УХВАЛА

28 січня 2021 року

м. Київ

Справа № 917/2134/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Малихіної О.В.,

представників учасників справи:

позивача -1 - фізичної особи - підприємця Малика Олександра Михайловича - Старинська Ю.П., адвокат (ордер від 28.01.2021 № 095100),

позивача -2 - фізичної особи - підприємця Скобеля Олександра Володимировича - Старинська Ю.П., адвокат (ордер від 28.01.2021 № 095099),

відповідача-Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України - не з`явився,

розглянувши матеріали касаційних скарг фізичної особи - підприємця Малика Олександра Михайловича та фізичної особи - підприємця Скобеля Олександра Володимировича

на рішення господарського суду Полтавської області від 25.06.2020 (суддя Мацко О.С.)

та постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.10.2020 (головуючий суддя: Хачатрян В.С., судді: Ільїн О.В., Россолов В.В.)

у справі № 917/2134/19

за позовами фізичної особи - підприємця Малика Олександра Михайловича (далі - ФОП Малик О.М.) та фізичної особи - підприємця Скобеля Олександра Володимировича (далі - ФОП Скобеля О.В.)

до Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - Відділення)

про визнання недійсним рішення,

ВСТАНОВИВ:

ФОП Малик О.М. звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом до Відділення про визнання недійсним рішенням адміністративної колегії Відділення від 04.09.2019 № 66/13-р/к у справі № 66-1-50/6-19 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу».

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 13.12.2019 прийнято до розгляду позовну заяву ФОП Малика О.М. та відкрито провадження у справі № 917/2134/19.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 13.01.2020 відкрито провадження у справі № 917/26/20 за позовом ФОП Скобеля О.В. до Відділення про визнання недійсним того ж рішення Відділення від 04.09.2019 № 66/13-р/к у справі № 66-1-50/6-19 (далі - Рішення АМК).

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 14.01.2020, до початку підготовчого засідання, справи № 917/2134/19 та № 917/26/20 об`єднані в одне провадження та присвоєно об`єднаній справі № 917/2134/19.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 25.06.2020 зі справи № 917/2134/19, яке залишено без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 21.10.2020, у задоволенні позовних вимог ФОП Малика О.М. та ФОП Скобеля О.В. до Відділення про визнання недійсним Рішення АМК відмовлено.

Ухвалені місцевим та апеляційним господарськими судами судові рішення зі справи мотивовані, зокрема тим, що встановлені Відділенням обставини щодо: використання позивачами однієї ІР - адреси, яка належить одному з них; вхід до аукціону та подання пропозицій з одного майданчика з незначною різницею в часі; схожість документів обох учасників, подекуди, їх ідентичність, однакові помилки в поданих документах (навіть у тих, для яких встановлена довільна форма подання); використання обома позивачами одного приміщення, однієї морозильної камери та іншого обладнання для провадження підприємницької діяльності; використання позивачами однієї ІР - адреси для подання податкової звітності органам ДФС, у сукупності та взаємозв`язку підтверджують, що ФОП Малик О.М. та ФОП Скобель О.В. обмінювалися інформацією під час підготовки до участі у торгах та узгоджували свою поведінку. За вказаних обставин, суди дійшли висновку, що Відділенням дотримано вимоги Закону України «Про захист економічної конкуренції», досліджено подані документи у сукупності, належним чином проаналізовані відносини сторін, а, тому викладені в оскаржуваному Рішенні АМК висновки Відділення відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального права, є законними та обґрунтованими.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції і постановою суду апеляційної інстанції, 13.11.2020 ФОП Скобель О.В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив зазначені судові рішення в частині вирішення спору за вимогами ФОП Скобеля О.В. зі справи скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову у зазначеній частині.

Також, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції і постановою суду апеляційної інстанції, 16.11.2020 ФОП Малик О. М. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив зазначені судові рішення в частині вирішення спору за вимогами ФОП Малика О.М. зі справи скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову у зазначеній частині.

08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Розгляд цієї скарги здійснюється з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції від 08.02.2020 (далі - у редакції, чинній з 08.02.2020).

Касаційні скарги ФОП Малика О.М. та ФОП Скобеля О.В. (з урахуванням заяв про усунення недоліків), з посиланням на приписи частини другої статті 287 ГПК України, мотивовані тим, що суд апеляційної інстанцій застосував норми права (приписи частин першої, четвертої статті 6 та пункту 4 частини другої зазначеної статі Закону України «Про захист економічної конкуренції) без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 24.04.2018 зі справи № 917/1357/17.

Ухвалою Верховного Суду від 18.12.2020, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ФОП Скобеля О.В., розгляд касаційної скарги призначено на 28.01.2021.

Також ухвалою Верховного Суду від 18.12.2020, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ФОП Малика О.М., об`єднано в одне касаційне провадження для спільного розгляду касаційні скарги ФОП Скобеля О.В. та ФОП Малика О.М., розгляд касаційної скарги призначено на 28.01.2021.

12.01.2021 від Відділення надійшли відзиви на касаційні скарги ФОП Малика О.М. та ФОП Скобеля О.В., в яких Відділення просило залишити касаційні скарги без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін, зазначаючи про їх законність та обґрунтованість.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 917/2134/19 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України, суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 305/1180/15-ц (абзац вісімнадцятий), від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11(абзац двадцятий), від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц (абзац вісімнадцятий).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі №910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Верховний Суд відхиляє помилкові доводи скаржників про те, що оскаржувані судові рішення у справі № 917/2134/19 ухвалені без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 24.04.2018 у справі № 917/1357/17, оскільки висновки в зазначеній справі і у справі №917/2134/19, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично - доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

Так, у справі, що розглядається, судами встановлено, що Рішенням АМК:

- визнано дії ФОП Малика О.М. та ФОП Скобеля О.В. , які полягали в узгодженні своєї поведінки під час підготовки пропозицій та участі у процедурі закупівлі UA-2018-02=-5-001006-а, проведеної у лютому 2018 року комунальним закладом «Кременчуцький обласний госпіталь для ветеранів війни» Полтавської обласної ради, внаслідок чого конкуренцію між ними під час участі у зазначених торгах було усунуто, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів (тендерів, пункт 1);

- за порушення, зазначене у пункті 1 резолютивної частини цього рішення, на ФОП Малика О.М. накладено штраф у розмірі 60 000,00 грн. (пункт 2);

- за порушення, зазначене у пункті 1 резолютивної частини цього рішення, на ФОП Скобеля О.В. накладено штраф у розмірі 50 000,00 грн. (пункт 3).

Рішення АМК мотивовано, зокрема, такими встановленими фактичними даними:

- ФОП Малик О.М. та ФОП Скобель О.В. на момент підготовки та участі в торгах мали одне місце провадження господарської діяльності;

- ФОП Малик О.М. та ФОП Скобель О.В. використовували одне і те ж приміщення на підставі укладених з однією і тією ж особою (гр. Бережним В.А.) та в один день - 01.01.2018 договорів оренди, у тому числі, майна (холодильну камеру площею 21,1 кв.м зі шторами теплоізоляції, цех напівфабрикатів зі столом та тумбою та внутрішнім блоком кондиціонеру, кухню з двома столами, колодою, тачкою та кондиціонером);

- наявністю схожості в оформленні документів для участі у торгах, однакового стилістичного формування назв документів та поданні інформації, яка виготовлялася позивачами;

- отриманні обома учасниками комплексу послуг з обслуговування автомобілів на підставі договорів, укладених з однією і тією ж фізичною особою - підприємцем Чалою Т.І.;

- використанням однієї ІР - адреси для подання податкової звітності органам ДФС протягом 2017 року та І -ІІІ кварталів 2018 року;

- подачею початкових пропозицій для участі в аукціоні з одного авторизованого електронного майданчика - Українська універсальна біржа та входом до аукціону з однієї ІР - адреси, в одну дату з незначною різницею у часі.

За результатом розгляду антимонопольної справи, Відділення дійшло висновку про те, що ФОП Малик О.М. та ФОП Скобель О.В. під час підготовки документів та участі у процедурі закупівлі діяли не самостійно, а узгоджували свої дії та не змагалися між собою, що є обов`язковою умовою участі у конкурентних процедурах закупівель за Законом України «Про публічні закупівлі», тому спотворили результати торгів. З наведеними висновками, за результатом оцінки доказів у справі № 917/2134/19 у їх сукупності, погодилися й суди попередніх інстанцій.

Натомість, судом касаційної інстанції встановлено, що постанова Верховного Суду від 24.04.2018 у справі № 917/1357/17, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, прийнята хоча й за правового регулювання спірних правовідносин, схожого з тим, що має місце у цій справі, але за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у них доказів), ніж у справі, що розглядається, тобто зазначена справа і справа № 917/2134/19 є відмінними за істотними правовими ознаками.

Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що господарським судам під час вирішення справ щодо визнання недійсними рішень АМК про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зокрема, за антиконкурентні узгодженні дії та накладення штрафу, належить здійснювати оцінку доказів за своїм внутрішнім переконанням в порядку частини другої статті 86 ГПК України, зокрема, досліджувати також достатність/вірогідність і взаємний зв`язок доказів у справі у їх сукупності.

Отже, Касаційний господарський суд встановив, що встановлені судами фактичні обставини у справі, що розглядається, та у справі № 917/1357/17 є різними, що виключає подібність правовідносин у цих справах.

За таких обставин, доводи скаржників про неврахування апеляційним господарським судом у розгляді справи відповідного висновку Верховного Суду є безпідставними, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у такій постанові Верховного Суду стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 917/2134/19.

Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах «Ейрі проти Ірландії», п.24, Series A № 32, та «Гарсія Манібардо проти Іспанії», заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

За наведених обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційними скаргами ФОП Малика О.М. та ФОП Скобеля О.В. на рішення господарського суду Полтавської області від 25.06.2020 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.10.2020 у справі № 917/2134/19.

Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційними скаргами фізичної особи - підприємця Малика Олександра Михайловича та фізичної особи - підприємця Скобеля Олександра Володимировича на рішення господарського суду Полтавської області від 25.06.2020 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.10.2020 у справі № 917/2134/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова