у справі № 902/484/19, від 12.02.2020 у справі № 916/2259/18, від 23.10.2019 у справі № 917/943/18, від 29.10.2019 у справі № 904/5405/18, від 30.09.2019 у справі № 905/1742/18, від 03.10.2019 у справі № 904/4285/18, від 10.10.2019 у справі № 909/636/16, від 05.08.2019 у справі № 916/2292/18, від 03.07.2019 у справі № 914/1517/18, від 03.05.2018 у справі № 910/23417/16 з урахуванням фактичних обставин у кожній справі).

Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах «Ейрі проти Ірландії», п.24, Series A № 32, та «Гарсія Манібардо проти Іспанії», заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

За наведених обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Компанії на рішення господарського суду Хмельницької області від 17.08.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.11.2020 у справі № 924/608/20.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «Національна компанія «Нафтогаз України» на рішення господарського суду Хмельницької області від 17.08.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.11.2020 у справі № 924/608/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова