номер провадження справи 5/193/20
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2021 Справа № 908/3085/20

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі: судді Проскурякова К.В., при секретарі судового засідання Шельбуховій В.О., розглянувши матеріали справи

За позовом: Концерну Міські теплові мережі (юридична адреса: 69091, м.Запоріжжя, бул. Гвардійський, буд. 137; фактична адреса: 69005, м. Запоріжжя, вул. Адмірала Нахімова, буд. 4; )

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Улісс-Тур (69035, м.Запоріжжя, вул. Сталеварів, буд. 17; )

про стягнення 42 255,25 грн.,

Без виклику представників сторін

СУТНІСТЬ СПОРУ:

01.12.2020 р. до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Концерну Міські теплові мережі до Товариства з обмеженою відповідальністю Улісс-Тур про стягнення 42 255,25 грн.

01.12.2020 р. автоматизованою системою документообігу господарського суду Запорізької області здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, справу №908/3085/20 розподілено судді Проскурякову К.В.

Ухвалою суду від 03.12.2020 р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 908/3085/20 в порядку спрощеного позовного провадження. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення (виклику) учасників справи. Присвоєно справі номер провадження 5/193/20. Розгляд справи по суті розпочати з 24.12.2020 р.

Ухвалою від 24.12.2020 р. оголошено перерву до 28.01.2021 р. о 10 год. 00 хв. без виклику (повідомлення) сторін.

28.01.2021 р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 222 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що Концерн «МТМ» направив на адресу ТОВ Улісс-Тур договір №203393 купівлі-продажу теплової енергії, однак договір між сторонами не укладено. Отже, враховуючи відсутність договору між сторонами, облік кількості відпущеної теплової енергії здійснювався по особовому рахунку №203393. Позивач у період з жовтня 2016 р. по березень 2017 р. відпустив відповідачу теплову енергію до будинку №37, який розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Незалежної України. За вказаний період відповідач жодних оплат не здійснив. Концерн «МТМ» неодноразово звертався до відповідача з претензіями щодо погашення вказаної заборгованості, однак вони залишені відповідачем без відповіді. На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 258, 509, 525, 629, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 193, 222 Господарського кодексу України, Законом України «Про теплопостачання», «Правила користування тепловою енергією», затвердженими постановою КМУ від 03.10.2007 р. №1198, позивач просить суд позов задовольнити.

Ухвалою суду від 03.12.2020 р. запропоновано відповідачу не пізніше 15 днів з дня вручення ухвали суду про відкриття провадження у справі: надіслати на адреси позивача та суду копію відзиву на позовну заяву та додані до нього документи, докази направлення (фіскальний чек, опис вкладення у цінний лист) надати суду у визначений строк; запропонувати позивачу у строк до першого судового засідання: у випадку отримання від відповідача відзиву на позовну заяву направити на адресу відповідача та суду письмові відповіді (пояснення, заперечення) щодо відзиву на позовну заяву, докази направлення (фіскальний чек, опис вкладення у цінний лист) надати суду.

22.12.2020 р. до суду від ТОВ Улісс-Тур надійшов письмовий відзив на позовну заяву від 21.12.2020 р. та заява про застосування строків позовної давності від 21.12.2020 р. Відповідачем на підтвердження направлення вказаної кореспонденції на адресу позивача додано оригінали поштової накладної №807 від 21.12.2020 р. та опису вкладення у цінний лист від 21.12.2020 р.

Відповідно до роздруківки з офіційного сайту УДППЗ «Укрпошта» за №07: кореспонденцію прийнято до відправлення: 21.12.2020 р. та відправлення вручено: 23.12.2020 р. об 09 год. 58 хв.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що позивач не скористався своїм правом передбаченим ст. 251 ГПК України подати до матеріалів справи №908/3085/20 письмову відповідь (пояснення, заперечення) щодо відзиву на позовну заяву.

У відзиві на позовну заяву від 21.12.2020 р. ТОВ Улісс-Тур зазначено, що відповідно до вимоги про погашення заборгованості від 23.10.2020 р. за вих. №516/05-10/0 направленої відповідачу, позивач підтверджує, що укладеного в письмовому вигляді договору не існує. У вкладенні до вимоги щодо погашення заборгованості від 23.10.2020 за вих. №516/05-10/0 відсутні будь-які додатки, які могли підтверджувати заборгованість відповідача перед позивачем. Відповідно до Додатку №1 до договору купівлі-продажу енергії в гарячій воді №203393 від 01.12.2012 р., в п.1 зазначено, що теплопостачальна організація відпускає в період з « 01.11.2010 р.» по « 01.11.2011 р.» на об`єкти Споживача, які розташовані за адресою: вул. 40 років Рад. України, 37, теплову енергію в гарячій воді в обсягах Qрік - 29,49 Гкал. Тому вказані документи не є доказами надання відповідної послуги, оскільки стосуються іншого періоду часу. Також позивач не надав жодного підтвердження того, що відповідачем була отримана теплова енергія згідно з додатками, які позивач надав до матеріалів справи. Зазначає, що відповідач не отримував копію та/або оригінал договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді №203393 від 01.12.2012 р., будь-яких належних доказів направлення даного договору відповідачем не надано (опис вкладення, докази отримання вказаного договору). Відповідно до акту звірки взаємних розрахунків, позивач не вказав на ньому жодної дати, яка б могла свідчити про справжність документу, а також точну дату складання розрахунку. З Актів про зняття показань приладів обліку теплової енергії, надані позивачем, вбачається, що представниками позивача було здійснено зняття вказаних показань без присутності представників відповідача. Також, відповідач не погоджується з розрахунком витрат тепла на опалення та теплове водопостачання. Крім того, позивачем не надано жодних документів, що підтверджують час початку та час закінчення опалювальних періодів. Щодо наданих позивачем доказів на підтвердження надання послуг, то надані документи датовані різними датами, та у жодному з документів окрім позовної заяви не має відомостей за період часту з жовтня 2016 р. по березень 2017 р. На підставі викладеного, відповідач просить суд в задоволенні позову відмовити.

Наявні матеріали справи дозволяють розглянути справу по суті.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи без виклику представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Концерн «МТМ» діє на підставі статуту. Відповідно до статуту підприємства основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну.

Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій та її збут та інше.

Правовідносини між Теплопостачальною організацією та Споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України "Про теплопостачання" від 02.06.2005 р. за № 2633-IV, «Правилами користування тепловою енергією», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 р. за № 1198 та іншими нормативно-правовими актами України.

Зокрема, в Законі та в вказаних Правилах надано визначення поняттю «Споживач», а саме споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі до договору (Закон); споживач теплової енергії - фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору (Правил).

Теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

В розумінні Закону України «Про теплопостачання» та Правил користування тепловою енергією, Споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, що використовує теплову енергію на підставі договору.

Відповідно ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 630 ЦК України договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку.

Згідно ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійсняються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, при чому виробник послуг може бути і їх виконавцем.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Відповідно до частини 4 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання", теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу теплової енергії.

Пунктами 4, 14 Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 р. передбачено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії, який споживач зобов`язаний до початку подачі теплоносія до системи теплоспоживання укласти з теплопостачальною організацією.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Як вбачається з матеріалів справи, Концерн «МТМ» направив на адресу ТОВ Улісс-Тур лист від 19.07.2011 р. за вих. №09/997 про укладення договору, в якому зазначено, що у зв`язку з тим, що товариство є набувачем теплової енергії, яка поставляється за адресою: вул. 40 років Радянської України, 37, то ТОВ Улісс-Тур необхідно укласти договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді з Концерном «МТМ» в особі філії Концерну «МТМ» Орджонікідзевського району. Також зазначено, що споживаючи теплову енергію без укладання з Концерном «МТМ» вказаного договору, товариство буде використовувати теплову енергію без відповідної правової підстави, а отже в разі відмови чи ігнорування цієї вимоги щодо укладання вказаного договору, Концерн «МТМ» буде вимушений звернутися до суду для примусового стягнення суми заборгованості за безпідставно використану теплову енергію.

Факт направлення вказаної кореспонденції підтверджується фіскальним чеком від 21.07.2011 р. та описом вкладення у цінний лист від 21.07.2011 р.

Також, 28.12.2012 р. Концерн «МТМ» направив на адресу ТОВ Улісс-Тур лист, відповідно до якого Концерн «МТМ» звернувся до товариства з вимогою щодо укладення договору та направив два примірника договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді №203393 від 01.12.2012 р. Також просив підписати, оформити належним чином договір та один примірник надіслати на адресу Концерну «МТМ». Вказаний лист направлено на адресу відповідача 28.12.2012 р., що підтверджується фіскальним чеком.

Отже, посилання відповідача, що ним не отримувались листи з вимогою про укладення вказаного договору судом до уваги не приймається, оскільки позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження направлення на адресу відповідача відповідних листів.

Судом встановлено, що між ТОВ Улісс-Тур та Концерном «МТМ» договір про купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді №203393 від 01.12.2012 р. не укладено.

Частиною 2 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства".

Відповідно до п. 23. Правил користування тепловою енергією, розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку.

У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Аналогічні приписи містяться у статтях 525, 526 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (надати послуги, виконати роботу, сплатити гроші тощо), а кредитор вправі вимагати виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, виходячи зі змісту якої цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У статті 179 ГК України закріплено, що укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язковим для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 275, ч. 6 ст. 276 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію. Розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону.

Пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Як зазначає позивач, Концерном МТМ надавалась теплова енергія у період з жовтня 2016 р. по березень 2017 р. Товариству з обмеженою відповідальністю «Улісс-Тур» до будинку 37, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Незалежної України.

Вважає, що факт постачання теплової енергії підтверджується рішеннями Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювальних сезонів у спірний період.

Позивачем надано до матеріалів справи Акти зняття показань приладів обліку теплової енергії № б/н від 30.12.2015 р. за грудень 2015 р., № б/н, від 26.01.2016 р. про за січень 2016 р., № б/н від 23.02.2016 р. за лютий 2016 р., № б/н від 24.03.2016 р. за березень 2016 р., № б/н від 06.04.2016 р. за квітень 2016 р.

Суд зазначає, що вказані Акти надані позивачем за період з грудня 2015 р. по квітень 2016 р., тобто зовсім за інший період ніж за який заявлені позовні вимоги, а саме за період з жовтня 2016 р. по березень 2017 р., а отже в цій частині суд погоджується з доводами відповідача та вказані Акти не приймаються до розгляду.

Разом з тим, до позовної заяви позивачем додано копії рахунків на оплату за теплову енергію, які виставлені ТОВ Улісс-Тур та Акти приймання-передачі теплової енергії по особовому рахунку №203393 за період з жовтня 2016 р. березень 2017 р.

Суд зазначає, що вказані Акти та рахунки за спірний період були направлені Концерном «МТМ» на адресу ТОВ «Улісс-Тур», що підтверджується Реєстрами відправлених рахунків, актів приймання передачі від 15.11.2016 р. за вих. №09/239, від 16.12.2016 р. за вих. №09/240, від 13.01.2017 р. за вих. №09/241, від 10.02.2017 р. за вих. №09/242, від 13.03.2017 р. за вих. №09/243, від 13.04.2017 р. за вих. №09/244.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У вказаних рахунках, які виставлені Концерном «МТМ» відповідачу для оплати за спірний період, міститься вимога про сплату коштів, а отже, враховуючи, що договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді №203393 від 01.12.2012 р. між сторонами не укладено, то семиденний строк для оплати по кожному рахунку окремо починається з дня пред`явлення позивачем такої вимоги про його сплату.

Крім того, 15.11.2017 р. Концерн «МТМ» направив на адресу ТОВ «Улісс-Тур» претензію від 14.11.2017 р. за вих. №1333/05-юр, в якій зазначено, що Концерн «МТМ» відпустив ТОВ «Улісс-Тур» теплову енергію на загальну суму 42 255,25 грн. за період з жовтня 2016 р. по березень 2017 р. Отже, станом на 11.11.2017 р. у Споживача існує заборгованість в розмірі 42 255,25 грн. Також враховуючи, що Споживач, всупереч Закону України «Про теплопостачання» та «Правил користування тепловою енергією» не уклав з Концерном «МТМ договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, облік відпущеної теплової енергії здійснюється по особовому рахунку № НОМЕР_1 (нежитлове приміщення вул. Незалежної України, 37). Керуючись ст. 530 ЦК України Концерн «МТМ» вимагає у семиденний строк з дня пред`явлення вимоги добровільно сплатити заборгованість у сумі 42 255,25 грн. за відпущену теплову енергію. У разі несплати заборгованості у семиденний строк з дня пред`явлення зазначеної вимоги Концерн «МТМ» буде звертатись до суду з заявою про примусове стягнення суми бору.

На підтвердження направлення зазначеної кореспонденції позивачем надано до матеріалів справи Реєстр відправленої замовленої кореспонденції претензії щодо погашення заборгованості за спожиту теплову енергію, на якому міститься відбиток штемпеля УДППЗ «Укрпошта» - 15.11.2017 р.

01.08.2018 р. Концерном «МТМ» направлено на адресу ТОВ «Улісс-Тур» лист від 27.07.2018 р. за вих. №1123/09, в якому вказано, що ТОВ «Улісс-Тур» є власником 13/100 нежитлових приміщень, які знаходяться за адресою: вул. 40 років Радянської України, 37 (вул. Незалежної України), особовий рахунок № НОМЕР_1 . Вказані приміщення з 01.06.2017 р. передані в оренду ТОВ «Запорізький діловий центр» строком на 2 роки. По особовому рахунку № НОМЕР_1 рахується заборгованість в розмірі 42 255,25 грн. за період з жовтня 2016 р. по березень 2017 р. Зазначає про направлення на адресу товариства повторно рахунки, акти приймання-передачі теплової енергії, акти звірки взаємних розрахунків та розрахунок заборгованості по особовому рахунку № НОМЕР_1 для оплати. Також просить оформити акт звірки взаємних розрахунків та акти приймання-передачі теплової енергії належним чином і підписаний один примірник акта звірки взаємних розрахунків та по одному примірнику актів прийому-передачі теплової енергії повернути на адресу Концерну «МТМ».

До вказаного листа додано: Акт звірки взаємних розрахунків, розрахунок заборгованості, акти приймання-передачі теплової енергії, рахунки по особовому рахунку №203393.

Факт направлення вказаної кореспонденції підтверджується фіскальним чеком №5063 від 01.08.2018 р. та описом вкладення у цінний лист від 01.08.2018 р.

Крім того, Концерном «МТМ» направлено на адресу ТОВ «Улісс-Тур» вимогу від 23.10.2020 р. за вих. №516/05-юр щодо погашення заборгованості за отриману теплову енергію за період з жовтня 2016 р. по березень 2017 р. в розмірі 42 255,25 грн. та посилаючись на ч. 2 ст. 530 ЦК України просить вирішити питання погашення заборгованості і добровільно сплатити заборгованість в сумі 42 255,25 грн. за відпущену теплову енергію.

На підтвердження направлення вказаної кореспонденції позивачем надано копію Реєстру відправленої замовленої кореспонденції вимог щодо погашення заборгованості за спожиту теплову енергію від 23.10.2020 р. та копію фіскального чеку від 23.10.2020 р.

Відповідачем відповіді на вказані вимоги про сплату заборгованості в розмірі 42 255,25 грн. не надано.

Також позивач зазначає, що відсутність укладеного між сторонами договору купівлі-продажу теплової енергії, обов`язковість укладання якого лежить і на Споживачеві, і на Теплопостачальній організації не виключає можливості стягнення з відповідача на користь позивача вартості послуг з теплопостачання, оскільки між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів слати заборгованості у сумі 42 255,25 грн. за отриману теплову енергію в період з жовтня 2016 р. по березень 2017 р., а отже позовні вимоги є обґрунтованими.

Разом з тим, відповідачем подано письмову заяву про застосування строків позовної давності від 21.12.2020 р., відповідно до якої вважає, що позивач звернувся з цим позовом до суду з порушенням трирічного строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України, та просить суд в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Стаття 260 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом встановлено, що позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за отриману теплову енергію за період з жовтня 2016 р. по березень 2017 р.

Як встановлено судом, у рахунках на оплату за спірний період міститься вимога про сплату коштів за отриману теплову енергію, так рахунок №203393 від 31.03.2017 р. за березень 2017 р. (останній за яким пред`явлено позовні вимоги) направлено на адресу відповідача 13.04.2017 р., що підтверджується Реєстром відправлених рахунків, актів приймання передачі від 13.04.2017 р. за вих. №09/244, а отже відповідач повинен був сплати кошти в семиденний строк з дня пред`явлення цієї вимоги.

З цим позовом Концерн «МТМ» звернувся до суду 27.11.2020 р., що підтверджується відбитком штемпеля УДППЗ «Укрпошта» на поштовому конверті, в якому надійшла позовна заява від 19.11.2020 р. Враховуючи положення статті 257 ЦК України, останній термін подачі цієї позовної заяви до суду сплинув наприкінці квітня 2020 р.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до стаття 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).

Також у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини в вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

З огляду на викладене, враховуючи предмет та визначені позивачем підстави позову, з огляду на принципи диспозитивності, змагальності та рівності сторін перед законом і судом, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності для звернення з цим позов до суду.

Відповідно до статті 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Також, відповідачем подано заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу від 24.12.2020 р. відповідно до якої просить стягнути з відповідача10 000,00 грн.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч. 2 ст. 126 ГПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Судом встановлено, що 21.12.2020 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЮК «Монополія» (далі Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Улісс-Тур» (далі Клієнт» укладено договір про надання юридичних послуг, відповідно до п.1.1. якого Виконавець зобов`язується надати правову допомогу, в тому числі, за окремими дорученнями Клієнта, а саме аналіз судової практики, складання відзиву, участь у судовому засіданні, а в цілому судовий захист у Господарському суді Запорізької області у справі №908/3085/20.

У пункті 2.3. договору визначено, що Клієнт несе обов`язки сплатити гонорар Виконавцю в розмірі та в строк згідно цього договору відповідно до Розрахунку суми судових витрат; вартість робіт за даним договором складає: первинна консультація, ознайомлення з документацією, опрацювання нормативно-правових актів, що регулюють спірні відносини, вивчення судової практики в правовідносинах подібних до тих, що склались між Клієнтом та позивачем, складання відзиву на позовну заяву 10 000,00 грн.

Згідно Акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 21.12.2020 р., який складений ТОВ «ЮК «Монополія» та ТОВ «Улісс-тур», сторони погодили, що стосовно якості послуг претензій одна до одної не мають.

У пункті 2 Акту вказано, що відповідно до п.2.3. договору Виконавцю сплачується винагорода за виконані та прийняті Клієнтом роботи (послуги) у сумі 10000,00 грн.

Відповідно до п. 3 Акту, Виконавець надав Клієнту наступні послуги відповідно до договору б.н. від 21.12.2020 р: аналіз судової практики - 3 години (3000,00 грн.); складання позовної заяви та заяви про застосування строків позовної давності - 3 години (3000,00 грн.); аналіз документів 3 години - (3000,00 грн.); участь у судовому засіданні з завчасним прибуттям до зали судових засідань - 1 година (1000 грн.)

Зазначений Акт підписаний обома сторонами за договором від 21.12.2020 р.

Відповідно до Прибуткового касового ордеру №35/1 від 21.12.2020 р. ТОВ «ЮК «Монополія» прийняло від ТОВ «Улісс-Тур» на підставі договору про надання юридичних послуг від 21.10.2020 р. суму в розмірі 10 000,00 грн.

Суд зазначає, що у п. 3 Акту вказано, що ТОВ «ЮК «Монополія» надано послуги з участі у судовому засіданні з завчасним прибуттям до зали судових засідань - 1 година (1000 грн.). Однак, ухвалою суду від 03.12.2020 р. вирішено здійснювати розгляд справи №908/3085/20 за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення (виклику) учасників справи.

Враховуючи, що справа розглядалась судом без проведення судового засідання та без повідомлення (виклику) учасників справи, суд зазначає, що в цій частині судові витрати на оплату послуг адвоката в сумі 1 000,00 грн. є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Отже, витрати понесені відповідачем на оплату послуг адвоката в сумі 9 000,00 грн. підтверджуються належними та допустимими доказами та підлягають стягненню з позивача. Жодних заперечень щодо стягнення визначеного розміру адвокатських витрат позивачем суду не надано.

Керуючись ст. ст. 76-79, 86, 129, 233, 236 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Стягнути з Концерну Міські теплові мережі (юридична адреса: 69091, м.Запоріжжя, бул. Гвардійський, буд. 137; фактична адреса: 69005, м. Запоріжжя, вул. Адмірала Нахімова, буд. 4; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Улісс-Тур (69035, м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, буд. 17; ) витрати на правничу допомогу у розмірі 9 000 (дев`ять тисяч) грн. 00 коп. Видати наказ після набрання рішенням чинності.

Повне рішення складено: 02.02.2021 р.

Суддя К.В. Проскуряков

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.