ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2021 р. м. Київ

Справа № 911/3433/20

Господарський суд Київської області у складі:

судді Ейвазової А.Р.,

розглянувши у спрощеному провадженні справу за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву до фізичної особи підприємця Сем`янівського Максима Олеговича про стягнення 10 640,58грн, без виклику представників сторін,

ВСТАНОВИВ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до фізичної особи підприємця Сем`янівського Максима Олеговича (далі ФОП Сем`янівський М.О.) про стягнення до державного бюджету України 10640,58грн, що складається з: 9 655,71грн основний борг з орендної плати за вересень-жовтень 2019 року; 634,22грн - пеня, яка нарахована за період з 21.04.2020 по 20.10.2020; 350,65грн втрати від інфляції за вересень-жовтень 2019 року.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором оренди №141 від 22.04.2019 щодо сплати орендної плати у встановлений договором строк (а.с.1-3).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 07.12.2020 відкрито провадження у даній справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання, а також встановлено строки для вчинення учасниками справи процесуальних дій (а.с.24-25).

Копія відповідної ухвали отримана позивачем 11.12.2020, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №761 (а.с.38).

При цьому, копія такої ухвали, направлена відповідачу поштовим відправленням №842, повернута до суду відділенням поштового зв`язку з довідкою, у якій причиною повернення вказано: «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.33-37).

Поряд з цим, адреса за якою направлено таке відправлення, відповідає адресі відповідача вказаній в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань станом на 08.12.2020 (а.с.39) і відповідна адреса відповідача, як вбачається з даних такого реєстру станом на 05.02.2021 не змінилась.

В силу п.п. 3, 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Ухвала суду, за змістом п.1 ч.1 ст.232 ГПК України, є видом судового рішення.

Отже, ухвала суду від 07.12.2020 вважається врученою відповідачу з дати складання довідки відділенням поштового зв`язку.

Відзив на позов до закінчення строку, встановленого ст.251 ГПК України для подання відзиву, не надійшов; з заявою про поновлення строку, встановленого для подання відзиву, відповідач до суду не звертався.

Як визначено ч.1 ст.118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

У строк, встановлений ч.7 ст.252 ГПК України, клопотань від сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не надходило.

Дослідивши зібрані у справі документи і матеріали, суд встановив наступні обставини.

22.04.2019 між Рахунковою палатою (орендодавець/балансоутримувач) та ФОП Сем`янівським М.О. (орендар) укладено договір оренди №141 нерухомого майна, що належить до державної власності (а.с.6-9, далі - договір).

Відповідно до умов вищевказаного договору, орендодавець/балансоутримувач передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, яке перебуває на балансі позивача, частину нежитлового приміщення в підвальному поверсі загальною площею 122,2 кв.м, що розташоване за адресою: м. Київ, вул. М. Коцюбинського, 7 (п.1.1. договору). Вартість відповідного майна згідно з висновком про вартість/актом оцінки на 28.02.2019 визначена у розмірі 3 671 000,00грн.

Згідно п. 1.2 договору майно передається в оренду з метою забезпечення організації харчування для працівників Рахункової палати без здійснення продажу товарів підакцизної групи.

Умовами договору визначено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами вказаного договору та акта приймання-передачі майна (п. 2.1).

Відповідно до п. 3.1 договору орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786, і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - лютий 2019 року 18 355,00грн.

Також сторонами такого договору погоджено додаток №1, в якому визначено саме такий розмір орендної плати за перший базовий місяць оренди (а.с.10).

Пунктом 3.1 договору визначено, що розмір орендної плати за перший базовий місяць - квітень 2019 року встановлюється шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за період березень-квітень 2019 року; орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п.3.2. договору).

Як визначено п. 3.5 договору, орендна плата перераховується орендарем до державного бюджету та орендодавцю/балансоутримувачу у співвідношенні 50% на 50% щомісячно не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до пропорцій розподілу, установлених Методикою розрахунку і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Відповідно до п. 5.3 договору до обов`язків орендаря віднесено своєчасне та в повному обсязі внесення орендної плати до державного бюджету та орендодавецю/балансоутримувачу.

Пунктом 10.1 договору установлено, що його укладено строком на 2 роки 11 місяців та він діє з 22.04.2019 до 22.03.2020 включно.

За актом приймання-передачі Рахунковою палатою передано відповідачу майно, що є об`єктом оренди (а.с.11).

01.10.2019 сторонами договору укладено додаткову угоду, якою розірвано договір №141 від 22.04.2019 (а.с.13).

Так, підставою розірвання вказаного договору, як визначено п. 1 додаткової угоди від 01.10.2019, є невиконання орендарем зобов`язань з оплати орендної плати (більше трьох місяців поспіль).

При цьому, згідно п. 2 вказаної додаткової угоди сторонами погоджено, що зобов`язання орендаря щодо сплати орендної плати та заборгованості з орендної плати залишаються чинними до їх повного виконання.

Договір вважається розірваним з дня підписання відповідної додаткової угоди (п. 3 вказаної додаткової угоди), тобто з 01.10.2019.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.10.2019 сторонами договору Рахунковою палатою та ФОП Сем`янівським М.О. підписано акт приймання-передачі орендованого майна (а.с.14).

Крім того, як встановлено судом під час розгляду даної справи, рішенням Господарського суду Київської області від 27.01.2020 у справі №911/2668/19 за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву до фізичної особи підприємця Сем`янівського Максима Олеговича, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Рахункової палати, про стягнення коштів, позовні вимоги позивача задоволено частково, а саме стягнуто з відповідача 40 196,83грн основного боргу з орендної плати за договором №141 від 22.04.2019 за період - з квітня по серпень 2019 року.

Вказане рішення суду набрало законної сили 26.02.2020.

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обов`язку щодо внесення орендної плати, а також застосування до відповідача відповідальності, встановленої договором та чинним законодавством за порушення взятих на себе зобов`язань.

Вищевказаний договір оренди є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно ч.1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Крім того, відносини сторін, що виникли на підставі укладеного договору, на момент їх виникнення регулювались нормами Закону України «Про оренду державного та комунального майна», який втратив чинність з 01.02.2020 згідно із Законом України від 03.10.2019 N 157-IX (поряд з цим такий закон був чинний на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, відповідно до ст.1 Закону, його нормами врегульовані організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності.

Згідно ч. 1 ст. 2 вказаного Закону орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

В силу ч. 3 ст. 18 вказаного Закону визначено, що орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Як встановлено ч.ч. 1, 3 ст. 19 вказаного Закону, орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності; строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Під час розгляду справи відповідачем не надано доказів виконання зобов`язань з оплати орендної плати за спірний період.

Однак, вимоги в частині стягнення 9655,71грн орендної плати суд вважає обґрунтованими лише в частині з наступних підстав.

01.10.2019 між орендодавцем/балансоутримувачем за договором №141 від 22.04.2019 та відповідачем у даній справі укладено додаткову угоду та підписано акт приймання-передачі орендованого майна. З урахуванням умов відповідної додаткової угоди договір є розірваним з 01.10.2019 і в цей же день об`єкт оренди повернутий.

Отже, позивачем необґрунтовано нараховано орендну плату за 1 день жовтня 2019 року у розмірі 303,79грн, позаяк 01.10.2019 договір вже був розірваний і майно повернуто, відповідач орендованим майном не користувався, щоб сплачувати плату за користування ним.

Також, не повністю обґрунтовані вимоги щодо стягнення частини боргу з орендної плати за вересень 2019 року, оскільки такий борг частково покривається завдатком у розмірі 9177,50грн, який вже стягнутий рішенням Господарського суду Київської області від 27.01.2020 у справі №911/2668/19 з відповідача.

Так, п.3.8 договору визначено, що зобов`язання орендаря щодо сплати орендної плати забезпечуються у вигляді завдатку у розмірі, не меншому ніж орендна плата за базовий місяць, який вноситься в рахунок орендної плати за останній місяць (останні місяці) оренди. Поряд з цим, п.5,2договору визначено, що після закінчення основного строку договору оренди здійснюється перерахування орендної плати за останній місяць (останні місяці) з урахуванням внесеного орендарем завдатку; у разі виникнення у орендаря заборгованості з орендної плати за результатами такого перерахування орендар зобов`язаний перерахувати її до державного бюджету і орендодавцю/балансоутримувачу в сумі, на яку вона перевищує розмір завдатку.

З урахуванням того, що в рахунок завдатку згаданим рішенням суду вже стягнуто 9177,50грн, за вересень 2019 року останній місяць оренди борг з орендної плати підлягає стягненню лише в частині перевищення нарахованої плати над стягнутою сумою завдатку. Отже, з відповідача підлягає стягненню 174.42грн (9351,92-9177,50) основного боргу з орендної плати за вересень 2019 року.

З урахуванням зазначеного, вимоги в частині стягнення основного боргу з орендної плати підлягають задоволенню в частині стягнення 174,42грн; у задоволенні позову в частині стягнення 9481,29грн основного боргу суд відмовляє.

При цьому, підстав для закриття провадження у справі в частині стягнення 9177,50грн на підставі п.3 ч.1 ст.231 ГПК України, з урахуванням п.2 ч.1 ст.175 ГПК України, не має, оскільки предмет спору та підстави у вказаній справі та даній справі у відповідній частині різні (у справі №911/2668/19 заявлялись вимоги про стягнення саме завдатку).

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 350,65грн втрат від інфляції за період з жовтня 2019 року по серпень 2020року.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок втрат від інфляції, суд вважає такий розрахунок частково обґрунтованим з огляду на наступне.

Так, здійснюючи нарахування інфляційних втрат позивачем такі нарахування здійснюються як на заборгованість з орендної плати за вересень 2019 року так і за жовтень 2019 року, поряд з цим, у відповідача відсутній обов`язок сплачувати оренду плату за жовтень 2019 року.

За розрахунком суду, за період з 21.10.2019 по 30.09.2019 втрати від інфляції, нараховані на борг з орендної плати за вересень 2019 року у розмірі 9351,92грн складають 149,77грн.

При розрахунку втрат від інфляції суд здійснив нарахування на суму всього боргу з орендної плати за вересень 2019 року, оскільки не зважаючи на стягнення рішенням суду у справі №911/2668/19 завдатку, який зараховується в рахунок оплати за останній місяць оренди, доказів фактичного виконання такого рішення або добровільної сплати завдатку не надано.

Позивачем при розрахунку втрат від інфляції фактично не включено місяці, у яких інфляція становила менше 1, тобто мала місце дефляція, що необгруновано, оскільки у випадку заявлення вимог про стягнення боргу з урахуванням втрат від інфляції неприпустимо виключати з розрахунку місяці, у яких мала місце дефляція.

За вказаних обставин, суд вважає вимоги про стягнення втрат від інфляції у розмірі 149,77грн обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню; у задоволенні вимог про стягнення втрат від інфляції у розмірі 200,88грн суд відмовляє.

Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення пені у розмірі 634,22грн, яка нарахована за порушення зобов`язань з оплати орендної плати за вересень-жовтень 2019 року за період з 21.04.2020 по 20.10.2020.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання; одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

В силу чч. 2, 3 вказаної статті, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як визначено ст. 343 ГК України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналогічне обмеження щодо розміру пені встановлено і ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Поряд з цим, відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 3.6 договору оренди №141 від 22.04.2019 сторони договору визначили, що орендна плата, перехована несвоєчасно або не у повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та орендодавцю/балансоутримувачу у визначеному п.3.5 спввідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення перерахування орендної плати.

Отже, у договорі не передбачено можливості нарахування пені понад строк, встановлений ч. 6 ст. 232 ГК України; доказів внесення змін до договору щодо нарахування пені не надано.

Зобов`язання з внесення орендної плати за вересень 2019 року мало бути виконано до 20 числа місяця наступного за звітним (п.3.5 договору), тобто до 20.10.2019, отже, нарахування пені припинилось через шість місяців від відповідної дати.

Поряд з цим, позивач заявляє вимоги про стягнення пені на борг з орендної плати за вересень 2019 року за період з 21.04.2020 по 20.10.2020 тобто за період, коли нарахування пені вже припинилось; борг з орендної плати за жовтень 2019року відсутній, тому нарахування пені здійснено безпідставно.

За вказаних обставин, суд відмовляє позивачу у задоволенні вимог про стягнення з відповідача 634,22грн пені.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати з оплати позову судовим збором підлягають покладенню на позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 64,04грн в рахунок відшкодування відповідних витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 233, 237-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи підприємця Сем`янівського Максима Олеговича (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь державного бюджету (одержувач УК у Шевченківському районі м. Києва, код одержувача 37995466, банк одержувача Казначейство України (ЕАП), р/р0026011, КЕКД 22080200, призначення платежу: плата за користування майном бюджетних установ) 174,42грн основного боргу, 149,77грн втрат від інфляції.

3. Відмовити у задоволенні вимог про стягнення 9481,29грн основного боргу, 200,88грн втрат від інфляції та 634,22грн пені.

4. Стягнути з фізичної особи підприємця Сем`янівського Максима Олеговича (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву (ідентифікаційний код 19030825; 01032, м. Київ, бульвар Т. Шевченка, буд. 50-Г) 64,04грн в рахунок часткового відшкодування витрат по оплаті позову судовим збором.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів з дня складання рішення та у порядку, визначеному ст.257 ГПК України.

Суддя А.Р. Ейвазова