ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2021 р. Справа № 914/1204/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кордюк Г.Т.

суддів Кравчук Н.М.

Мирутенка О.Л.

Секретар судового засідання Матіїшин Х.В.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Галшляхбуд», б/н від 28.09.2020 (вх. №01-05/2756/20 від 06.10.2020)

на рішення Господарського суду Львівської області від 07.09.2020 року

у справі № 914/1204/20 (суддя Бортник О.Ю.)

за позовом: Приватного підприємства «Галичбудсервіс», м. Новояворівськ Львівської області

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Галшляхбуд», м. Львів

про стягнення 189600,00 грн заборгованості, з яких: 120000,00 грн основний борг, 12000,00 грн штраф та 57600,00 грн 24% річних,

за участю представників:

від позивача: адвокат Чернявська В.М.,

від відповідача: адвокат Шпунт М.Б.;

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року Приватне підприємство «Галичбудсервіс» звернулось до Господарського суду Львівської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Галшляхбуд» про стягнення заборгованості в сумі 189600,00 грн, з яких: 120000,00 грн основний борг, 12000,00 грн штраф та 57600,00 грн 24% річних.

Підставою для звернення з позовною заявою до суду слугувало те, що відповідачем не в повному обсязі (частково) виконано обов`язок щодо сплати отриманого товару та послуг за договором поставки № 01-11/17 від 03.11.2017р., внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 120000,00 грн, на яку позивачем, на підставі п.6.3., п.6.4. договору нараховані штраф в сумі 12000,00 грн та 24% річних в сумі 57600,00 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 07.09.2020 у справі № 914/1204/20 позов задоволено частково, вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 120000,00 грн основного боргу, 57600,00 грн 24% річних та 2664,00 грн судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 120000,00 грн основного боргу за поставлений товар обґрунтовані та підлягають до задоволення. Також судом задоволено вимогу позивача про стягнення 57600,00 грн 24% річних, оскільки судом з`ясовано, що до даної вимоги не застосовується позовна давність в один рік, як це зазначено відповідачем у даній справі, відтак, позивачем не пропущено трирічний строк на звернення до суду. Щодо позовної вимоги про стягнення штрафу в сумі 12000,00 грн судом взято до уваги подану відповідачем заяву про застосування спеціального строку позовної давності в один рік, та в тій частині в позові відмовлено.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Галшляхбуд» звернулося до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 07.09.2020 у справі № 914/1204/20 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, відповідач зазначає, що суд першої інстанції, стягуючи на підставі п. 6.4 договору 24 % річних (за час прострочення 24 місяці) не звернув уваги на те, що дія спірного договору припинилась 31.12.2018 році у тому числі і для п. 6.4 договору, а тому на думку апелянта, оскаржуваним рішенням безпідставно стягнуто 24% річних за період після 31.12.2018 р.

Окрім того, апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що позивачем не було зареєстровано податкових накладних на товар та послуги, вартість яких з ПДВ є предметом позову у даній справі.

Разом з тим, позивачем не подано суду квитанції про реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних, відтак на думку апелянта, не зареєструвавши податкові накладні на товар та послуги відповідно до вимог закону (ст. 101.1, 201.10 ПК України), позивач позбавив відповідача можливості сформувати податковий кредит, таким чином в силу ст. 221 ГК України, допустив прострочення кредитора. Відтак, вказана обставина свідчить про те, що згідно правил ст. 220 ГК України відповідач не вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, у зв`язку з чим заявлений у даній справі позов є передчасним та задоволенню не підлягає.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем заперечено доводи апелянта, покликаючись на те, що ч. 4 ст. 631 Цивільного кодексу України чітко визначено, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке сталось під час дії договору, відтак закінчення строку дії договору не є підставою припинення зобов`язань за договором, зокрема в частині оплати поставленого товару.

Щодо покликань апелянта на порушення позивачем ст. ст. 220 та 221 ГК України, останній також заперечує зазначивши, що відповідач не довів факту порушення позивачем ст. 201 ПК України, так, як факт порушення правил складання та реєстрації у встановлений спосіб податкових накладних повинен бути підтвердженим належними та допустимими доказами. Крім того, позивач звертає увагу суду апеляційної інстанції, що відповідач не скористався своїм правом подати до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, в якій би зазначив свої доводи та міркування щодо податкових накладних,а лишень обмежився поданою заявою про застосування спеціального строку позовної давності, оскільки, позивачем були зареєстровані податкові накладні на всю суму відвантаженого товару своєчасно, однак, не були подані в суді першої інстанції та додано податкові накладні до відзиву на апеляційну скаргу.

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 914/1204/20 розподілено до розгляду судді доповідачу Кордюк Г.Т. Введено до складу судової колегії суддів Кравчук Н.М. та Мирутенка О.Л., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2020.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 головуючим суддею Кордюк Г.Т., апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Галшляхбуд» залишено без руху, як таку, що не відповідає вимогам статті 258 Господарського процесуального кодексу України.

З підстав зазначених в ухвалі Західного апеляційного господарського суду від 14.12.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Галшляхбуд» на рішення Господарського суду Львівської області від 07.09.2020 у справі № 914/1204/20, розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 25.01.2021.

В судове засідання прибув представник апелянта/відповідача, доводи апеляційної скарги підтримав, просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити в повному обсязі.

Представником позивача проти апеляційної скарги заперечено, з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу, просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи судом першої інстанції, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права зазначає наступне:

З матеріалів справи вбачається, що 03.11.2017р. Приватним підприємством «Галичбудсервіс» (Постачальник за договором/ позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Галшляхбуд» (Покупець за договором, відповідач у справі) було укладено договір поставки № 01-11/17.

Судом встановлено, що вищезазначений договір укладено в письмовій формі, підписано та засвідчено печатками сторін, за своїми основними та неосновними (другорядними ознаками) вказаний вище правочин є договором поставки (далі по тексту договір).

За умовами даного договору постачальник взяв на себе зобов`язання поставити покупцю товар на умовах та в строки встановлені цим Договором, а Покупець зобов`язувався прийняти товар та оплатити його вартість на умовах Договору (п. 1.1 договору).

Згідно із п. 1.2 договору, предметом поставки за договором є щебінь, по тексту договору «Товар».

Пунктами 3.1., 3.2. та 3.3 договору сторони визначили терміни поставки партії Товару можуть бути узгоджені сторонами у відповідному Додатку. Якщо такий Додаток Сторонами не укладався вважається, що позивачем дотримано терміни поставки Товару при отриманні відповідачем відповідної партії Товару та підписанні сторонами відповідної видаткової накладної. Постачання здійснюється на умовах самовивозу товару відповідачем зі складу позивача або транспортом позивача за окрему плату. Завантаження товару на складі позивача здійснюється силами позивача. Сторони вправі домовитись про інші умови постачання окремої партії Товару, які викладатимуться у відповідних Додатках. Перехід права власності на Товар відбувається в момент його передачі позивачем відповідачу, що оформляється видатковою накладною. Передача товару може бути оформлена шляхом підписання сторонами акта прийому-передачі, що матиме ті ж наслідки, як і при підписанні сторонами видаткової накладної.

Згідно п. п. 4.1., 4.2. та 4.4 договору, вартість кожної партії Товару, що поставляється згідно з цим Договором, визначається окремими видатковими накладними. Вартість кожного перевезення транспортом позивача, згідно даного Договору, визначається окремими Актами виконаних робіт. Розрахунки за кожну партію Товару здійснюються відповідачем шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позивача протягом 3 (трьох) календарних днів з моменту отримання Товару від позивача.

За порушення строків оплати Товару відповідач сплачує позивачу штраф в розмірі 10% від суми простроченого платежу. За весь час прострочення відповідачем свого грошового зобов`язання позивач вправі вимагати оплати процентів за користування відповідачем коштами. Розмір таких процентів становить 24 % річних. Даний Договір набирає чинності з моменту підписання його Сторонами і діє до 31 грудня 2017року. У випадку, якщо жодна із сторін письмово не заявить про свій намір припинити дію цього Договору за 10 днів за закінчення строку, передбаченого у п.7.1., даний Договір вважається пролонгованим на наступний календарний рік до 31 грудня 2018 року (п. п. 6.3., 6.4., 7.1., 7.2 договору).

На виконання Договору поставки № 01-11/17 від 03.11.2017р., позивач передав, а відповідач отримав товар на загальну суму 882000,00 грн. Вказане підтверджується видатковою накладною № 484 від 03.11.2017р. на суму 882000,00 грн.

Разом з тим, судом встановлено та не заперечено сторонами у справі, що вищезазначений товар був поставлений відповідачу транспортом позивача за окрему плату, так, вартість послуг по перевезенню цього товару транспортом становила 103000,00 грн.

Факт надання послуг підтверджується Актами здачі-приймання робіт (надання послуг) № 10 від 06.11.2017р. на загальну суму 31900,00 грн, № 11 від 10.11.2017р. на загальну суму 20900,00 грн, № 12 від 09.11.2017р. на загальну суму 21500,00 грн, № 13 від 14.11.2017р. на загальну суму 28700,00 грн.

Як стверджує позивач, відповідачем обов`язок щодо оплати отриманого товару та послуг виконано частково на суму 865000,00 грн.

На підтвердження оплат, позивач надав суду платіжні доручення № 1390 від 03.11.2017р. на суму 52000,00 грн, № 1393 від 06.11.2017р. на суму 31900,00 грн, № 1401 від 10.11.2017р. на суму 20900,00 грн, № 1403 від 10.11.2017р. на суму 180000,00 грн, № 1406 від 13.11.2017р. на суму 50000,00 грн, № 1410 від 14.11.2017р. на суму 80000,00 грн, № 1411 від 14.11.2017р. на суму 100000,00 грн, № 1416 від 16.11.2017р. на суму 100000,00 грн, №1419 від 20.11.2017р. на суму 50200,00 грн, № 1425 від 24.11.2017р. на суму 100000,00 грн, № 1433 від 28.11.2017р. на суму 50000,00 грн, № 1442 від 30.11.2017р. на суму 50000,00 грн.

Відтак, неоплачена відповідачем за договором поставки № 01-11/17 від 03.11.2017р. залишилась сума 120000,00 грн.

З наявних в матеріалах справи актів здачі-приймання робіт (надання послуг): № 10 від 06.11.2017р. на загальну суму 31900грн., № 11 від 10.11.2017р. на загальну суму 20900грн., № 12 від 09.11.2017р. на загальну суму 21500грн., № 13 від 14.11.2017р. на загальну суму 28700грн. та платіжних доручень № 1393 від 06.11.2017р. на суму 31900грн., № 1401 від 10.11.2017р. на суму 20900грн., № 1419 від 20.11.2017р. на суму 50200грн. вбачається, що в призначенні платежу зазначено «оплата за надання транспортних послуг…», відтак, відповідачем оплачено надані йому позивачем послуги у повному обсязі.

З огляду на наведене вбачається, що відповідач не в повному обсязі оплачено отриманий від позивача товар за видатковою накладною № 484 від 03.11.2017р.

27.11.2019 р. позивач надіслав на адресу відповідача претензію № 03/11-19 від 25.11.2019р., про оплату заборгованості за поставлений товар, однак, вона залишена останнім без відповіді та задоволення, що слугувало позивача звернутись до місцевого господарського суду про стягнення з відповідача решти основного боргу за поставлений товар та стягнення нарахованих відповідно до умов договору штрафу та 24 % річних.

На підтвердження своїх вимог до позовної заяви, позивачем в якості доказу наявності у відповідача боргу перед позивачем в сумі 120000,00 грн подано суду Акт звіряння взаємних розрахунків за період: 01.11.2017-22.12.2017 між Приватним підприємством «Галичбудсервіс» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Галшляхбуд» за договором поставки № 01-11/17 від 03.11.2017р. Вказаний Акт звірки розрахунків підписаний сторонами та скріплений їх печатками.

Слід зазначити, що підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Вказана позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладених у його постанові від 04.12.2019р. у справі 916/1727/17.

Крім того, 25.08.2020р. відповідачем подано суду клопотання про застосування до позовних вимог позовної давності. У цьому клопотанні відповідач просить суд застосувати до заявлених позовних вимог позовну давність, у тому числі спеціальну позовну давність в один рік, у зв`язку із чим відмовити у задоволенні позову. Клопотання мотивовано тим, що позивач із позовом до суду, у тому числі про стягнення неустойки (штрафу, пені) звернувся в травні 2020р., а в обґрунтування заявленого позову покликається на факт прострочення з листопада 2017р. відповідачем оплати за договором № 01-11/17 від 03.11.2017р.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить висновку про те, що подане відповідачем клопотання свідчить про визнання останнім заборгованості.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В даному випадку, правовідносини між сторонами виникли на підставі укладеного 03.11.2017 року договору поставки № 01-11/17.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 зазначеної статті).

Частиною 1 та частиною 2 ст.692 ЦК України передбачено, що покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товарозпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч.1 ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст.612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із ч.1 ст.193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтею 526, ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 120000,00 грн основного боргу за поставлений товар обґрунтовані та підлягають стягненню в судовому порядку.

Слід зазначити, що рішення місцевого господарського суду в частині відмови в стягненні 12000,00 грн штрафу жодна із сторін не оскаржує.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Щодо вимоги позивача про стягнення 24 % річних в сумі 57600,00 грн, слід зазначити наступне.

Як уже було зазначено вище у цій постанові, сторони п. 6.4 договору визначили, що за весь час прострочення відповідачем свого грошового зобов`язання позивач вправі вимагати оплати процентів за користування відповідачем коштами. Розмір таких процентів становить 24 % річних.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В даному випадку сторонами встановлено 24 % річних, що не суперечить ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (положення ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За таких обставин, заявлені позивачем до стягнення з відповідача, на підставі п.6.4 договору та ст. 625 ЦК України, 57600,00 грн 24% річних (за час прострочення 24 місяці) обґрунтовані та також підставно стягнуто судом.

Щодо заперечень апелянта, що суд першої інстанції, стягуючи на підставі п. 6.4 договору 24 % річних (за час прострочення 24 місяці) не звернув уваги на те, що дія спірного договору припинилась 31.12.2018 році у тому числі і для п. 6.4 договору, а тому на думку апелянта, оскаржуваним рішенням безпідставно стягнуто 24% річних за період після 31.12.2018 р, судова колегія вважає безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу суду, оскільки, згідно ч. 4 ст. 631 ЦК України, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Не заслуговують на увагу суду і твердження апелянта, що позивачем не було зареєстровано податкових накладних на товар та послуги, та не подано суду квитанції про реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних, відтак на думку апелянта, не зареєструвавши податкові накладні на товар та послуги відповідно до вимог закону (ст. 101.1, 201.10 ПК України), позивач позбавив відповідача можливості сформувати податковий кредит, таким чином в силу ст. 221 ГК України, допустив прострочення кредитора. Відтак, вказана обставина свідчить про те, що згідно правил ст. 220 ГК України відповідач не вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, у зв`язку з чим заявлений у даній справі позов є передчасним та задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 221 ГК України, кредитор вважається таким, що прострочив виконання господарського зобов`язання, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не виконав дій, що передбачені законом, іншими правовими актами, або випливають із змісту зобов`язання, до вчинення яких боржник не міг виконати свого зобов`язання перед кредитором.

В матеріалах справи відсутні докази та відповідачем не доведено, що боржник в даному випадку відповідач запропонував виконати свій обов`язок по оплаті, а кредитор відмовився.

Крім того, із змісту статей 201.1, 201.10 ст. 201 ПК України випливає, що не можливість відповідача сформувати податковий кредит, в зв`язку з тим, що продавець не виконав дій по реєстрації податкових накладних не є такими обставинами, до вчинення яких відповідач не зміг провести оплату за отриманий товар, оскільки податкова накладна складена та за реєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних, є для покупця лише підставою для нарахування суми податку, що відносяться до податкового кредиту, і такі дії в силу ст. 221 ГК України не є простроченням кредитора.

Обов`язок покупця оплатити вчасно отриманий товар встановлено п. 4.4 договору та не ставиться в залежність від реєстрації позивачем податкових накладних.

Крім того, з доданих позивачем до відзиву на апеляційну скаргу податкових накладних вбачається, що останній зареєстрував податкові накладні на всю суму поставленого товару, відтак, твердження апелянта в тій частині є надуманими та такими, що не заслуговують на увагу суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що рішення Господарського суду Львівської області від 07.09.2020 у справі № 914/1204/20 належить залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Галшляхбуд» без задоволення.

Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на скаржника в порядку ст.ст. 129, 282 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 07.09.2020 у справі №914/1204/20 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Галшляхбуд» без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

3. Порядок і строк оскарження встановлені ст.ст. 288-289 ГПК України.

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Кравчук Н.М.

Суддя Мирутенко О.Л.

Повний текст постанови складено та підписано 03.02.2021.