ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

03 лютого 2021 року Справа № 903/317/20

Господарський суд Волинської області у складі судді Дем`як В. М., за участю секретаря судового засідання Русинчук М.М., розглянувши заяву Фізичної особи-підприємця Клебанської Юлії Анатоліївни

про відстрочення виконання рішення від 13.01.2021

по справі № 903/317/20

за позовом Громадської спілки "Українська ліга авторських та суміжних прав", м. Київ

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Клебанської Юлії Анатоліївни, м. Луцьк

про стягнення 208 650,00 грн.

представники сторін:

від заявника: н/з;

від відповідача: н/з;

Встановив: 26.01.2021 на адресу суду надійшла заява Фізичної особи-підприємця Клебанської Юлії Анатоліївни за вх. № 01-62/6/21, в якій просить відстрочити виконання постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2021 строком на 9 місяців, а саме до 13.10.2021.

В обґрунтування заяви посилається на те, що основна діяльність фізичної особи-підприємця Клебанської Ю.А. охоплюється кодами КВЕД: 56.30 та 56.10, відповідно це господарська діяльність пов`язана із обслуговуванням напоями (основний вид діяльності) та діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування. Крім того, вказує, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 211 з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України установлений карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19). В подальшому карантин неодноразово продовжувався, а за рішенням Уряду від 09.12.2020р., дію карантину продовжено до 28.02.2021р.. Згідно Постанови КМУ від 09.12.2020р., №1236 було не лише продовжено строк дії карантинних обмежень, а й встановлено додаткові обмеження та в період з 08.01.2021р. до 25.01.2021р., на території України було заборонено приймання відвідувачів суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері громадського харчування (барів, ресторанів, кафе тощо), крім діяльності з надання послуг громадського харчування із здійсненням адресної доставки замовлень, замовлень на винос та закладів громадського харчування в аеропортах. Отже, останній доводить, що в період з 08.01.2021р. до 25.01.2021р. ФОП Клебанська Ю.А. не здійснювала жодної господарської діяльності та не отримувала жодного прибутку при цьому маючи обов`язки по сплаті орендної плати, комунальних платежів та заробітної плати найманим працівникам. При цьому, зауважує, що заборона на здійснення господарської діяльності у вказаний період суттєво погіршила становище ФОП Клебанської Ю.А. не лише в аспекті здійснення господарської діяльності, а й у її фінансовому становищі як фізичної особи адже здійснення господарської діяльності як ФОП є єдиним джерелом доходу відповідача.

Враховуючи вище зазначене доводить, що введення карантину та інших обмежувальних заходів, безпосередньо впливає на можливість здійснення відповідачем його господарської діяльності в умовах пандемії коронавірусу, що унеможливлює виконання рішення суду, а тому просить відстрочити його виконання.

Ухвалою господарського суду від 28.01.2021 призначено розгляд заяви на 03.02.2021.

Сторони у судове засідання не прибули, хоча належним чином було повідомлені про час та місце розгляду заяви.

Представник заявника через відділ діловодства суду подав клопотання за вх.№01-57/616/21 від 03.02.2021, в якому просить здійснювати судовий розгляд заяви без його участі та просить задоволити заяву в повному обсязі.

Розглянувши заяву Фізичної особи-підприємця Клебанської Юлії Анатоліївни, суд, оцінюючи заяву та мотивацію в її обґрунтування за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, дійшов до висновку про підставність відповідної заяви та необхідність її задоволення частково. Викладена позиція суду пов`язана з наступними обставинами:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 19.10.2020 у справі №903/317/20 в позові відмовлено, стягнуто з Громадської спілки "Українська ліга авторських та суміжних прав" (вул. А.Аболмасова, буд. 5, група приміщень 57, офіс 7, ) на користь Фізичної особи-підприємця Клебанської Юлії Анатоліївни ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) 16 745,50грн. судових витрат на правову допомогу.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2021 у справі № 903/317/20 апеляційну скаргу Громадської спілки "Українська ліга авторських та суміжних прав" (вх.3190/20 від 12.11.2020 року) на рішення Господарського суду Волинської області від 19.10.2020 року у справі №903/317/20 задоволено частково.

Рішення Господарського суду Волинської області від 19.10.2020 року у справі №903/317/20 скасовано та ухвалено нове рішення: Позов Громадської спілки "Українська ліга авторських та суміжних прав" задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Клебанської Юлії Анатоліївни ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь Громадської спілки "Українська ліга авторських та суміжних прав" (вул. А.Аболмасова, буд. 5, група приміщень 57, офіс 7, ) збитки в сумі 96050,00 грн. В задоволені позову в частині стягнення збитків в сумі 112600 грн. - відмовлено. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Клебанської Юлії Анатоліївни ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь Громадської спілки "Українська ліга авторських та суміжних прав" (вул. А.Аболмасова, буд. 5, група приміщень 57, офіс 7, ) 1440,75 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 10000,00 грн. витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.". Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Клебанської Юлії Анатоліївни ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь Громадської спілки "Українська ліга авторських та суміжних прав" (вул. А.Аболмасова, буд. 5, група приміщень 57, офіс 7, ) 2161,12 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги та 10000,00 грн. витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

На примусове виконання постанови Північно-західного апеляційного господарського суду видано накази від 26.01.2021 за №903/317/20-1, №903/317/20-2, №903/317/20-3.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Законом України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

У відповідності до ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Положеннями частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II).

Так, у рішенні від 20.07.2004р. у справі "Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено про те, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Враховуючи те, що існування заборгованості (яка підтверджена обов`язковими та такими, що підлягають виконанню судовими рішеннями), надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено, то така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008р.).

У рішенні від 17.05.2005р. "Чижов проти України" вказано, що на державі лежить зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті 6 Конвенції.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012).

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Отже, з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для "потерпілої сторони", 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

Тобто, у цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів для негайного виконання рішення суду. Обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.

Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (рішення від 7 червня 2005 року у справі "Фуклев проти України", заява № 71186/01, п. 84).

Саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 13.07.2018р. у справі №905/915/17.

Відповідно до статті 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Отже, відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається судом.

При цьому, згідно з п. 7.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, не вимагається, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Аналіз наведеного вище свідчить про те, що відстрочка або розстрочка виконання рішення суду чи зміна способу його виконання можлива лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення. Визначальним фактором є винятковість цих випадків та їх об`єктивний вплив на виконання судового рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Савіцький проти України" (Заява №38773/05) від 26.07.2012р. суд наголосив, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній із сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Питання щодо надання відстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.

Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, а тому суд оцінює докази, подані стороною на підтвердження таких обставин.

Водночас, статтею 42 Господарського кодексу України передбачено, що господарська діяльність це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

При цьому, здійснення підприємницької діяльності на власний ризик означає покладення на підприємця тягаря несприятливих наслідків такої діяльності.

Однак, скрутне фінансове становище заявника не є винятковою обставиною у розумінні приписів ст. 331 Господарського процесуального кодексу України, адже, укладаючи господарський договір, стягнення заборгованості згідно якого було предметом розгляду даної справи, кожна зі сторін приймає на себе відповідні ризики можливого погіршення економічної ситуації та фінансового становища свого підприємства, підприємств своїх контрагентів та країни в цілому та, при цьому, учасник договору не має відповідати за негативні наслідки підприємницької діяльності контрагента.

Результати фінансової діяльності, а також тяжке матеріальне становище, стали наслідком власної підприємницької діяльності, яку відповідач здійснює на свій ризик.

Однак, не може залишитись поза увагою суду, що 11.03.2020р. постановою Кабінету Міністрів України № 211 з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України установлений карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19). В подальшому карантин неодноразово продовжувався, а за рішенням Уряду від 09.12.2020р., дію карантину продовжено до 28.02.2021р., та із найбільшою вірогідністю карантині обмеження будуть продовжуватись неодноразово в майбутньому.

Поряд з цим Постановою КМУ від 09.12.2020р., №1236 було не лише продовжено строк дії карантинних обмежень, а й встановлено додаткові обмеження та в період з 08.01.2021р. до 25.01.2021р., на території України було заборонено приймання відвідувачів суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері громадського харчування (барів, ресторанів, кафе тощо), крім діяльності з надання послуг громадського харчування із здійсненням адресної доставки замовлень, замовлень на винос та закладів громадського харчування в аеропортах.

При цьому, в період з 08.01.2021 до 25.01.2021 фізичним особам підприємцям залишились чинними обмеження, які не дають можливості здійснювати в повному об`ємі, господарську діяльність, зокрема це обмеження, що стосуються заборони:

-здійснення діяльності закладів громадського харчування (ресторанів, кафе, барів, закусочних, їдалень, кафетеріїв, буфетів тощо) з організацією дозвілля, у тому числі проведення святкових заходів, банкетів, майстер-класів, публічних подій;

-роботи після 23-ї та до 7-ї години, із забороною проведення розрахункових операцій після 22-ї години, суб`єктів господарювання з надання послуг громадського харчування (ресторанів, кафе, барів, закусочних, їдалень, кафетеріїв, буфетів тощо), крім діяльності з надання послуг громадського харчування із здійсненням адресної доставки замовлень та замовлень на винос.

-розміщення відвідувачів у закладах громадського харчування на відстані меншій, ніж 2 метри між місцями для сидіння за сусідніми столиками та більш як чотири особи за одним столом (без урахування дітей віком до 18 років), за умови, що відвідувачі заходять до закладу і пересуваються по ньому з вдягненими засобами індивідуального захисту, зокрема респіраторами або захисними масками, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовленими самостійно (крім часу сидіння за столом для приймання їжі та/або напоїв).

Між тим, як слідує із податкової декларації про майновий стан і доходи заявника за 2020 ним було отримано доходи на загальну суму 25 308,11грн., з яких було сплачено 4 555,46 грн., (ПДФО) та 379,62 грн. (військовий збір). (копія додана до заяви).

Крім того, слід звернути увагу на наявність у ФОП Клебанської Ю.А. станом на дату винесення постанови апеляційного суду в даній справі трьох найманих працівників із посадовим окладом по 6 100,00 грн., що підтверджується доданими до даної заяви штатним розписом, наказом про його затвердження, та наказами про прийняття на роботу. Також відповідачем укладено договір оренди частини приміщення відповідно до якого вартість оренди становить 3 200 грн., в місяць. (копія договору оренди додана до заяви).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту, протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права

Отже враховуючи вищевикладені правові норми, скрутне фінансове становище заявника, та те що на всій території України установлений карантин з метою запобіганню поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та відповідно встановленням вказаних вище заборон у здійсненні господарської діяльності, суд вважає дані події надзвичайні, які істотно унеможливлюють виконання рішення суду про стягнення коштів.

В даному випадку твердження заявника є переконливими та вказують на нездоланні причини, які виправдовують відстрочення виконання рішення суду. Слід зазначити, що дотримання принципу обов`язкового виконання судового рішення не повинно призводити до припинення фінансування першочергових зобов`язань боржника за відсутності реальної можливості виконати судове рішення.

За таких обставин, беручи до уваги майнові інтереси обох сторін, ступінь вини відповідача у виникненні спору, важке фінансове становище та установлений карантин на всі території України, а також для убезпечення відповідача від негативних наслідків зупинення діяльності та враховуючи те, що на даний час боржник є неспроможним виконати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2021. у справі № 903/317/20 з незалежної від нього волі, а фактичне зупинення виконання рішення на тривалий період порушує баланс інтересів стягувача та боржника, що в свою чергу, порушує основні принципи обов`язковості виконання судового рішення, яке ухвалене іменем України і, як наслідок позбавляє кредитора на можливість захисту своїх прав.

Враховуючи вищезазначене, заява ФОП Клебанської Ю.А. про відстрочку виконання постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2021. у справі № 903/317/20 підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст. ст. 232-235, 331 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

у х в а л и в:

1. Заяву Фізичної особи-підприємця Клебанської Юлії Анатоліївни про відстрочку виконання постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2021. у справі № 903/317/20 задоволити частково.

2. Відстрочити виконання постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2021 у справі № 903/317/20 на два місяці з 13.01.2021 до 13.03.2021.

Відповідно до ст. 235 ГПК України ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення.

Ухвала щодо відстрочки виконання рішення, ухвали, постанови, підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. ст. 253, 256, 257 ГПК України апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.

Ухвала підписана 04.02.2021

Суддя В. М. Дем`як