ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2021 р.м. ХарківСправа № 922/3028/20

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом 3 - я особа, яка не Avanti S.R.L. заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні Позивача - UAB "PRIVATY STRUKTURA"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аромат"
про стягнення коштів
за участю представників:

Позивача - Мельник А.С. (свідоцтво Серія ОД №003817 від 15.05.2019; Ордер Серія ОД №410375 від 18.06.2020)

Відповідача - Коновалов О.А. (ордер № 125361 від 28.10.2020 р.);

3-ї особи - Мельник А.С. (свідоцтво Серія ОД №003817 від 15.05.2019; Ордер Серія ВН №1022068 від 25.12.2020)

ВСТАНОВИВ:

21.09.2020 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Avanti S.R.L." звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Аромат" суму боргу в розмірі 36910,30 євро (з яких основний борг - 35688,96 євро, інфляційні витрати - 355,12 євро, 3% річних - 866,22 євро), що еквівалентно сумі 1216884,61 грн.

Ухвалою суду від 24.09.2020 р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу № 922/3028/20 до розгляду в порядку загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 15.10.2020 р. о 10:15.

Судове засідання 15.10.2020 р. не відбулось у зв`язку із знаходженням судді Жигалкіна І.П. на лікарняному, про що свідчить листок непрацездатності.

Ухвалою суду від 29.10.2020 р. було повідомлено про наступне судове засідання на 05.11.2020 р. о 11:30. Ухвалою суду від 05.11.2020 р. було залишено позовну заяву без руху у зв`язку з ненаданням Позивачем доказів направлення позовної заяви з доданими до неї документів.

Ухвалою суду від 16.11.2020 р. призначено справу до розгляду на 24.11.2020 р. о 11:00. Ухвалою суду від 24.11.2020 р. продовжено строк проведення підготовчого провадження до 25.12.2020 р., підготовче засідання відкладено на 10.12.2020 р. о 10:30. Також було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні Позивача - UAB "PRIVATY STRUKTURA".

Судом було оголошено та постановлено ухвалу від 22.12.2020 про відмову у задоволенні клопотання (вх. №5251 від 21.12.2020) Позивача про продовження строку проведення підготовчого засідання у відповідності ч. 3 ст. 177 ГПК України та про те, що підготовче провадження закрити та призначити справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 12 січня 2021 року о 11:30.

Судове засідання від 12.01.21 було відкладено та повідомлено відповідною ухвалою про наступне: - пояснення (вх. № 477 від 12.01.2021р.) з додатком долучено до матеріалів справи; - судове засідання у справі відбудеться "21" січня 2021 р. о(б) 10:45 год.

Представник Позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд задовольнити їх. Також надав до суду письмові пояснення (вх. №1482 від 21.01.2021), які долучені до матеріалів справи.

Представник Відповідача у судовому засіданні проти позову заперечує та вважає їх безпідставними, у зв`язку з чим відмовити у задоволенні даного позову. Також надав до суду письмові пояснення (вх. №1394 від 20.01.2021), які долучені до матеріалів справи.

Представник третьої особи у судовому засіданні, пояснює, що UAB «PRIVATI STRUKTURA» свої зобов`язання з перевезення та оплати товару за додатковою угодою № 1 від 03.06.2019 між ТОВ «АРОМАТ» та ТОВ «AVANTI S.R.L» та договором доручення між ТОВ «AVANTI S.R.L», а UAB «PRIVATI STRUKTURA» № 10/07 від 10.07.2019, виконала в повному обсязі. Просить суд постановити рішення у відповідності до чинного законодавства.

Відповідно до ч. 8 ст.80 Господарського процесуального кодексу України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Оскільки доказ подані учасниками сторін, а саме пояснення (вх. №1482 від 21.01.2021) та пояснення (вх. №1394 від 20.01.2021) не були подані у встановлений ч. 2 ст. 80 ГПК України строк, а також не доведено неможливості подання доказу у визначений строк з причин, що не залежали від них, судом на підставі ч.8 ст.80 ГПК України цей не приймаються до розгляду.

Частина 8 ст.80 ГПК України не передбачає повернення доказу, а тому він приєднується судом до матеріалів справи, але не приймається судом до розгляду як доказ.

Частиною 5 статті 119 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.

Суд зазначає, що Позивач та Відповідач не скористалися своїм правом та у відповідності до ч. 1 та 2 зазначеної статті не звернулися з обґрунтованою заявою про визнання судом поважними причини пропуску строку на подання доказів та поновлення такого строку для вчинення відповідної дії.

Відповідно до ч. 9 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Згідно статті 114 ГПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

З матеріалів позовної заяви вбачається та не заперечується сторонами, що 03.04.2019 року між Товариство з Обмеженою Відповідальністю "АРОМАТ" (Постачальником за Контрактом, Відповідач) в особі директора Блохіної Валентини Дмитрівни, котра діє на підставі статуту, та Товариством з обмеженою відповідальністю AVANTI S.R.L. зареєстрованим на території Італії (Покупцем за Контрактом, Позивач), в особі Красноперової Наталії Михайлівни, котра діє на підставі Виписки з Реєстру підприємств офіційного архіву торгових палат №293471906, був укладений Контракт №3/04, за умовами п. 1.1. постачальник зобов`язався здійснити поставку Товару парфумерно-косметичну продукцію (фарбу для брів), а покупець зобов`язувався приймати або організовувати прийом товару і сплачувати за товар відповідно до умов контракту.

Відповідно до умов п. 1.3. контракту, назва товару, асортимент, кількість, строк поставки, ціна, назва вантажоодержувача, вказується в Специфікаціях до контракту, котра оформлюється на кожну партію товару.

У п. 3.1. Контракту визначено, що поставка Товару, продаваного за цим Контрактом, проводиться Постачальником на умовах FCA м. Харкова (в редакції Incoterms 2010).

Згідно із п. 4.2. контракту ціна на товар встановлюється в ЄВРО та включає в себе вартість навантаження товару у постачальника, вартість всіх митних формальностей в країні постачальника. В вартість ціни входить також вартість упаковки та маркування.

Специфікацією від 19.04.2019 року визначена номенклатура товару, який підлягає постачанню, його кількість, строки та умови постачання та оплати. Також визначений вантажоодержувач - компанія UAB «Privati Struktura».

Вартість товару за наведеною специфікацією складає 67216,92 Євро.

Позивачем на виконання своїх зобов`язань було сплачено за товар у повному обсязі у розмірі 67216,92 Євро шляхом перерахування на банківський рахунок Відповідача у повному обсязі, платіжними ордерами № 454 від 10.06.2019 року на суму 17076,0 Євро, № 460 від 05.09.2019 року на суму 20000,0 Євро, № 468 від 19.11.2019 року на суму 30000,0 Євро, № 469 від 20.11.2019 року на суму 140,92 Євро. (а.с. 29 - 31, 34).

Відповідно до електронної митної декларації від 25.11.2019 року №UA807190/2019/025051 вантажоодержувачу - компанії UAB «Privati Struktura» відповідач відвантажив товар, зазначений у специфікації від 19.04.2019 року, на загальну суму 67216,92 ЄВРО (шістдесят сім тисяч двісті шістнадцять євро 92 євроценти), а саме:

1. Фарба для брів і вій "OXYGEN О2 DYE FOR EYEBROWS AND EYELASHES" WARM WALNUT 6.42, 15мл - 10656 шт. на суму 7672,32 Євро;

2.Фарба для брів і вій "OXYGEN О2 DYE FOR EYEBROWS AND EYELASHES "BROWN 5.67, 15мл - 10272 шт. на суму 7395,84 Євро;

3.Фарба для брів і вій "OXYGEN О2 DYE FOR EYEBROWS AND EYELASHES "GRAPHITE 3.11, 15мл - 10368 шт. на суму 7464,96 Євро;

4.Фарба для брів і вій "OXYGEN О2 DYE FOR EYEBROWS AND EYELASHES» BLACK 2.07, 15мл - 10176 шт. на суму 7326,72 Євро;

5. Фарба для брів і вій "OXYGEN О2" CLEARS HADE DILUTER 0.0, 15мл - 8832 шт. на суму 5829,12 Євро;

6. Гель косметичний окислювач "OXYGEN О2" CREAM-ACTIVATOR (Крем-активатор), 30мл - 20928 шт. на суму 15486,72 Євро;

7. Тонік "OXYGEN О2" FixTone флюїд-стабілізатор для брів та вій, 50 мл. - 10332 шт. на суму 8472,24 Євро;

8. "OXYGEN O2 тонік для зняття фарби з шкіри", 35мл - 10092шт. на суму 7569,0 Євро.

Відповідно до умов контракту п. 2.1. якість товару, що продається за цим контрактом, повинна відповідати наведеному у відповідних нормативних документах і підтверджуватись посвідченням якості товару, виданим виробником.

Пунктом 3.3 контракту визначено, що пакування та маркування товару повинно відповідати ДСТУ 5010:2008 «Продукція парфюмерно-косметична. Пакування маркування, транспортування та зберігання».

Листом ТОВ "АРОМАТ" від 01.06.2020 року № 31/20 повідомив Покупця (Позивача) про виробничий брак поставленого товару - порушення герметичності упаковки (туби), які були використані при виробництві партії продуктів з датою виготовлення "жовтень 2019 року". Де просив зупинити продаж цих товарів за "жовтень 2019 року" та проінформувати про це партнерів. (а.с. 22-23).

Листом-претензією, що направленою Постачальнику, було запропоновано виготовити та здійснити повну заміну бракованої партії продукції, а саме:

1. Фарби для брів і вій "OXYGEN О2 DYE FOR EYEBROWS AND EYELASHES" WARM WALNUT 6.42, 15мл - 10656 шт. на суму 7672,32 Євро;

2. Фарби для брів і вій "OXYGEN О2 DYE FOR EYEBROWS AND EYELASHES "BROWN 5.67, 15мл - 10272 шт. на суму 7395,84 Євро;

3. Фарби для брів і вій "OXYGEN О2 DYE FOR EYEBROWS AND EYELASHES "GRAPHITE 3.11, 15мл - 10368 шт. на суму 7464,96 Євро;

4. Фарби для брів і вій "OXYGEN О2 DYE FOR EYEBROWS AND EYELASHES» BLACK 2.07, 15мл - 10176 шт. на суму 7326,72 Євро;

5. Фарби для брів і вій "OXYGEN О2" CLEARS HADE DILUTER 0.0, 15мл - 8832 шт. на суму 5829,12 Євро.

А також, зазначеним листом-претензією Відповідачу запропоновано повернути покупцю грошові кошти, сплачені за наведену вище браковану продукцію у загальному розмірі 35688,96 Євро.

01.08.2020 року - граничний термін виконання вимог зазначеної претензії.

ТОВ «АРОМАТ» вимоги покупця не задоволені, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом.

У зв`язку з невиконанням Відповідачем своїх зобов`язань та відсутності узгодженості, у відповідності до п. 8.1. Контракту, Позивач вважає, що Відповідач повинен відшкодувати матеріальні втрати Покупцю від знецінення, з моменту оплати товару, грошових коштів унаслідок інфляційних процесів у розмірі 355,12 Євро та виплатити компенсацію за неналежне виконання зобов`язання у розмірі 866,22 Євро.

Проте, Відповідач, не погоджуючись з заявленими позовними вимогами у своєму відзиві (вх. № 27317 від 24.11.2020, а.с. 137-145) посилається, як на неналежні, недопустимі, недостовірні докази у розумінні ст. 76-78 ГПК України, а також на те, що заявлені вимоги Позивача на думку Відповідача спростовуються фактичним обставинами і відповідними правовідносинами.

Так, Відповідач посилається на незрозумілі роздруківки (а.с. 24-27) та надані копії письмових доказів, що викладені іноземною мовою (а.с. 29-31, 38).

Відповідач посилається, що до позовної заяви був доданий документ у вигляді повідомлення про доставку вантажу, лист направлений ТОВ «АРОМАТ», підписаний уповноваженою особою Красноперовою Н.М. , де вказано дату доставки, час та пункт призначення. Даний вантаж надсилався до ТОВ «АРОМАТ» особою «IP LEVCHUK», що не має відношення до спірних правовідносин (позовна заява не містить).

Крім того у відзиві визначено, що фактична оплата та отримання товару іншою особою позбавляє позовні вимоги будь-яких матеріально-правових підстав, оскільки оплату здійснено не Позивачем.

У своїх твердженнях Відповідач посилається на те, що під час перевезення товару маршрутом Харків-Чернігів-Мінськ-Вільнюс позивачем не було дотримано умови зберігання товару, вказані у паспорті якості, а саме це зберігання товару при температурі від +1 °C до +30 °C. Згідно цієї позиції, відповідач посилається на погодні умови протягом 25-27 листопада 2019 року на вказаному маршруті.

Відповідач також посилається на ст. 668 ЦПК України, де вказано, що ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару переходить до покупця з моменту передання йому товару, якщо інше не встановлено договором або законом, а також на ст. 679 ЦПК України: продавець відповідає за недоліки товару, якщо покупець доведе, що вони виникли до передання товару покупцеві або з причин, які існували до цього моменту.

Таким чином, умовою відповідальності продавця за недоліки товару є виникнення цих недоліків до моменту передання товару покупцеві. Від 01.06.2020 року ТОВ «АРОМАТ» був складений та надісланий ТОВ «AVANTI S.R.L» лист-рекламація (Вих. № 31/20). Даним повідомленням ТОВ «АРОМАТ» в особі директора В.Д. Блохіної було поінформовано представника ТОВ «AVANTI S.R.L» в особі Красноперової Н.М. про виявлення недоліків у частині товару. Цим документом ТОВ «АРОМАТ» пояснюється, що виробничий брак стався за вини виробника товару у вигляді порушення герметичності упаковки (туби). Відповідно до цих обставин ТОВ «АРОМАТ» виклав прохання не використовувати зазначений у документі товар та зупинити подальший їх продаж.

З пояснень третьої особи (вх. № 477 від 12.01.2021, а.с. 220-223) зазначено наступне.

10.07.2019. між UAB «PRIVATI STRUKTURA» та ТОВ «AVANTI S.R.L» був укладений договір доручення № 10/07. За умовами даного договору доручення компанія «AVANTI S.R.L» доручила компанії UAB «PRIVATI STRUKTURA» здійснити оплату товару та його транспортування в рамках правовідносин, що виникли за основним договором між компанією «AVANTI S.R.L» та компанією «АРОМАТ», який був укладений 3 квітня 2019 року. Таким чином, саме цими договором урегульовані правовідносини між компаніями UAB «PRIVATI STRUKTURA» із ТОВ «AVANTI S.R.L».

Представником у проясненні від імені керівника компанії UAB «PRIVATI STRUKTURA» процитовано: «Ознайомившись з предметом позову та наявними документами, що надані мені від позивача та безпосередньо з відгуком відповідача, а також з відео, яке зафіксовує переговори між сторонами зазначу те, що відповідач добре знає обставин даного спору, і саме він винен в даній ситуації. У відгуку який ним надано до суду відповідач відверто і чітко вводить суд в оману стверджуючи те, що «Заявлені вимоги є безпідставними та незаконними…, Окрім того фактична оплата та отримання товару іншою особою вочевидь позбавляє позовні вимоги будь-яких, матеріально-правових підстав, оскільки безпосередньо позивач товар не оплачував і не отримував» - відповідне судження спростовується наявністю додаткової угоди між позивачем та відповідачем датою якої є 3 червня 2019 рік. Що стосується відео файлу з переговорів між сторонами з яким мене ознайомлено після того, як я особисто звернувся до керівника компанії позивача з проханням роз`яснити детально мені обставини справи відносно даного спору, вважаю за необхідне зазначити наступне, між позивачем та відповідачем в рамках здійснення їх господарської діяльності було укладено основний договір від 03.04.19., після чого вже 03.06.19. укладено додаткову угоду якою моїй компанії доручено здійснити перевезення та оплату товару за основним договором, зобов`язання моєї компанії виконано в повному обсязі, згідно покладених на мене обов`язків.

Представником було надано флеш-накопичувач, де він зазначає, що згідно відео файлу в якому підтверджується факт переговорів між Позивачем та Відповідачем, а також чітко виражено вину Відповідача та всі обставини справи - зрозумілим і чітко визнаним є той факт, що продукція була поставлена не якісна і поставлена вона була безпосередньо Позивачу, кошти за даним договором між Позивачем та Відповідачем сплачено в повному обсязі, а тому вважаю позовні вимоги законними та обґрунтованими, більше того кошти оплачені в сумі приблизно 67 000 Євро, а позовні вимоги сформовано враховуючи принцип порядності та добросовісності саме на суму неякісної партії товару, у розмірі 36910,30 Євро тоді як закон не позбавляє права на стягнення збитків у повному обсязі, проте відповідне право належить саме Позивачу. »

Відповідачем складено та оформлено документ у вигляді рахунку-фактури (специфікації) № 189 від 19 квітня 2019 року, у якому ТОВ «АРОМАТ» пунктом 3 зазначає, що вантажоодержувачем та платником за договором є UAB «PRIVATI STRUKTURA». Проте Покупцем за даним рахунком-фактурою є саме ТОВ «AVANTI S.R.L», відповідний факт в чергове підтверджує те, що Відповідач знав про правовідносини між компаніями і в свою чергу про участь в даних правовідносинах третіх сторін, які не заявляють самостійних вимог, проте в своєму відгуку на позовні вимоги Відповідач вводить суд в оману стверджуючи те, що компанія UAB «PRIVATI STRUKTURA» є стороною яка повинна заявляти позовні вимоги в рамках даних правовідносин, така позиція відповідача є не лише неправдивою, а й недобросовісною, оскільки законодавством України та міжнародним законодавством товариствам дозволено здійснювати внутрішню господарську діяльність, залучаючи інші компанії, з метою виконання основних правовідносин по договору між Позивачем та Відповідачем.

Також у поясненні зазначено, що черговим фактом підтвердження правдивих правовідносин між сторонами є наявність в електронній вантажній митній декларації (довідковий номер Вн. №936) митного органу відправлення/експорту/призначення України (UA807190/2019/025051) посилання на вищезазначений договір № 3/04 від 3 квітня 2019 року, а також на вищезазначений рахунок-фактуру № 189 (специфікацію) від 19.04.2019 року, де відповідно вказано, що покупцем товару є ТОВ «AVANTI S.R.L», а UAB «PRIVATI STRUKTURA» є перевізником та платником і уповноважена на це саме сторонами основного договору, тобто ТОВ «АРОМАТ» та ТОВ «AVANTI S.R.L».

Таким чином, UAB «PRIVATI STRUKTURA» свої зобов`язання з перевезення та оплати товару за додатковою угодою № 1 від 03.06.2019 між ТОВ «АРОМАТ» та ТОВ «AVANTI S.R.L» та договором доручення між ТОВ «AVANTI S.R.L», а UAB «PRIVATI STRUKTURA» № 10/07 від 10.07.2019, виконала в повному обсязі.

Оцінюючи надані сторонами доказу, суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Відповідачем у своїх запереченнях вказано те, що частина наданих копій письмовим доказів викладена іноземною мовою, у зв`язку з чим такі докази вважаються неналежними, недопустимими та недостовірними за ст. 76-78 ГПК України. Згідно змісту вказаних статей: належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. (ч. 1 ст. 76 ГПК). Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК). Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ч. 1 ст. 78 ГПК).

За ч. 8 ст. 91 ГПК України: іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Тобто дана стаття вказує саме на ті документи, що підлягають легалізації. Відповідно до наказу Міністерства закордонних справ України N 113 від 04.06.2002 про затвердження Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном.

Офіційний документ - це письмове підтвердження фактів та подій, що мають юридичне значення, або з якими чинне законодавство пов`язує виникнення, зміну або припинення прав і обов`язків фізичних або юридичних осіб. Відповідно до роз`яснення Міністерства юстиції України від 12.01.2011 «Консульська легалізація офіційних документів»:

Документи, складені за участю органів державної влади та місцевого самоврядування, або такі, що від них виходять, можуть бути використані на території іншої держави лише після відповідного їх посвідчення, якщо інше не передбачено міжнародними договорам. Відповідно, вказаними актами зазначається, що консульській легалізації підлягають лише ті офіційні документи, що видані за участю органів державної влади чи органів місцевого самоврядування. Документи, подані позивачем до позовної заяви у вигляді доказів таких ознак не мають, а отже це спростовує той факт, що зазначені копії письмових документів подані без додержання вимог господарського процесуального законодавства.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже твердження Відповідача, як на неналежні докази подані Позивачем, в даному випаду, не може братись судом до уваги.

Матеріали справи містять надане до договору № 3/04 від 3 квітня 2019 року, підписану сторонами додаткову угоду № 1 від 3 червня 2019 року між ТОВ «АРОМАТ» та компанією «AVANTI S.R.L» (а.с. 226), згідно умов якої сторони уповноважили компанію «PRIVATI STRUKTURA» на виконання таких дій, як оплата товару, транспортування товару, як наслідок проходження митних процедур. Наведене підтверджує той факт, що саме вищевказана UAB «PRIVATI STRUKTURA» є перевізником та платником товару за основним договором поставки № 3/04. Окрім того, відповідачем складено та оформлено документ у вигляді рахунку-фактури (специфікації) № 189 від 19 квітня 2019 року, у якому ТОВ «АРОМАТ» пунктом 3 зазначає, що вантажоодержувачем та платником за договором є UAB «PRIVATI STRUKTURA». Проте Покупцем за даним рахунком-фактурою є саме ТОВ «AVANTI S.R.L».

Також в електронній вантажній митній декларації (довідковий номер Вн. №936, а.с.18) митного органу відправлення/експорту/призначення України (UA807190/2019/025051) містяться посилання на вищезазначений договір № 3/04 від 3 квітня 2019 року та на вищезазначений рахунок-фактуру № 189 (специфікацію) від 19.04.2019 року (а.с. 32, 35), де відповідно вказано, що покупцем товару є ТОВ «AVANTI S.R.L», а UAB «PRIVATI STRUKTURA» є перевізником та платником і уповноважена на це саме сторонами основного договору, тобто ТОВ «АРОМАТ» та ТОВ «AVANTI S.R.L».

З наведено випливає, що твердження Відповідача стосовно необґрунтованості та відсутності правових підстав для подання позову не спростовує фактичних обставин та наданих останнім доказів.

Дослідивши матеріали справи, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом Верховенства права та права на судовий захист, уникаючи принципу надмірного формалізму, та усуваючи підстави для використання правового пуризму суд вирішив, що позов не підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного.

На підставі ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інші правочинів. Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать ст. 174 Господарського кодексу України.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту. Загальні положення про договір визначені статям 626-637 ЦК України, а порядок укладення, зміна і розірвання договору статями 638-647, 649, 651-654 ЦК України. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 509, 510 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами статей 526-527 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із статтею 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зокрема, статями 525 - 526 ЦК України передбачається, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Стаття 610 ЦКУ визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 2 статті 530 ЦК України передбачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Ст. 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) та сплатити за нього певну грошову суму.

Ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно п.3.1. Поставка Товару, продаваного за цим Контрактом, проводиться Постачальником на умовах FCA м. Харкова (в редакції Incoterms 2010).

Відповідно до Контракту (п. 3.3.) пакування та маркування Товару повинно відповідати ДСТУ 5010:2008. «Продукція парфюмерно-косметична. Пакування маркування, транспортування та зберігання».

Упаковка товару повинна відповідати вимогам, встановленим державними стандартами та технічними умовами, що діють в Україні та забезпечити повне збереження товару від всякого роду пошкоджень при його транспортуванні (п. 3.6. Контракту).

Суд критично ставиться до посилання Відповідача про відсутність у нього відповідальності за Контрактом після виконання умов FCA, оскільки останній є виробником цієї продукції у тому числі і її пакування.

Так, матеріалами справи підтверджується той факт, стосовно наявного виробничого браку - порушення герметичності упаковки (туби), що відбулися з вини виробника туби, де Відповідач/Постачальник повідомив Покупця/Позивача у своєму листі від 01.06.2020 року № 31/20 (а.с. 22-23).

Позивач, посилаючись на неналежне виконання Відповідачем зобов`язань за контрактом №3/04 від 03.04.2019, просить стягнути з відповідача 36910,30 євро заборгованості за поставку товару.

У відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому договір є обов`язковим для виконання сторонами, що визначено статтею 629 ЦК України.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно ч.1 ст.193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Судом встановлено, що на виконання умов контракту №3/04 від 03.04.2019, що не оспорюється сторонами, що виконання Позивачем своїх зобов`язань перед Відповідачем по сплаті за поставку товару у повному обсязі у розмірі 67216,92 Євро шляхом перерахування на банківський рахунок Постачальника/Відповідача у повному обсязі, платіжними ордерами № 454 від 10.06.2019 року на суму 17076,0 Євро, № 460 від 05.09.2019 року на суму 20000,0 Євро, № 468 від 19.11.2019 року на суму 30000,0 Євро, № 469 від 20.11.2019 року на суму 140,92 Євро. (а.с. 29 - 31, 34).

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач в позові просить стягнути інфляційні втрати - 355,12Євро та 3% річних - 866,22Євро проте не надав належного та обґрунтованого доказу щодо наявності таких стягнень з Відповідача, що також не має правового підкріплення, а отже на думку суду є таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що Позивачем надані розрахунку 3% річних не відповідає припису ч. 5 ст. 253 Цивільного кодексу України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (п. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (п. З ст. 549 ЦК України).

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.

Водночас формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс1 1).

Як передбачено нормами Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 3 липня 1991 року № 1282-XII (надалі - Закон) та Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078 "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення" (надалі - Постанова) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг; індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання; поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення (ст. 1). Індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях (ст. 3 Закону). Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (ст. 4 Закону). Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях (п. 1 Постанови).

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні. Індекс інфляції застосовується для індексації грошових доходів населення, для розрахунку компенсації втрати частини грошових доходів, які виплачується у разі затримки їх виплати більше, ніж на один місяць, для переоцінки об`єктів основних засобів, для індексації збитків від крадіжок, недостачі, псування (втрати) матеріальних цінностей, індексації нормативної грошової оцінки землі, індексації величини орендної плати за землю і ще в деяких інших випадках.

Позивачем не надано до матеріалів справи доказів обчислення індексу інфляції центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики та публікації в офіційних періодичних виданнях останнього. Також, не надано доказів того, що величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка та не надано доказів того, що Держстатом здійснено публікацію щодо цього не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, в офіційних періодичних виданнях

Вищий господарський суд України інформаційним листом 17.07.2012 № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" визначив щодо частини другої статті 625 ЦК України у розгляді справ зі спорів, пов`язаних з визначенням суми боргу з урахуванням індексу інфляції.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) [постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р].

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В Постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі ВС від 18 вересня 2020 року у справі № 916/4693/15 вказано, що у разі зазначення в судовому рішенні про стягнення коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривнях стягувачеві має бути перерахована вказана в резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривнях.

Також в зазначеній постанові викладено наступне: "Крім того об`єднана палата Касаційного господарського суду зазначає про те, що положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях, оскільки індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Отже можливість нарахування інфляційних втрат на суму простроченого грошового зобов`язання (у даному випадку - на суму заборгованості по кредиту), визначеного в іноземній валюті, виключається.

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин, у яких прострочене грошове зобов`язання виражене в іноземній валюті, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 910/11249/17, від 11.10.2018 у справі № 905/192/18, від 04.12.2019 у справі № 910/15714/18.".

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). При цьому чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення (див. постанови Верховного Суду України від 04.07.2011 № 13/210/10 та від 12.09.2011 № 6/433-42/183 і постанову Вищого господарського суду України від 16.03.2011 № 11/109).

Виходячи з переліку зазначених норм та норм встановлених у статтях 73, 74, 76, 77 та 86 ГПК України, суд вважає за доцільне зазначити, що зазначена Позивачем сума індексу інфляції у позові не має жодного обґрунтування та посилання, що прострочення грошового зобов`язання від Відповідача, виступає способом захисту майнового права у вигляді відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора саме від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та на підставі чого Позивачем (кредитором) повинно бути отримано компенсацію (плату) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.

Тому суд не вбачає правових підстав в задоволенні в даному позові щодо стягнення з Відповідача індексу інфляції, як такої що спричинило Позивачеві матеріальні втрати (збитки) саме від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.

Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.

Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ "Гурепка проти України № 2" наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Суд вважає за можливе у виниклих правовідносинах за суттю спору застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.

На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначено: "із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі". "Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права" (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю "питомою вагою" принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

Суд наполягає на застосуванні принципу справедливості (ст. 2 ГПК України) замість закону (praeter legem) і всупереч закону (adversus legem). Адже трапляються випадки, коли несправедливі нормативно-правові акти з`являються внаслідок "помилок" законодавця. Інша ситуація може мати місце тоді, коли застосування нормативно-правового акту в конкретній ситуації у сукупності з іншими істотними обставинами справи стає настільки несумісним зі справедливістю, що унеможливлює його застосування в розумінні здорового глузду.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на Постанову Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року по справі №521/17654/15-ц. Верховний Суд яскраво демонструє, що принцип справедливості кореспондує з принципом добросовісності.

Також, суд звертає увагу на Постанову Великої Палати Верховного Суду по справі №607/4316/17-ц від 25.03.2019. У вказаній Постанові суд застосував недискримінаційний підхід та принцип неупередженості (Рішення Конституційного Суду України в рішенні від 2 листопада 2004 р. № 15-рп/2004у), який також підлягає застосуванню судом у справі, що розглядається.

Свого часу, Верховний Суд застосував західну доктрину "Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав)", у вирішенні договірного спору, який тлумаченні умов договору (Постанови ВС по справам № №753/11000/14-ц, № 910/16011/17).

Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" та частини четвертої статті 11 ГПК України чинної редакції суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасіу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнецов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України"), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі "Роуз Торія проти Іспанії", параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", параграф 32).

Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.

У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обгрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).

Суд, також нагадує, що концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, судовий збір у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. 525, 526, 610, 612, 625, 629 ЦК України, ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Аромат" (62461, Харківська область, м. Південне, вул. Жовтнева, 101/2; 61004, м. Харків, вул. Катеринська, 46; ; ІПН: 31) на користь AVANTI S.R.L. (номер в адміністративно-господарському переліку Італії (Numero REA): PS - 200819, податковий номер (Codice fiscale): 1, юридична адреса: Pesaro (PS) Viale Goffredo Mameli 104/D, CAP 61121) суму боргу в розмірі 35688,96 Євро (з яких основний борг - 35688,96 євро), а також суму судового збору у розмірі 17 644,47 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині позовних вимог інфляційних витрат - 355,12 євро та 3% річних - 866,22 євро - відмовити.

Повне рішення складено "01" лютого 2021 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Суддя І.П. Жигалкін