ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"29" січня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/3471/20

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу № 916/3471/20

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГБ» (вул. Центральна, № 56, м. Южне, Одеська обл., 65481, )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Камбіо-Стройсервіс» (вул. Канатна, № 85, м. Одеса, 65012, поштова адреса: вул. М.Малиновського, № 1/1, м. Одеса, 65003, )

про стягнення 96 904,67 грн.,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮГБ», звернувся до господарського суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Камбіо-Стройсервіс», в якій просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 106 904,67 грн., з яких 50 718,55 грн. сума заборгованості за договором, 3941,08 грн. сума пені, 918,75 грн. сума 3% річних, 607,74 грн. інфляційних втрат та 50718,55 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди.

В обґрунтування підстав позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань щодо своєчасного і повного розрахунку за договором поставки №23/2019, який було укладено між сторонами 25.03.2019 року.

Так, позивач зазначає, що згідно умов договору позивач зобов`язався передати у власність відповідачу товари, а останній зобов`язаний на прийняти товар та оплатити його на умовах, визначених у договорі.

Позивач вказує, що згідно даних та відповідно до документів, наявних у ТОВ «ЮГБ» станом на 30 липня 2020 року ТОВ «Камбіо-стройсервіс» не були виконані зобов`язання зі сплати суми у розмірі 53598,29 грн., згідно вищевказаного договору. Отже, на думку позивача, існує факт порушення договірних зобов`язань, а строк дії договору, який вказано у договорі - по 31.12.2019р., тобто фактично вже сплив.

Тому, як зауважує позивач, при порушенні ТОВ «Камбіо-стройсервіс» зобов`язань за договором ТОВ «ЮТБ» у липні 2020 року було надіслано на адресу відповідача претензію про сплату заборгованості.

В своєму листі-відповіді на претензію відповідач повідомляє, що ТОВ «Камбіо - стройсервіс» визнає існування заборгованості за підприємством, але в меншому розмірі - 50 718,55 грн., а також просить відтермінувати сплату заборгованості до 30.09.2020 року. Щодо несплати заборгованості у вказаному листі ТОВ «Камбіо-стройсервіс» посилається на форс-мажорні обставини у вигляді впровадженого карантину в Україні, передбаченого законодавством.

Водночас, позивач наголошує, що відповідного, своєчасного, оформленого належним чином повідомлення постачальника про виникнення обставин непереборної сили, яка перешкоджала б виконанню ТОВ «Камбіо-стройсервіс» зобов`язанню за договором від моменту виникнення заборгованості від покупця на адресу ТОВ «ЮГБ» не надходило ні в усному та письмовому, ні в паперовому та електронному вигляді. Тому, у ТОВ «Камбіо-стройсервіс» відсутні підстави посилатися на такі обставини.

Між ТОВ «Камбіо-стройсервіс» та ТОВ «ЮГБ» були проведені листування щодо відсутності та надання/обміну один з одним рядом підписаних обома сторонами первинних бухгалтерських документів, а також проведення звірки взаємних розрахунків між сторонами щодо суми наявної заборгованості, в результаті чого сторонами було підписано Акт звірки взаємних розрахунків із заборгованістю відповідача на суму 50718,55 грн., чим, на думку позивача, сторони документально підтвердили та узгодили наявну суму заборгованості покупця перед постачальником.

Отже, за твердженням позивача, він здійснив поставку товару відповідачу згідно з накладними, отже свої зобов`язання із поставки товару на адресу, погоджену сторонами, ТОВ «ЮГБ» виконало в повному обсязі, а загальна вартість поставленого товару, яка не була сплачена відповідачем становить 50 718,55 грн.

За умовами договору днем отримання оплати постачальником за поставлений товар покупцю мав бути день останньої поставки, який відбувся 11.12.2019р. оскільки умовами договору поставки була 100 відсоткова передоплата товару і позивач саме 11.12.2019 року прийняв товари в останнє згідно видаткової накладної № 639 від 11 грудня 2019 року, а також підписав акт надання послуг від 11 грудня 2019 року № 640 з транспортування цього товару відповідно до договору, які не було сплачено.

Оскільки відповідачем не виконано зобов`язання в частині своєчасної оплати за фактично отриманий товар, на думку позивача, у останнього виникло право на отримання пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Крім того, позивач зазначає, що ТОВ «ЮГБ» зазнало збитків у вигляді упущеної вигоди (неодержаного прибутку) внаслідок порушення ТОВ «Камбіо-стройсервіс» умов договору в частині належної оплати поставленого товару.

В якості доводів щодо стягнення з відповідача упущеної вигоди позивач зазначає, що на суму боргу позивач мав право поставити товар іншому контрагенту та отримати цю суму своєчасно, а отримавши вчасно цю грошову суму від покупця міг закупити матеріали для виготовлення товару та збути/продати виготовлений товар своїм клієнтам/контрагентам, отримати при цьому також прибуток у вигляді різниці між собівартістю матеріалів та проданого товару. За звичайних обставин та якби не було порушено право.

Так, позивач вважаємо, що доказами упущеної вигоди позивача є неотримання станом на дату подання позовної заяви позивачем коштів від покупця у вигляді заборгованості за договором.

Відзив на позов відповідач суду не надав, своїм правом на захист не скористався.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

2. Процесуальні питання, вирішені судом.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.12.2020 року позовна заява вх.№3588/20 була передана на розгляд судді Цісельському О.В.

Частиною 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

За змістом ст. 250 ГПК України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

07.12.2020 року ухвалою Господарського суду Одеської області позовну заяву (вх.№3588/20 від 03.12.2020р.) прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі, справу № 916/3471/20 вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачам запропоновано у відповідності до вимог ст. 165 ГПК України надати суду відзив на позов.

Відповідно до частини п`ятої статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Про судовий розгляд справи № 916/3471/20 сторони повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення ухвали суду від 07.12.2020р., зокрема, відповідачу 15.12.2020р. (вх. № 54126/20 від 17.12.2020р.).

Стосовно повідомлення позивача про розгляд справи, суд відзначає наступне.

Як свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за вх.№53660/20 від 14.12.2020р., ухвала суду від 07.12.2020 року повернута до суду без вручення, з відміткою на довідці УКРПОШТИ «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до п. п. 1, 2 розділу ІІ Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958, встановлені наступні нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку): місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

Згідно з п. 4 ч. 6 ст.242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому відділенні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Відповідно до ч.ч. 3, 7 ст.120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення, інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" відомості про місцезнаходження юридичної особи містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

З огляду на викладене, враховуючи термін зберігання поштової кореспонденції відділенням поштового зв`язку та її повернення до суду із відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою», суд дійшов висновку, що відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України ухвала суду від 07.12.2020р. вважається врученою відповідачу в день проставлення у поштовому відділенні штампу із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Крім того, у даному випадку суд враховує, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України Про доступ до судових рішень).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що позивач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалами суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Отже, судом дотримані вимоги процесуального закону щодо належного та своєчасного повідомлення учасників про розгляд даної справи.

Згідно з ч.ч.5, 7 ст. 252 ГПК України ст.252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін від учасників справи до суду не надходило.

04.01.2021 року до Господарського суду Одеської області надійшло клопотання ТОВ «Камбіо-Стройсервіс», де відповідач зазначає, що у зв`язку з тим, що станом на 30.12.2020р. відповідач не отримав копію позовної заяви, у зв`язку з чим не має можливості ознайомитись з вимогами позивача та їх обґрунтуванням. Ця обставина унеможливлює надання відповідачем відзиву на позов, будь-яких заперечень та документів в його обґрунтування, тому останній не має можливості реалізувати своє право на захист у судовій справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 164 ГПК України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують відправлення іншим учасникам справи копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Так, суд зазначає, що позивачем дотримано вимоги зазначених положень ст. 164 ГПК України та до позовної заяви додані належні докази направлення позовної заяви з доданими до неї документами.

Крім того, як вищезазначено судом, ухвалу Господарського суду Одеської області від 07.12.2020р. відповідачем отримано 17.12.2020 року, тобто відповідач своєчасно повідомлений про розгляд даної справи.

Згідно ст. 42 Господарського процесуального кодексу учасники справи, мають право, серед іншого, ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень та подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Отже, відповідач був обізнаний про розгляд справи № 916/3471/20, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, наявне в матеріалах справи, та не був позбавлений можливості надати суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи. Проте відповідач не скористався своїм процесуальними правами, передбаченими чинним законодавством.

Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин, суд розглядає дану справу за наявними в ній матеріалами з врахуванням положень ч.2 ст.178, ч.1 ст.202 ГПК України, якими передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи; неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

29.01.2021 року ухвалою Господарського суду Одеської області провадження по справі №916/3471/20 в частині позовних вимог щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Камбіо-Стройсервіс» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГБ» суми основного боргу в розмірі 10 000,00 грн. закрито.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення /виклику/ учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

29.01.2021 року судом було постановлено рішення в нарадчій кімнаті у відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, без його проголошення.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

25.03.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЮГБ» (далі - постачальник) і ТОВ «Камбіо - стройсервіс» (далі - покупець) укладено договір поставки № 23/2019.

Згідно з п. 1.1. договору постачальник зобов`язується в порядку і терміни, встановлені цтм договором, передати у власність покупцеві товари, в певній кількості, відповідної якості, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його на умовах, визначених в цьому договорі.

Пунктом 1.2. договору сторони передбачили, що кількість і асортимент товару, що поставляється, визначається покупцем на підставі переліку товарів, що пропонуються постачальником для продажу, та вказуються в рахунках-фактурах та видаткових накладних, складених постачальником на підставі замовлення покупця, які є невід`ємною частиною дійсного договору. Видаткові накладні оформляються на кожну партію товару, що поставляється.

За умовами п. 2.1. договору ціни на товар, що поставляється за даним договором, є договірними і вказуються в видаткових на кожну партію товару.

Сума договору складається з суми вартості видаткових накладних, оформлених постачальником, на видачу товарів покупцю протягом дії цього договору. Покупець проводить оплату товару на умовах 10% предоплати шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника згідно виставленого рахунку-фактури. Датою (моментом) оплати вважається дата зарахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника (п.п. 2.2, 2.3. договору № 23/2019 від 25.03.2019р.).

Пунктом 3.1. договору передбачено, що поставка кожної партії товару здійснюється на підставі замовлення покупця. Умови поставки у кожній специфікації на протязі 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з моменту 100% оплати.

Відповідно до п. 3.2. договору передача товару від постачальника покупцеві здійснюється за видатковою накладною.

За умовами п. 3.3. договору право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту фактичного отримання товару покупцем та оформлення відповідним чином видаткової накладної.

У випадку порушення договору, сторона несе відповідальність, визначену цим договором та чинним законодавством України. Порушення договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього договору (п.п. 5.1., 5.2. договору).

Пунктом 5.6. сторони узгодили, що оплата товару здійснюється на умовах передоплати, продавець має право притримати передачу товару в разі невиконання покупцем зобов`язань по оплаті. В цьому випаду продавець не нестиме жодних штрафних санкцій та не відшкодовуватиме покупцю жодних збитків, які останній міг зазнати в силу недотримання строків передачі товару.

Відповідно до п. 5.7. за несвоєчасну оплату за поставлений товар покупець сплачує пеню за кожний прострочений день у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу, що діяла в період, за який сплачується пеня, відповідно до Закону України N0543/96-BP від 22.11.1996р. «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», у випадку, якщо постачальник буде вимагати такої плати. Сплата пені не звільняє покупця від виконання договірних зобов`язань або усунення порушень.

За умовами п. 10.6. договору цей договір набуває чинності з дати його підписання обома сторонами і діє по 31.12.2019 року.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар, зокрема на заявлену суму заборгованості, за наступними видатковими накладними: №608 від 02.12.2019р. на суму 21800,45 грн., №638 від 02.12.2019р. на суму 6648,30 грн. та №639 від 11.12.2019 на суму 24767,20 грн., які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками підприємств.

Отримання товару ТОВ «Камбіо-стройсервіс» також підтверджено наявними в матеріалах справи товарно-транспортними накладними № Р608 від 02.12.2019р. та № Р639 від 11.02.2019р., які підписані та скріплені печаткою відповідача.

Факт наявності заборгованості підтверджується Актом звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2019р. по 04.08.2020р., який скріплений печаткою та підписаний головним бухгалтером ТОВ «Камбіо-стройсервіс», відповідно до якого станом на 04.08.2020р. заборгованість відповідача на користь ТОВ «ЮГБ» становить 50 718,55 грн.

З листа ТОВ «Камбіо-стройсервіс» №186 від 21.08.2020р., адресованого ТОВ «ЮГБ», також вбачається, що відповідач визнає існування заборгованості за договором поставки № 23/2019 від 23.03.2019р. в розмірі 50 718,55 грн. та намагається вживати заходів для якнайшвидшого погашення заборгованості. Додатково відповідачем до листа додано акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2019р. по 04.08.2020р. між ТОВ «Камбіо-стройсервіс» та ТОВ «ЮГБ».

Виходячи з вищенаведеного, суд доходить до висновку про належне виконання позивачем своїх зобов`язань перед відповідачем по договору згідно вищевказаних накладних, що повністю узгоджується з умовами укладеного сторонами договору.

На підставі п.5.7. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 3941,08 грн.

Із посиланням на положення ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував додатково до суми основного боргу за договором та просить суд стягнути з відповідачів 3% річних у розмірі 918,75 грн. та інфляційні втрати у розмірі 607,74 грн.

Крім того, позивач, посилаючись на ст. 22 ЦК України, просить стягнути збитки у вигляді упущеної вигоди у розмірі 50 718,55 грн.

Під час розгляду справи відповідачами доказів погашення заборгованості суду не надано.

4. Норми права та мотиви, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 173 ГК України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 ст. 174 ГК України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Застосування господарських санкцій до суб`єкта, який порушив зобов`язання, не звільняє цього суб`єкта від обов`язку виконати зобов`язання в натурі, крім випадків, коли інше передбачено законом або договором, або управнена сторона відмовилася від прийняття виконання зобов`язання. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 266 Господарського кодексу України передбачено, що предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Так, укладений між сторонами по справі договір поставки є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов`язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання його сторонами.

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного Кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом 1 ст.691 Цивільного Кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання.

За приписами ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ст. 548 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або iнше майно, якi боржник повинен передати кредиторовi у разi порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у вiдсотках вiд суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

За ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно положень ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Як передбачено ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Відповідно до ч. 5 ст. 653 ЦК України, якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Збитками визначаються втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Згідно зі ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно ч.3 ст. 225 ГК України при визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

5. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Так, укладений між сторонами по справі договір поставки є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов`язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання його сторонами.

Отримання відповідачем поставленого товару є підставою виникнення у відповідача зобов`язання оплатити поставлений товар відповідно до умов договору, а також чинного законодавства на підставі видаткових накладних.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору поставки №23/2019 від 25.03.2019р. позивач поставив відповідачу товар згідно видаткових накладних.

При цьому, поставлений позивачем товар було отримано уповноваженою особою відповідача, про що свідчать підписи на приймальних видаткових накладних.

Виходячи з вищенаведеного та враховуючи положення договору, суд доходить до висновку про належне виконання позивачем своїх зобов`язань перед відповідачем по договору згідно вищевказаних накладних, що повністю узгоджується з умовами укладеного сторонами договору.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідач повинен був здійснити оплату поставленого товару на суму 50 718,55 грн., що не заперечується і відповідачем.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем під час розгляду справи частково сплачено заборгованість перед позивачем за поставлений товар в розмірі 10000,00 грн., однак з порушенням встановленого договором строку.

Оцінюючи вимоги про стягнення з відповідача пені у сумі 3941,08 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1, ст. 2 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з п. 5.7. за несвоєчасну оплату за поставлений товар покупець сплачує пеню за кожний прострочений день у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу, що діяла в період, за який сплачується пеня, відповідно до Закону України N0543/96-BP від 22.11.1996р. «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», у випадку, якщо постачальник буде вимагати такої плати. Сплата пені не звільняє покупця від виконання договірних зобов`язань або усунення порушень.

Тобто пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Однак це є загальним правилом цивільного права.

Водночас період нарахування, згідно з приписами ч.6 ст. 232 ГК України, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Розрахунок пені, який здійснений позивачем, та згідно з яким, розмір нарахованої Відповідачу пені становить 3941,08 грн., перевірений господарським судом та встановлено помилковість у розрахунку останньої, тому судом самостійно здійснено відповідний розрахунок.

Здійснивши перерахунок пені за період прострочення сплати з 25.04.2020р. по 25.10.2020р. (враховуючи положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України) на суму заборгованості в розмірі 50718,55 грн., судом встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у сумі 3325,81 грн., у зв`язку із чим суд задовольняє позовні вимоги у цій частині частково.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 918,75 грн. та інфляційні втрати у розмірі 607,74 грн., за загальний період з 25.04.2020 по 01.12.2020р.

У постанові Великої Палата Верховного Суду від 18.03.2020 року по справі №902/417/18, вказано, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.

У зв`язку з тим, що бездіяльність відповідача у вигляді несплати коштів за фактично отриманий товар суперечить вищевказаним нормам права та договору, позивачем правомірно нараховані до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційні нарахування.

Перевіривши наведений позивачем у позовній заяві розрахунок спірних сум, суд встановив, що розрахунок суми 3% відсотків річних є вірним та таким, що відповідає вимогам законодавства.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідний висновок Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду викладено в постанові від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, при перевірці розрахунку інфляційних втрат в межах визначеного позивачем періоду, судом встановлено, що сума інфляційних втрат є вірною та такою, що підлягає судом задоволенню.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За встановлених обставин, відповідач неналежним чином виконав свої договірні зобов`язання, чим порушив умови укладеного із позивачем договору та вищевказані приписи чинного законодавства, тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 40718,55 грн. заборгованості за договором, 3325,81 грн. - пені, 918,75 грн. - 3% річних та 607,74 грн. - інфляційних втрат є обґрунтованими, проте підлягають частковому задоволенню з огляду на невірний розрахунок пені, здійснений позивачем без врахування положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача збитків у вигляді упущеної вигоди у розмірі 50718,55 грн., суду зазначає наступне.

За приписами статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені статтею 1166 Цивільного кодексу України. Зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Аналогічні приписи закріплені у ст.224 та ч.1 ст.225 ГК України, за якими учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Так, у разі упущеної вигоди мова йдеться не про реальні втрати особи, які вона зробила або зробить, а про ті доходи, які вона недоотримає внаслідок порушення її цивільного права. Незважаючи на те, що неодержаний прибуток це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді втраченої вигоди повинні бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами на підкріплення реальної можливості отримання відповідних доходів.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Виходячи з цього, позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою потерпілої сторони.

Крім того, законодавець встановлює, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягатиме відшкодуванню. Отже, підставою для відшкодування упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком неотримання позивачем доходу, на який він розраховував.

Вказана правова позиція взаємоузгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 25.06.2019 у справі № 910/422/18.

Дослідивши надані позивачем докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що останній не надав суду жодних доказів, які б свідчили про наявність втрат майнового характеру, що настали у зв`язку з порушенням відповідачем умов договору поставки № 23/2019 від 25.03.2019р., вчинення будь-яких інших конклюдентних дій позивача (наприклад, початок виконання договору) контрагентів (розірвання договору та невиконання грошових зобов`язань), що призвели до реальних фінансових збитків, позивачем не доведено складу цивільного правопорушення як необхідної умови для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, завданих невиконанням відповідачем договору, оскільки позивачем не доведено об`єктивну та суб`єктивну сторони спричинених відповідачем збитків, факт понесення збитків, причинно-наслідковий зв`язок між діями та понесеними позивачем збитками у розмірі 50718,55 грн.

У зв`язку з цим, у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГБ» у вказаній частині суд відмовляє.

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Таким чином, оцінюючи наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГБ» частково обґрунтовані, відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства, та підлягають частковому задоволенню.

Згідно Закону України «Про судовий збір» та відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ст.129 ГПК України судові витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 988,50 грн. покладаються на відповідача у справі пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 13, 76, 86, 129, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Камбіо-Стройсервіс» (вул. Канатна, № 85, м. Одеса, 65012, поштова адреса: вул. М.Малиновського, № 1/1, м. Одеса, 65003, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГБ» (вул. Центральна, № 56, м. Южне, Одеська обл., 65481, ) суму заборгованості в розмірі 40 718 (сорок тисяч сімсот вісімнадцять) грн. 55 коп., суму пені в розмірі 3325 (три тисячі триста двадцять п`ять) грн. 81 коп., суму 3% річних в розмірі 918 (дев`ятсот вісімнадцять) грн. 75 коп., суму інфляційних втрат в розмірі 607 (шістсот сім) грн. 74 коп. та судові витрати зі сплати судового збору у сумі 988 (дев`ятсот вісімдесят вісім) грн. 50 коп.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст.241 ГПК України.

Накази видати в порядку ст.327 ГПК України.

Повний текст рішення складено 29 січня 2021 р.

Суддя О.В. Цісельський