ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2021 р. Справа№ 910/12419/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Алданової С.О.

Зубець Л.П.

при секретарі ГуцалО.В.

за участю представників

від позивача: не з`явився

від відповідача: Чорна О.В. (ордер серія КС №674431 від 26.01.2021)

розглянувши у відкритому судовому

засіданні апеляційну

скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Маресто Україна"

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2020р.

у справі № 910/12419/20 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маресто

Україна"

про стягнення 905 886,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року Міністерство оборони України звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маресто Україна" про стягнення 905 886,00 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскільки Товариство взяте на себе за угодою зобов`язання щодо поставки товару своєчасно не виконало, просить суд стягнути з відповідача 373 116,00 грн. пені, нарахованої у зв`язку з простроченням поставки товару, вартістю 7 611 000,00 грн., а також штраф за прострочення поставки товару понад 30 днів у розмірі 532 770,00 грн., посилаючись на статті 11, 509, 526, 610, 611 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 193, 218, 230, 231 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2020 у справі №910/12419/20 позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Маресто Україна" на користь Міністерства оборони України 373 116 (триста сімдесят три тисячі сто шістнадцять) грн. 00 коп. пені, 532 770 (п`ятсот тридцять дві тисячі сімсот сімдесят) грн. 00 коп. штрафу, а також 13 558 (тринадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят вісім) грн. 29 коп. судового збору. Видано наказ після набрання рішенням законної сили.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Маресто Україна" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2020 у справі №910/12419/20 та ухвалити нове рішення, відповідно до якого зменшити розмір нарахованих Міністерством оборони України штрафних санкцій (пені та штрафу) на 90 відсотків заявленої позивачем суми. Також Товариство з обмеженою відповідальністю "Маресто Україна" просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2020 року, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Маресто Україна" передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І. - головуюча суддя; судді - Алданова С.О., Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Маресто Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2020 у справі №910/12419/20- залишено без руху. Товариству з обмеженою відповідальністю "Маресто Україна" було надано строк 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків шляхом надання до Північного апеляційного господарського суду доказів про доплату судового збору, в сумі 20 382, 43 грн.

22.12.2020р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшла заява про усунення недоліків, а саме докази сплати судового збору.

Також, Товариство з обмеженою відповідальністю "Маресто Україна" просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2020 у справі №910/12419/20 посилаючись на те, що розгляд справи відбувався без повідомлення/виклику сторін, рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2020 було вручене Товариству з обмеженою відповідальністю "Маресто Україна" 09.11.2020 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2020 року задоволено клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2020 у справі №910/12419/20 та поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Маресто Україна" зазначений строк. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Маресто Україна" та призначено справу до розгляду на 27.01.2021 р. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2020 у справі №910/12419/20.

Представник відповідача у поясненнях наданих у судовому засіданні, підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити, а рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2020 у справі №910/12419/20 скасувати, відповідно до якого зменшити розмір нарахованих Міністерством оборони України штрафних санкцій (пені та штрафу) на 90 відсотків заявленої позивачем суми.

27.01.2021р. представник позивача у судове засідання не з`явились. Причини неявки суду не повідомили, хоча про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодекс) України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників позивача.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши доказ; проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справ; правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила таке.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 13 травня 2019 року між Міністерством та Товариством було укладено договір про постачання товарів для державних потреб - матеріально-технічних засобів продовольчої служби, (за кошти Державного бюджету України) № 286/2/19/48, за умовами якого останнє зобов`язалося у 2019 році поставити Міністерству обладнання для закладів громадського харчування (39310000-8) (Лінія самообслуговування): Лот 3. Обладнання для їдалень (39312200-4), а саме: Лінія обслуговування на 500 чол., зазначене у специфікації, а відповідач, у свою чергу, - забезпечити приймання та оплату товару в кількості та у строки, визначені цією угодою.

Вказаний правочин підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками наведених юридичних осіб.

За пунктом 1.2 договору умови поставки товару визначені специфікацією, викладеною в такій редакції: кількість товару - 43 штуки; загальна вартість товару - 7 611 000,00 грн. з ПДВ; строк постачання товару - до 24 вересня 2019 року.

Пунктом 5.2 договору встановлено, що місцем поставки товару є військові частини Збройних Сил України, що зазначені у рознарядці Міністерства згідно з розрахунком поставки та обов`язковим дотриманням передбачених нею вимог до асортименту, кількості, адреси одержувачів замовника та черговості відвантажень.

Постачальник зобов`язаний забезпечити постачання товару в строки, встановлені цією угодою (пункт 6.3.1 договору).

За умовами пункту 11.1 договору останній набуває чинності з дати його підписання обома сторонами та діє до 31 грудня 2019 року, а в частині проведення розрахунків - до повного їх завершення.

Судом встановлено, що Товариство взятий на себе за спірним договором обов`язок щодо поставки передбаченого цією угодою товару в установлений строк (до 24 вересня 2019 року) виконало неналежним чином, поставивши позивачу наведений товар лише 12 листопада 2019 року - 14 листопада 2019 року. Вказані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями актів приймання-передачі від 12 листопада 2019 року № 387 на суму 885 000,00 грн., від 12 листопада 2019 року № 388 на суму 885 000,00 грн., від 12 листопада 2019 року № 389 на суму 885 000,00 грн., від 13 листопада 2019 року № 397 на суму 885 000,00 грн., від 13 листопада 2019 року № 398 на суму 885 000,00 грн., від 13 листопада 2019 року № 399 на суму 354 000,00 грн., від 14 листопада 2019 року № 400 на суму 885 000,00 грн., від 14 листопада 2020 року № 401 на суму 885 000,00 грн. та від 14 листопада 2019 року № 402 на суму 1 062 000,00 грн.

Факт належного виконання позивачем свого обов`язку щодо повної оплати зазначеного товару, а також поставки вказаного товару відповідачем 12 листопада 2019 року - 14 листопада 2019 року не заперечувався Товариством під час розгляду справи.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України , зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною 1 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписом статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

У зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем свого обов`язку щодо поставки позивачу передбаченого укладеним між сторонами договором товару, Міністерство просило суд стягнути з Товариства 373 116,00 грн. пені, нарахованої у зв`язку з простроченням поставки товару, вартістю 7 611 000,00 грн., а також штраф за прострочення поставки товару понад 30 днів у розмірі 532 770,00 грн. з яких: за прострочення поставки товару на 48 днів за актами приймання-передачі від 12 листопада 2019 року № 387 на суму 885 000,00 грн. - 42 480,00 грн. пені та 61 950,00 грн. штрафу, від 12 листопада 2019 року № 388 на суму 885 000,00 грн. - 42 480,00 грн. пені та 61 950,00 грн. штрафу, від 12 листопада 2019 року № 389 на суму 885 000,00 грн. - 42 480,00 грн. пені та 61 950,00 грн. штрафу; за прострочення поставки товару на 49 днів за актами приймання-передачі від 13 листопада 2019 року № 397 на суму 885 000,00 грн. - 43 365,00 грн. пені та 61 950,00 грн. штрафу, від 13 листопада 2019 року № 398 на суму 885 000,00 грн. - 43 365,00 грн. пені та 61 950,00 грн. штрафу, від 13 листопада 2019 року № 399 на суму 354 000,00 грн. - 17 346,00 грн. пені та 24 780,00 грн. штрафу; за прострочення поставки товару на 50 днів за актами приймання-передачі від 14 листопада 2019 року № 400 на суму 885 000,00 грн. - 44 250,00 грн. пені та 61 950,00 грн. штрафу, від 14 листопада 2019 року № 401 на суму 885 000,00 грн. - 43 365,00 грн. пені та 61 950,00 грн. штрафу, від 14 листопада 2019 року № 402 на суму 1 062 000,00 грн. - 53 100,00 грн. пені та 74 340,00 грн. штрафу.

Статтею 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За змістом пункту 8.3.6 договору за порушення строків виконання зобов`язання постачальник сплачує пеню в розмірі 0,1 % вартості недопоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вартості недопоставленого товару.

Доводи відповідача не спростовують наявності вини останнього в порушенні строку поставки вищезазначеного товару, передбаченого укладеною між сторонами угодою.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що заявлені Міністерством до стягнення розміри пені та штрафу є арифметично вірними, відповідають вимогам чинного законодавства та положенням договору.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на 90 %, колегія суддів зазначає наступне.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Згідно ч. 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За змістом наведених вище норм, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення вищенаведеного клопотання Товариства, оскільки відповідачем не доведено належними і допустимими доказами наявності передбачених законом виняткових обставин для зменшення розміру нарахованих позивачем штрафних санкцій.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з Товариства на користь Міністерства суми пені в розмірі 373 116,00 грн. та суми штрафу в розмірі 532 770,00 грн.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на як. вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтями 76, 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставин, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обставини викладені Товариством з обмеженою відповідальністю "Маресто Україна" в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Зважаючи на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду м. Києва від 02.11.2020 р. у справі № 910/12419/20 прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, та з додержанням норм матеріального й процесуального прав, у зв`язку із чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Маресто Україна" не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю "Маресто Україна".

Керуючись ст.ст. 129, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Маресто Україна" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 02.11.2020 р. у справі № 910/12419/20 - без змін.

2. Поновити дію рішення Господарського суду м. Києва від 02.11.2020 р. у справі № 910/12419/20.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Маресто Україна".

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 01.02.2021року.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді С.О. Алданова

Л.П. Зубець