ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2021 р. Справа№ 910/793/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Тарасенко К.В.

Тищенко О.В.

секретар судового засідання Макуха О.А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Домобудівний комбінат № 4»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 15.07.2020 (повний текст рішення складено 27.07.2020)

у справі № 910/793/20 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства

«Домобудівний комбінат № 4»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сітібудсервіс»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державне підприємство «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця»

про визнання правочину недійсним

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «Домобудівний комбінат № 4» (далі - ПрАТ «ДБК-4», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сітібудсервіс» (далі - ТОВ «Сітібудсервіс», відповідач) про визнання правочину недійсним. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що укладена між сторонами Додаткова угода від 07.12.2017 до Договору від 19.11.2014 суперечить приписам чинного законодавства України, а також містить положення, які суперечать одне одному. Оскільки від відповідача не надходило пропозицій з приводу внесення змін до згаданої Додаткової угоди, хоча позивач повідомляв останнього про наявні її недоліки, ця Додаткова угода, на переконання позивача, з огляду на положення ст..ст. 215, 216 ЦК України, має бути визнана недійсною в судовому порядку.

Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому стверджував, що за умовами укладеного між сторонами Договору від 19.11.2014 відповідач отримав право на набуття права власності на нерухоме майно, а не право власності, як зазначає позивач в позовній заяві, відтак відповідач вважав помилковими посилання позивача на те, що побудований будинок є спільною частковою власністю сторін. За твердженнями відповідача, дії позивача, який ще у 2014 році уклав з відповідачем Договір, Додаткові угоди до нього від 12.07.2016 та від 07.12.2017 та стверджує про неукладення Договору з підстав відсутності погоджених сторонами його істотних умов, суперечать попередній поведінці позивача та є недобросовісними. Крім цього, відповідач заперечував проти доводів позивача про ухилення відповідача від внесення змін до Додаткової угоди від 07.12.2017, оскільки позивач в односторонньому порядку ухилився від виконання її умов. У відзиві на позовну заяву відповідач також просив суд залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державне підприємство «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця».

У наданій суду першої інстанції відповіді на відзив позивач вказував, що умови Додаткової угоди від 07.12.2017 не передбачали відчуження майнових прав на квартири. При цьому, позивач вважав безпідставними посилання відповідача на укладення Додаткової угоди від 12.07.2016 до Договору як на підставу заперечень проти позову, оскільки цю угоду було укладено до завершення будівництва, тоді як оспорювана Додаткова угода від 07.12.2017 була укладена після завершення будівництва. За твердженнями позивача, сторони мали передбачити в Додатковій угоді від 07.12.2017 конкретний перелік квартир, які передаються відповідачу, чого зроблено не було, отже вищезгадана Додаткова угода не відповідає приписам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.2020 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державне підприємство «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця».

В наданих місцевому господарському суду поясненнях на позовну заяву третя особа заперечувала проти задоволеного позову, вказуючи на те, що в результаті невиконання позивачем зобов`язань за Додатковою угодою від 07.12.2017 відповідач не передав третій особі 3 046,05 кв.м. житла. З огляду на виконання позивачем умов Договору, третя особа стверджує про відсутність правових підстав для визнання Додаткової угоди від 07.12.2017 недійсною.

За змістом відповіді на пояснення третьої особи позивач вказував, що викладені у поясненні третьої особи доводи не свідчать про відсутність підстав для визнання Додаткової угоди від 07.12.2017 недійсною.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 у справі № 910/793/20 в позові відмовлено. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 102,00 грн. покладено на позивача.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ПрАТ «ДБК-4» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, визнавши недійсною Додаткову угоду від 07.12.2017 до Договору та стягнути з відповідача на користь позивача загальну суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, звертаючись з даним позовом до суду, позивач, зокрема, захищав свої майнові інтереси, порушені оспорюваною Додатковою угодою, оскільки всупереч п. 2 цієї угоди між сторонами відсутній договір/меморандум, який би враховував площу 3 046,05 кв.м. (предмет Додаткової угоди) у їх взаєморозрахунках, відповідно це виключає можливість проведення таких розрахунків та призводить до майнових втрат позивача (у разі виконання ним оспорюваної Додаткової угоди, на чому наполягає відповідач). Крім цього, апелянт зазначав про відсутність підстав для застосування останнього речення ч. 8 ст. 181 ГК України, відповідно до якого у разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються положеннями Цивільного кодексу, вказуючи на те, що позивач посилався на неукладеність лише самої Додаткової угоди від 07.12.2017 (в зв`язку з відсутністю в ній істотних умов), адже вона сторонами не виконувалася (протилежного місцевим судом не встановлено), а не Договору в цілому, виконання якого він не заперечував та про неукладеність якого не заявляв. Також апелянт звертав увагу, що Додаткова угода від 07.12.2017 до Договору містить положення, які суперечать одне одному, та п. 2.1 Договору, що в свою чергу свідчить про відсутність між сторонами згоди з істотних умов Договору, зокрема, щодо визначення конкретного майна, яке має передаватися відповідачу, й її зміст не відповідає іншим нормам чинного законодавства. За думку апелянта, квадратний метр, не є майном в розумінні ЦК України, а є лише одиницею площі, а тому щодо нього не можуть виникати зобов`язання з передачі. При цьому, квартири, право власності на які не зареєстровано, також не є майном в розумінні ЦК України, оскільки щодо них не можуть виникати цивільні права та обов`язки. Тобто, зобов`язання з передачі квартир не могли виникнути, оскільки для цього потрібно було спочатку провести державну реєстрацію права власності на них за ПрАТ «ДБК-4», а цього зроблено не було. Самі квартири, належні до передачі відповідачу (або майнові права на них - у разі досягнення між сторонами домовленості про передачу ТОВ «Сітібудсервіс» саме майнових прав на квартири, якої немає та не могло бути, оскільки об`єкт будівництва на момент підписання оспорюваної Додаткової угоди було повністю введено в експлуатацію) потрібно було конкретизувати з поміж інших, які є в житлових будинках (з зазначенням їх кількості, номерів та адрес житлових будинків, поверхів, номерів квартир, їх характеристик - кількості кімнат, площі тощо), як, зокрема, було зроблено сторонами в протоколі розподілу площі в об`єктах будівництва, актах розподілу площі в об`єкті за Договором від 23.01.2017, від 11.08.2017, від 20.03.2018, за наслідками укладання Додаткової угоди від 12.07.2016 до Договору, чого у випадку з Додатковою угодою від 07.12.2017 до Договору не було (хоча відповідна інформація, після проведеної технічної інвентаризації, станом на час укладання Додаткової угоди щодо побудованого та введеного в експлуатацію об`єкту будівництва була в наявності). З огляду на наведене, апелянт вважав, що Додаткова угода від 07.12.2017 до Договору суперечить ч. 1 ст. 509, ч. 1 ст. 190, ст. 179, ст. 184, ч. 1 ст. 382 ЦК України, оскільки в ній відсутнє конкретне майно (в розумінні ЦК України), яке позивач зобов`язаний передати відповідачу. Крім цього, апелянт стверджував, що оспорювана Додаткова угода суперечить приписам ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України щодо наявності в ній згоди сторін з усіх істотних умов. При цьому, апелянт вважав безпідставними посилання відповідача як на підставу заперечень проти позову на укладення Додаткової угоди від 12.07.2016 до Договору, оскільки цю угоду було укладено до завершення будівництва, тоді як оспорювана Додаткова угода від 07.12.2017 була укладена після завершення будівництва. Апелянт також просив врахувати, що Додаткова угода від 07.12.2017 до Договору вносить зміни до п. 3.3 Розділу 3 «Ціна Договору, порядок розрахунків і фінансування будівництва», однак вона не спрямована на реальне настання правових наслідків. Не погоджуючись з висновками суду першої інстанції апелянт звертав увагу, що оспорювана Додаткова угода суперечить ч. 3 ст. 367 ЦК України, відповідно до якої, договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. В даному випадку всупереч встановленим вимогам закону, Додаткова угода нотаріально не посвідчена, що підтверджується її змістом, а це також є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення позову.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов Договору, на підставі якого у ТОВ «Сітібудсервіс» виникло зобов`язання створити умови для будівництва на земельній ділянці, а у ПрАТ «ДБК-4» - передати відповідну кількість квадратних метрів. Разом з цим, відповідач стверджував, що позивач на виконання умов Договору вчиняв дії, які підтверджується протоколом розподілу площі житла в об`єктах будівництва та актами розподілу площ в об`єкті від 23.11.2017, 11.08.2017 та 20.03.2018, а оспорювана позивачем Додаткова угода була спрямована на внесення змін до основного Договору (істотні умови якого були досягнуті сторонами) в частині уточнення та порядку розрахунків, з чим погодився позивач, поставивши під оспорюваною ним Додатковою угодою підпис та відтиск печатки. Зі змісту оспорюваної Додаткової угоди не вбачається, що сторонами було погоджено перехід права власності на вказані в Додатковій угоді житлові площі збудованих квартир від позивача до відповідача, адже за умовами Додаткової угоди від 07.12.2017 сторонами було погоджено передачу майнових прав на нерухоме майно, а не право власності на вказані в оспорюваній Додатковій угоді житлові площі збудованих квартир. Разом з цим, зазначив, що твердження позивача (апелянта) щодо переходу права власності на нерухоме майно від позивача до відповідача за умовами оспорюваної Додаткової угоди також спростовуються змістом укладеного сторонами Договору від 19.11.2014, предметом якого є правове регулювання участі сторін щодо організації будівництва об`єктів нерухомого майна (об`єкт будівництва) на земельній ділянці, його подальшого введення в експлуатацію, з метою отримання кожною із сторін своєї частини в збудованому об`єкті будівництва та/або коштів в порядку та на умовах, визначених Договором. Оскільки умови укладеної сторонами Додаткової угоди від 07.12.2017 не суперечать положенням ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», твердження позивача, що «для можливості укладення сторонами правочину з передачі квартир відповідачу, спочатку мало бути зареєстровано право власності на такі квартири за позивачем» відповідач вважав безпідставними та звертав увагу на те, що умовами Договору (з урахуванням Додаткових угод) сторони передбачили механізм передачі майнових прав на квартири шляхом підписання протоколів розподілу площ (номер квартири, квадратура, поверх, конфігурація, кількість кімнат) та згодом підписання Акту розподілу площ. Крім цього, сторони визначили (п. 3 Додаткової угоди від 12.07.2016), що якщо відсотковий розмір частки сторони в об`єкті будівництва не співпадатиме з площею цілих приміщень, для розподілу частин об`єкта будівництва між сторонами застосовуються округлення згідно з чинними правилами бухгалтерського обліку до десятих метра. При цьому, відповідач акцентував увагу, що будь-яких домовленостей з приводу того, що майнові права на квартири є спільною частковою власністю сторін немає, а висновки позивача про те, що побудований будинок є спільною частковою власністю сторін є невірним, оскільки багатоквартирний будинок не є окремим об`єктом права власності, й відповідно до умов Договору сторони отримують свою окрему частку в об`єкті шляхом передачі конкретно визначених квартир, які є самостійним об`єктом права власності. Оскільки сторонами було узгоджено умови Договору та Додаткових угод до нього, Договір виконувався обома сторонами, що підтверджується матеріалами справи та свідчить про волевиявлення сторін на його укладення, відповідач вважав, що позовна вимога про визнання недійсною Додаткової угоди від 07.12.2017 свідчить про те, що позивач діяв всупереч своїй попередній поведінці.

В наданому апеляційному суду відзиві на апеляційну скаргу, третя особа також вказувала на безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просила не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначила, що апелянт вийшов за межі підстав позову; матеріали судової справи не містять доказів на підтвердження вчинення спірного правочину без наміру створення правових наслідків, до апеляційної скарги такі докази не надані в передбачений законом строк, позивачем не подана до суду письмова заява про зміну підстав позову. За твердженнями третьої особи, всупереч вимогам п.5 ч. 3 ст. 162 ГПК України, апелянтом в позовній заяві не наведено обставин, якими позивач обґрунтовував належність у ТОВ «Сітібудсервіс» та ПрАТ «ДБК-4» майна на праві спільної часткової власності та не зазначено доказів на підтвердження цих обставин, відтак, доводи апелянта про те, що спірна угода є угодою про поділ нерухомого майна, яке є в спільній частковій власності, на переконання третьої особи, є його припущеннями.

В наданих апеляційному суду відповідях на відзиви відповідача та третьої особи позивач (апелянт) заперечив наведені ними обставини в обґрунтування своєї правової позиції.

Крім цього, під час розгляду справи апеляційним судом, до Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання позивача (апелянта) про приєднання до матеріалів справи додаткового доказу, а саме, заяви від 10.12.2020 про зміну предмета позову у справі № 910/14975/20, в якій ТОВ «Сітібудсервіс» просило зобов`язати ПрАТ «ДБК-4» передати йому по спірній Додатковій угоді квартири загальною площею 2 046,05 кв.м. без конкретизації квартир та об`єкта будівництва, в якому вони знаходяться, що свідчить про недосягнення сторонами за текстом Додаткової угоди від 07.12.2017 згоди щодо усіх істотних умов, адже ТОВ «Сітібудсервіс» само не знало, що було предметом домовленостей (які квартира та в якому об`єкті будівництва). Апелянт вказував, що подання даного доказу до суду першої інстанції було неможливим з незалежних від нього причин, адже вказана заява була оформлена ТОВ «Сітібудсервіс» після прийняття оскаржуваного рішення, а саме 10.12.2020.

Розглянувши вищезгадане клопотання, апеляційний суд вважає, що в силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства згідно ст.ст. 13, 14 ГПК України та ст. 74 цього Кодексу, збирання доказів у справі не є обов`язком суду. Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування у господарському процесі покладений виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Положеннями ст. 80 цього Кодексу чітко врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи, зокрема, відповідно до ч. 2 цієї норми позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

За змістом ч. 4 згаданої статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч. 5 цієї ж статті у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Отже, за змістом наведених норм всі докази, які підтверджують заявлені вимоги мають бути подані позивачем одночасно з такою заявою, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем суду та належним чином обґрунтована.

За приписами ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази щодо фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи довів неможливість їх подання місцевому суду з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, системний аналіз положень ст.ст. 80, 269 ГПК України свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує вимоги позовної заяви повинні існувати на момент звернення до суду з відповідною заявою, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з заявою.

Відсутність доказів як на момент подання позову, а тим більше на момент ухвалення судом оскаржуваного рішення, взагалі виключає можливість прийняття апеляційним судом додаткових доказів в порядку ст.269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність в діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 910/10002/19.

Таким чином, оскільки вищезгадані докази, подані позивачем (апелянтом) апеляційному суду, не були подані ним місцевому суду і суд першої інстанції не давав їм оцінки, більше того, як вірно вказано апелянтом (заявником), зазначені докази не існували як на момент розгляду справи судом першої інстанції, так і на момент ухвалення оскаржуваного рішення (15.07.2020), адже заява ТОВ «Сітібудсервіс» про зміну предмета позову у справі № 910/14975/20 оформлена лише 10.12.2020, апеляційний суд не приймає їх як докази у справі.

В судове засідання апеляційної інстанції 21.01.2021 з`явились представники позивача та відповідача, представник третьої особи не з`явився не зважаючи на його належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить підпис уповноваженого представника третьої особи у розписці про оголошення перерви на дане судове засідання.

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 21.01.2021 представник третьої особи, явка якої в судове засідання обов`язковою не визнавалась, не з`явився не зважаючи на належне повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, а в попередньому судовому засіданні надавав свої пояснення з приводу апеляційної скарги позивача, за відсутності клопотань про відкладення розгляду справи, а також наявні в матеріалах справи докази, які є достатніми для вирішення спору у даній справі, апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача в даному судовому засіданні надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Представник відповідача також надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 19.11.2014 між ТОВ «Сітібудсервіс» (відповідач, сторона-1 за Договором) та ПрАТ «ДБК-4» (позивач, сторона-2 за Договором) було укладено Договір (далі - Договір), за умовами п. 2.1 якого предметом є правове регулювання участі сторін щодо організації будівництва об`єктів нерухомого майна (об`єкта будівництва) на земельній ділянці площею 7,3 га за адресою: м. Київ, Подільський район, відділення центральне, масив № 3, кадастровий номер якої :85:227:0300, його подальшого введення в експлуатацію, з метою отримання кожною із сторін своєї частини в збудованому об`єкті будівництва та/або коштів в порядку та на умовах, визначених Договором.

Відповідно до п. 2.2 Договору право забудови земельної ділянки, яке належить стороні-1, на підставі укладеного з ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» (третя особа, землекористувач) Договору № 0503-ІД/13 від 05.03.2013 передано нею стороні-2, а стороною-2 прийнято від сторони-1 функції забудовника щодо всіх дій, необхідних для проектування, будівництва та введення в експлуатацію об`єкта будівництва, в момент підписання цього Договору.

Після укладення цього Договору та передачі функцій забудовника стороні-2, нею отримується у власність майнові права на 100% (сто відсотків) загальної площі об`єкта будівництва (п. 3.4 Договору).

За твердженнями позивача, об`єкт будівництва побудовано та прийнято в експлуатацію, що підтверджується сертифікатами Державної архітектурно-будівельної інспекції України відповідності закінченого будівництвом об`єкта (черги, окремого пускового комплексу) від 30.12.2016, від 06.04.2017, від 24.11.2017.

Відповідно до розпорядження Подільської районної в місті Києві державної адміністрації № 123 від 24.02.2017, № 495 від 21.07.2017, № 907 від 18.12.2017 побудованим житловим будинкам присвоєно поштові адреси: м. Київ, вул. Сергія Данченка, 1, 3, 5 (з відповідними корпусами).

12.07.2016 між сторонами було укладено Додаткову угоду до Договору, за умовами якої сторони дійшли згоди внести зміни до Договору та викласти п.п. 3.3 та 3.4 Розділу 3 Договору в наступній редакції:

« 3.3 Для виконання стороною-1 своїх зобов`язань за Договором № 0503- ІД/13 від 05.03.2013 перед ДП «НДВА «Пуща-Водиця», який є землекористувачем земельної ділянки, площею 7,3 га (сім цілих три десятих гектара), що розташована за адресою: м. Київ, Подільський район, відділення центральне, масив № 3, за кадастровим номером :85:227:0300 та враховуючи передачу функцій замовника будівництва стороні-2 для будівництва на цій земельній ділянці об`єктів, загальною площею 251 112 кв.м., в яких площа житла складає 173 153,54 кв.м. на підставі п. 2.2. Договору від 19.11.2014, сторона-2 передає стороні - 1 5611,63 кв.м. (п`ять тисяч шістсот одинадцять цілих шістдесят три сотих метрів квадратних), а сторона-1, в свою чергу, зобов`язана передати ДП «НДВА «Пуща-Водиця» площу житла в обсязі не менше ніж 5 611,63 кв.м. (п`ять тисяч шістсот одинадцять цілих шістдесят три сотих метрів квадратних). Передача стороною-2 площ житла стороні-1 виконується по кожному об`єкту будівництва окремо на підставі Актів готовності об`єктів до експлуатації.

3.4 Сторони погодили, що після укладення цього Договору та передачі функцій забудовника стороні-2, ця сторона отримує у свою власність майнові права на решту загальної площі об`єкта будівництва».

За твердженнями позивача, за умовами Додаткової угоди від 12.07.2016 до Договору відповідач отримав свою частину житла в об`єкті будівництва загальною площею - 5 620,70 кв.м., що підтверджується наявними в матеріалах справи Актами розподілу площ в об`єкті за Договором від 23.01.2017 (1 862,9 кв.м.), від 11.08.2017 (1 884,5 кв.м.), від 20.03.2018 (1 873,30 кв.м.), передача цих площ житла від позивача до відповідача, а також наступна їх передача третій особі підтверджується наявними в матеріалах справи листами відповідача від 14.03.2017, від 16.08.2017 та від 21.03.2018, а також листами третьої особи.

Матеріалами справи встановлено, що 07.12.2017 сторони уклали Додаткову угоду до Договору, за умовами якої сторони дійшли згоди внести зміни до Договору та викласти п. 3.3 Розділу 3 Договору в наступній редакції:

« 3.3 За виконання стороною-1 своїх зобов`язань за Договором, із збудованого житла площею 173 153,54 кв.м., сторона-2 зобов`язується передати на користь сторони-1 квартири загальною площею 8 657,68 кв.м. (вісім тисяч шістсот п`ятдесят сім цілих шістдесят вісім сотих квадратних метрів).

Сторони погодились та розуміють, що із вказаної вище площі 8 657,68 кв.м, станом на 07.12.17 стороною-2 розподілено на користь сторони-1 5611,63 кв.м. (п`ять тисяч шістсот одинадцять цілих шістдесят три сотих квадратних метрів). Решту площі - розміром 3 046,05 кв.м. сторона-2 зобов`язується найближчим часом передати на користь сторони-1 наступним чином:

- 1 000,00 кв.м. (одну тисячу квадратних метрів) сторона-2 передає стороні-1 із збудованого житла, з об`єктів, які будуються на даний час і буде передано після підписання цього договору;

- решту площі розміром 2 046,05 кв.м. (дві тисячі сорок шість цілих п`ять сотих квадратних метрів) сторона-2 передає стороні-1 із перших нових проектів будівництва, які будуть реалізовуватись за участю сторони-2.

В свою чергу, на виконання стороною-1 своїх зобов`язань за Договором перед ДП «НДВА «Пуща-Водиця» - користувачем земельної ділянки площею 7,3 га , сторона-1 зобов`язана передати на користь ДП «НДВА «Пуща-Водиця» 8 657,68 кв.м. (вісім тисяч шістсот п`ятдесят сім цілих шістдесят вісім сотих квадратних метрів).

Площа 3 046,05 кв.м. повинна бути врахована при майбутніх розрахунках з ТОВ «Сітібудсервіс» згідно з відповідним договором та меморандумом».

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначав, що всупереч досягнутим домовленостям з розподілу житлових площ у об`єкті будівництва, які повністю виконані позивачем, 07.12.2017 сторонами було укладено Додаткову угоду до Договору щодо передачі позивачем на користь відповідача додаткової площі квартир в розмірі 3 046,05 кв.м. При цьому,на думку позивача, станом на дату укладення оспорюваної Додаткової угоди всі житлові будинки в об`єкті будівництва були побудовані, перед прийняттям в експлуатацію проведено їх технічну інвентаризацію (в тому числі квартир у будинках) та прийнято в експлуатацію, що підтверджуються Актами готовності об`єкта до експлуатації від 14.12.2016, від 29.03.2017, від 16.11.2017, довідками КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» щодо показників на житловий, громадський чи виробничий будинок, господарські будівлі, захисні споруди, технічними паспортами на окремі квартири в житлових будинках.

За твердженнями позивача, за приписами чинного законодавства України та відповідно до п. 5.4.3 Договору, для можливого укладення сторонами правочину з передачі квартир відповідачу, спочатку мало бути зареєстровано право власності на ці квартири за позивачем, оскільки станом на 07.12.2017 за позивачем право власності на вказані житлові площі зареєстровано не було, що підтверджується Довідкою позивача №23-779 від 30.08.2019 та Інформаційною довідкою з реєстру речових прав на нерухоме майно №178147737 від 20.08.2019, Додаткова угода від 07.12.2017 до Договору не відповідає положенням Цивільного кодексу України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Крім цього, на переконання позивача, Додаткова угода до Договору від 07.12.2017 містить положення, які суперечать одне одному, а також п. 2.1 Договору, що в свою чергу свідчить про відсутність між сторонами згоди з усіх істотних умов Договору, зокрема, щодо визначення конкретного майна, яке має передаватися відповідачу, а її зміст не відповідає іншим нормам Цивільного та Господарського кодексів України.

Листом № 23-6887 від 19.07.2019 позивач повідомив відповідача, що умови Додаткової угоди до Договору від 07.12.2017 не відповідають положенням законодавства України, суперечать одне одному, що свідчить про неврегульованість сторонами умов щодо конкретного майна, яке має передаватись відповідачу, внаслідок чого ця Додаткова угода не може бути виконана.

Відтак, оскільки укладена сторонами Додаткова угода до Договору від 07.12.2017, на думку позивача, суперечить чинному законодавства України, позивач звернувся до суду з даним позовом та просив суд визнати ії недійсною з моменту укладення.

Положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст. 15 ЦК України). Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цією ж статтею визначено й орієнтовний перелік способів захисту, зокрема, визнання правочину недійсним. Аналогічне положення наявне й в ч. 2 ст. 20 ГК України.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлено ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину (ч.ч.1-5 ст. 203 ЦК України) не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Водночас, тлумачення ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним, необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Така правова позиція є сталою в судовій практиці і наведена, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16, від 19.11.2019 у справі № 918/204/18, від 07.04.2020 у справі № 904/3657/18, постановах Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 910/22198/17, від 05.05.2020 у справі № 911/1634/19.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Правочином на підставі ч.1 ст. 202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Сторони на підставі ст. 627 ЦК України є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору (ст. 628 ЦК України) становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб`єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, передбаченому актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

За приписами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, які визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Аналогічні положення містяться в статті 180 ГК України.

Правові наслідки щодо недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору визначені ч. 8 ст. 181 ГК України, відповідно до якої у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції правомірно відхилив як безпідставні посилання позивача на недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов оспорюваної Додаткової угоди.

При цьому, згадана вище Додаткова угода була спрямована на внесення змін до основного Договору (істотні умови якого узгоджені сторонами) в частині уточнення та порядку розрахунків, з чим погодився позивач, поставивши під оспорюваною ним Додатковою угодою підпис та відтиск своєї печатки.

Оскільки за змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину, суд першої інстанції законно відхилив посилання обох сторін як на підставу своїх вимог та, відповідно, заперечень щодо виконання ними умов оспорюваної Додаткової угоди, в тому числі щодо направлення відповідачем позивачу вимоги в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України з передачі площі із збудованого житла після 07.12.2017, оскільки вказані обставини не стосуються предмета доказування у цій справі.

З приводу доводів позивача (апелянта) про те, що умови Додаткової угоди до Договору від 07.12.2017 суперечать ч. 1 ст. 182, ч. 2 ст. 331, ч. 4 ст. 334 ЦК України, ч. 4 ст. 3, п. 1 ч. 1 ст. 4, ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За змістом ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і надалі у редакції станом на дату укладення оспорюваної Додаткової угоди) будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягає право власності.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених ст. 31 цього Закону.

При цьому, за змістом оспорюваної Додаткової угоди не вбачається, що сторонами було погоджено перехід права власності на вказані в Додатковій угоді житлові площі збудованих квартир від позивача до відповідача.

Право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів (ст 328 ЦК України). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Разом з тим, за умовами Додаткової угоди від 07.12.2017 сторонами, як вірно вказує відповідач у своїх заявах по суті справи, було погоджено передачу майнових прав на нерухоме майно, а не право власності на вказані в оспорюваній Додатковій угоді житлові площі збудованих квартир.

Доводи позивача (апелянта) щодо переходу права власності на нерухоме майно від позивача до відповідача за умовами оспорюваної Додаткової угоди також спростовуються змістом укладеного сторонами Договору від 19.11.2014, предметом якого є правове регулювання участі сторін щодо організації будівництва об`єктів нерухомого майна (об`єкт будівництва) на земельній ділянці, його подальшого введення в експлуатацію, з метою отримання кожною із сторін своєї частини в збудованому об`єкті будівництва та/або коштів в порядку та на умовах, визначених у Договорі.

За припсиами ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.

Оскільки позивачем у встановленому процесуальним законом порядку не доведено, що умови укладеної сторонами Додаткової угоди від 07.12.2017 суперечать вищевказаним положенням Цивільного кодексу України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», доводи позивача (апелянта) щодо неможливості (незаконності) вчинення ним дій з передачі житлових площ у об`єкті будівництва без першочергової реєстрації права власності за позивачем на вказані квартири відхиляються судом як безпідставні.

При цьому, місцевий суд правомірно зазначив про відсутність підстав для застосовування до спірних правовідносин висновків Верховного Суду у постановах від 22.05.2018 та від 06.08.2019 у справі № 826/14183/16, оскільки предмети доказування у цій справі та справі, яка розглядається, є різними, позивачем при розгляді цієї справи не спростовано доводів відповідача про те, що проведення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на підставі договорів купівлі-продажу майнових прав на такі об`єкти після введення в експлуатацію багатоквартирного будинку не суперечать законодавству України.

З приводу форми правочину, а саме відсутності нотаріального посвідчення Додаткової угоди від 07.12.2017, слід зазначити, що згідно ч. 3 ст. 367 ЦК України договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як вище згадувалось, за умовами п. 2.1 Договору його предметом є правове регулювання участі сторін щодо організації будівництва об`єктів нерухомого майна (об`єктів будівництва) на земельній ділянці площею 7,3 га за адресою: м. Київ, Подільський район, відділення центральне, масив № 3, кадастровий номер якої :85:227:0300, його подальшого введення в експлуатацію, з метою отримання кожною із сторін своєї частини в збудованому об`єкті будівництва та/або коштів в порядку та на умовах, визначених у Договорі.

Умовами Договору (з урахуванням Додаткових угод) сторони передбачили механізм передачі майнових прав на квартири шляхом підписання протоколів розподілу площ (номер квартири, квадратура, поверх, конфігурація, кількість кімнат) та згодом підписання Акту розподілу площ.

Крім цього, сторони визначили (п. 3 Додаткової угоди від 12.07.2016), що якщо відсотковий розмір частки сторони в об`єкті будівництва не співпадатиме з площею цілих приміщень, для розподілу частин об`єкта будівництва між сторонами застосовуються округлення згідно з чинними правилами бухгалтерського обліку до десятих метра.

Проте будь-яких домовленостей, що майнові права на квартири є спільною частковою власністю, між сторонами не було.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна.

Положеннями ст. 876 ЦК України визначено, що власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, яке є їхньою спільною частковою власністю.

Оскільки за змістом Додаткової угоди від 07.12.2017 сторонами обумовлено порядок і механізм передачі певних площ квартир позивачем відповідачу, водночас е передбачено, що майнові права на вказані площі квартир є спільною частковою власністю сторін, адже багатоквартирний будинок не є окремим об`єктом права власності, а сторони отримують свою окрему частку в об`єкті шляхом передачі конкретно визначених квартир, які є самостійним об`єктом права власності, доводи позивача (апелянта) з приводу недотримання сторонами нотаріальної форми правочину не заслуговують на увагу як безпідставні та необгрунтовані.

З приводу тверджень позивача (апелянта) про те, що Додаткова угода до Договору від 07.12.2017 містить положення, які суперечать одне одному, а також п. 2.1 Договору, що в свою чергу свідчить про відсутність між сторонами згоди з істотних умов Договору, зокрема, щодо визначення конкретного майна, яке має передаватися відповідачу, слід зазначити, що підприємництво згідно ст. 42 ГК України - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, яка здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГК України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Як вище загадувалось, за змістом ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, будь-які тлумачення сторони правочину його умов, виходячи з наведених вище положень законодавства щодо здійснення підприємницької діяльності на власний ризик та свободи договору, не можуть бути підставою для визнання цього правочину недійсним.

Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

В схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, яка не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.

Оскільки матеріалами справи встановлено, що сторонами було узгоджено умови Договору та Додаткових угод, зокрема, визначено конкретне майна (майнові права), яке має передаватися відповідачу, Договір виконувався обома сторонами й це підтверджується матеріалами справи та свідчить про волевиявлення сторін на укладення цього Договору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги про визнання недійсною Додаткової угоди від 07.12.2017 свідчить, що позивач діяв всупереч своїй попередній поведінці.

Положеннями ст. 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом ч. 3 ст. 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства також визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита в статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Кожна сторона на підставі ч. 1 ст. 74 ГПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.

Таким чином, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

В зв`язку з цим, місцевий господарський суд дійшов обрунтованого висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами наявності обставин, які є підставами для визнання недійсною Додаткової угоди від 07.12.2017, а також факту порушення його прав та охоронюваних законом інтересів внаслідок укладення з відповідачем цієї Додаткової угоди, відтак правомірно відмовив в задоволенні позову.

Доводи апелянта з приводу неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення вимог процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, а також з приводу невідповідності висновків місцевого суду обставинам справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 та рішення у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010, п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оскільки в судовому засіданні 21.01.2021 було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови, а суддя Тарасенко К.В. з 25.01.2021 по 28.01.2021 перебувала у відпустці, повний текст постанови підлягає підписанню після виходу судді з відпустки.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Домобудівний комбінат № 4» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2020 у справі № 910/793/20 - без змін.

Матеріали справи № 910/793/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 29.01.2021

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді К.В. Тарасенко

О.В. Тищенко