ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2021 р. Справа№ 910/11218/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Дідиченко М.А.

при секретарі Рибчич А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явились;

від відповідача: Войніканіс-Мирський Я.С., ордерКС № 546858 від 25.11.2019р.

розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Отіс"

на рішення господарського суду міста Києва від 02.12.2019 р.

у справі № 910/11218/19 (суддя - Джарти В.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Альфабуд"

до приватного акціонерного товариства "Отіс"

про стягнення 65 124,16 грн.,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 товариство з обмеженою відповідальністю "Альфабуд" (далі - ТОВ "Альфабуд") звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до приватного акціонерного товариства "Отіс" (далі - ПрАТ "Отіс") про стягнення 65 124,16 грн., з яких: 48 974,40 грн. переплачена вартість недоукомплектованих одиниць, 11 067,22 грн. пені, 4 160,46 грн. інфляційних втрат та 922,08 грн. 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором D2N16130 від 08.12.2014 р. в частині поставки недоукомплектованого обладнання, у зв`язку з чим позивачем повторно оплачено непоставлені відповідачем запчастини у сумі 48 974,40 грн., які позивач просив стягнути з відповідача на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та застосувати до нього відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Рішенням господарського суду міста Києва від 02.12.2019 р. по справі № 910/11218/19 позов задоволено частково: стягнуто з ПрАТ "Отіс" на користь ТОВ "Альфабуд" 48 974,40 грн. збитків та 1 444,62 грн. судового збору за подання позову; відмовлено в задоволенні решти вимог.

Мотивуючи рішення, судом першої інстанції зазначено, що вартість недоукомплектованих запчастин, які були додатково придбані позивачем, за своєю правовою природою є збитками, які повинні бути відшкодуванні відповідачем. В решті вимог судом відмовлено, оскільки повернення відповідачем грошових коштів відбувається не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав (як відшкодування збитків).

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ПрАТ "Отіс" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення господарського суду міста Києва від 02.12.2019 р. у справі № 910/11218/19 в частині стягнення з ПрАТ "Отіс" на користь ТОВ "Альфабуд" 48 974,40 грн. збитків та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Наводячи підстави скасування оскаржуваного рішення, апелянт зазначав, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки наявним в матеріалах справи доказам, а також не досліджено та не застосовано наслідки спливу строку позовної давності до заявлених позивачем вимог. При цьому, позивач вказував на невідповідність позовної заяви вимогам процесуального законодавства, з огляду на не визначення позивачем способу захисту порушеного права, а також не зазначення інформації про поштові індекси місцезнаходження сторін, номерів засобів зв`язку сторін та офіційні електронні адреси сторін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 р., у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), Пономаренко Є.Ю., Дідиченко М.А., відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 26.01.2021 р.

05.01.2021 р. до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив із запереченнями на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні, що відбулось 26.01.2021 р., представник відповідача просив скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених вимог та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Позивач не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання (а.с. 200 том 1). За висновками суду неявка його представників не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши пояснення апелянта, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 08.12.2014 р. між ТОВ "Альфабуд" (замовник) та ПрАТ "Отіс" (виробник) був укладений договір D2N16130 на виготовлення ліфтового обладнання (далі - договір; а.с. 12-13 том 1), за умовами якого виробник зобов`язався виготовити ліфтове обладнання для житлового комплексу за адресою м. Івано-Франківськ, вул. Незалежності, поруч буд. 130, ліфт № 1 в/п 630 кг на 9 зупинок в кількості 1 одиниця (далі - обладнання), а замовник зобов`язався сплатити виробнику вартість обладнання та провести його прийомку.

За умовами пунктів 2.1, 2.2 договору вартість обладнання складає 264 720,00 грн. з ПДВ. Розрахунки за договором здійснюються замовником шляхом поетапної оплати: 70 % вартості договору протягом 5-ти днів після підписання договору, а 30 % вартості договору за два тижні до відвантаження обладнання.

Згідно пунктів 3.1, 3.2 договору виготовлення обладнання здійснюється у термін, який зазначено у специфікації (додатку № 1) після оплати договору замовником та повного погодження замовленої технічної документації, наданої згідно пункту 5.2 договору. При невиконанні умов оплати, виробник переносить термін виготовлення на час затримки оплати. Відвантаження обладнання здійснюється автомобільним транспортом замовника на умовах Інкотермс-2000 Франко-завод EXW з території заводу-виробника ПрАТ "Отіс", за адресою: м. Київ, вул. Чистяківська, 32.

Відповідно до пункту 4.1 договору якість та комплектність обладнання, яке постачається, повинні відповідати правилам будови і безпечної експлуатації ліфтів (ПББЕЛ), вимогам державного стандарту України 7309:2013, EN81:2003, ISО-4190, конструкторській документації та погодженим умовам договору.

Зі змісту пунктів 5.1.1, 5.2.3 вбачається, що виробник зобов`язаний виготовити все необхідне обладнання згідно зі специфікацією, зазначеною у додатку № 1 для житлового будинку. Підготувати та надати замовнику усю необхідну конструкторську документацію на обладнання, яка відповідає українським вимогам, одночасно з обладнанням, яке постачається. При цьому, на замовника покладається обов`язок прийняти і вивезти від виробника ліфтове обладнання відповідно до специфікації.

За виготовлення обладнання або його частини з необґрунтованим порушенням термінів постачання, виробник сплачує замовнику пеню в розмірі 0,1 % від вартості обладнання, виготовлення якого прострочено, за кожний день прострочки, але не більше 5 % від вартості договору (пункт 6.1 договору).

Пунктом 12.1 договору встановлено, що він набуває сили з моменту підписання та діє до повного виконання прийнятих на себе сторонами зобов`язань.

Додатком № 1 до договору сторони погодили технічну специфікацію обладнання та термін його постачання, а додатком № 2 - вимоги до умов зберігання, якості електроенергії та захисту ліфтового обладнання при виконанні будівельних робіт (а.с. 14-15 том 1).

На виконання умов договору замовником відповідно до платіжного доручення № 198 від 15.12.2014 р. (а.с. 17 том 1) сплачено виробнику 70 % вартості договору, що складає 185 304,00 грн.

В подальшому, за твердженнями позивача, платіжним дорученням № 33 від 09.02.2015 р. обладнання було оплачено у повному обсязі, а 24.02.2015 р. замовником було отримано обладнання.

Зі змісту акту приймання комплектності постачаємої продукції від 24.02.2015 р. (а.с. 16 том 1) наданої виробником замовнику вбачається, що обладнання за договором було неудокомплектовано наступними запчастинами: D2NB2152/PC-B плата печатна 1 шт.; FSCLCOROCAB4-U2 плата печатна 1 шт.; ZAA174XN3 кабель "НВ" 3 шт.; ZAA174XN4 кабель "НВ" 3 шт.; ZAA174XN6 кабель "НВ" 3 шт.; ZAA233LА2 магніти 24S 3 шт.; ZAA233МА2 магніти 14S 3 шт.

Вказаний акт підписаний представниками виробника - відповідальними особами за оформлення акту та допоставку обладнання, а також директором з виробництва.

Як зазначав позивач, ним на підставі договору на монтаж та наладку ліфтів від 06.02.2017 р. (а.с. 25 том 1), укладеного зі спеціалізованим ремонтно-будівельним приватним підприємством "Ліфткомплект" (підрядник), передано підрядній організації отримане від відповідача обладнання для монтажу. При цьому, під час приймання обладнання підрядником було виявлено відсутність частини комплектуючих запчастин, про що між позивачем, підрядником та генеральним підрядником - ТОВ "Техбуд-Сервіс" складено акт передачі обладнання в монтаж (а.с. 28 том 1) та акт некомплектності обладнання (ліфта № D2NB2152) від 29.01.2018 р. (а.с. 27 том 1).

Згідно вказаного акту некомплектності обладнання встановлено відсутність електронної коробки кабіни в зборі та комплектуючого обладнання зазначеного відповідачем у акті приймання комплектності постачаємої продукції від 24.02.2015 р. (а.с. 16 том 1).

Позивач зазначав, що ним замовлено у відповідача недоукомплектовані запчастини обладнання та на підставі виставлених рахунків № 6734 від 19.04.2018 р. (а.с. 30 том 1), № 8410 від 12.06.2018 р. (а.с. 32 том 1), здійснено оплату запчастин: 04.05.2018 р. на суму 39 062,40 грн. (а.с. 18 том 1) та 13.06.2018 р. на суму 9 912,00 грн. (а.с. 19 том 1). Загальна сума сплати за вищенаведені запчастини склала 48 974,4?0 грн.

Відповідно до видаткових накладних № 563 від 10.07.2018 р. (а.с. 29 том 1) та № 564 від 10.07.2018 р. (а.с. 31 том 1) запчастини були поставлені відповідачем позивачу, який згідно підписаного між ним, підрядником та генеральним підрядником - ТОВ "Техбуд-Сервіс" акту прийому-передачі недопоставлених одиниць ліфта № D2NB2152 від 19.07.2018 р. (а.с. 26 том 1), а саме: електронної коробки кабіни в зборі, плати, 9 шт. кабелів та 6 шт. магнітів, передав запчастини підряднику для монтажу.

Вказуючи, що вартість недоукомплектованих одиниць входить у загальну вартість обладнання, яка вже була сплачена замовником в повному обсязі до прийняття обладнання, і яка ним сплачена повторно, позивач звернувся до відповідача з листом № 33/10 від 05.10.2018 р. (а.с. 20 том 1) щодо повернення 48 974,4?0 грн. суми переплати.

Претензією № 08-04-19/03 від 08.04.2019 р. (а.с. 21-24 том 1) позивач вказував відповідачу про наявність правових підстав для повернення 48 974,40 грн. переплаченої вартості недоукомплектованих одиниць та прострочення виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим було нараховано інфляційні втрати, 3 % річних та пеня.

Предметом спору у даній справі є право позивача на повернення відповідачем безпідставно набутих грошових коштів (ст. 1212 ЦК України) та застосування до нього встановленої законом відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, а тому обов`язок покупця сплатити продавцеві повну ціну переданого товару складає зміст основних його зобов`язань відповідно до ст. 692 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 682 та статті 683 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, що відповідає умовам договору купівлі-продажу щодо комплектності. Якщо договором купівлі-продажу встановлений обов`язок продавця передати покупцеві певний набір товару у комплекті (комплект товару), зобов`язання є виконаним з моменту передання продавцем усього товару, включеного до комплекту. Продавець зобов`язаний передати весь товар, який входить до комплекту, одночасно, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

За приписами частини 1 статті 687 ЦК України перевірка додержання продавцем умов договору купівлі-продажу щодо кількості, асортименту, якості, комплектності, тари та (або) упаковки товару та інших умов здійснюється у випадках та в порядку, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Згідно положень ч. 1 ст. 688 ЦК України покупець зобов`язаний повідомити продавця про порушення умов договору купівлі-продажу щодо кількості, асортименту, якості, комплектності, тари та (або) упаковки товару у строк, встановлений договором або актами цивільного законодавства, а якщо такий строк не встановлений, - в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару.

Нормами ст. 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати (редакція 2000 року), термін EXW "франко-завод" означає, що продавець вважається таким, що виконав свої зобов`язання щодо поставки, в момент, коли він надав товар у розпорядження покупця на площах свого підприємства чи в іншому названому місці (наприклад, на заводі, фабриці, складі і т. ін.).

Таким чином, умовами договору (п.п. 3.2, 5.2.3) на покупця покладається обов`язок отримати на території заводу-виробника ПрАТ "Отіс" обладнання, перевірити його на відповідність вимогам договору (специфікації) та вивезти з території заводу власним автомобільним транспортом.

Матеріали справи не містять доказів передачі відповідачем позивачу обладнання (акту прийому-передачі, видаткової накладної, тощо), однак такі обставини сторонами не заперечуються.

Згідно частини 1 статті 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Позивач стверджував, що про отримане від відповідача некомплектне обладнання дізнався лише після його передачі підрядній організації для монтажу (29.01.2018 р.).

Колегія суддів з такими доводами погодись не може, оскільки на покупця покладено обов`язок з перевірки комплектності обладнання під час його приймання, а також з огляду на те, що акт некомплектності обладнання (ліфта № D2NB2152) від 29.01.2018 р. (а.с. 27 том 1) складений зі спливом майже 3 років після поставки відповідачем позивачу обладнання, без участі представника відповідача, а також містить вказівку, що в одній із коробок обладнання було виявлено акт відповідача від 24.02.2015 р. з переліком недоукомплектованих одиниць, тобто такий акт перебував у позивача з дня отриманням ним обладнання.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач вказував на поставку позивачу 11.03.2015 р. відсутніх у нього запчастин, однак з огляду на сплив значного часу з моменту виконання умов договору (5 років) та нормативний строк зберігання документів, який складає 3 роки, у товариства на час розгляду спору не збереглися первинні документи на доведення поставки цих запчастин. До матеріалів справи відповідачем надано лише заявку від 04.03.2015 р. на перевезення частини ліфта № 2152 та акт виконаних робіт від 31.03.2015 р., підписаний між підприємством з іноземним капіталом "ААЗ Трейдінг КО" та ПрАТ "Отіс".

Враховуючи, що тягар доказування виконання зобов`язання щодо поставки запчастин покладено на постачальника, і останній не надав належних доказів такого виконання, а надані документи не є первинними, не містять посилання на договір D2N16130 від 08.12.2014 р., переліку запчастин, а також складені не з позивачем, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність відповідачем поставки запчастин зазначених у акті приймання комплектності постачаємої продукції від 24.02.2015 р.

Водночас, правові наслідки передання некомплектного товару визначенні у статті 684 ЦК України, - у разі передання некомплектного товару покупець має право вимагати від продавця за своїм вибором:

1) пропорційного зменшення ціни;

2) доукомплектування товару в розумний строк.

Якщо продавець у розумний строк не доукомплектував товар, покупець має право за своїм вибором:

1) вимагати заміни некомплектного товару на комплектний;

2) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої грошової суми.

Таким чином, право позивача було порушено у день отримання ним обладнання - 24.02.2015 р., яке не відповідає вимогам комплектності. Водночас, матеріали справи не містять доказів звернення позивача, згідно статті 684 ЦК України, до відповідача з визначеними на розсуд позивача вимогами.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності (а.с. 65-66 том 1), в якій він вказував на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення з заявленими вимогами, оскільки права позивача були порушені 24.02.2015 р., а звернувся він до суду з даним позовом - 14.08.2019 р., з цих підстав колегія суддів апеляційної інстанції зауважує на наступному.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Приписами статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відповідно до пунктів 3 та 4 статті 267 ЦК України для відмови у задоволені позовної вимоги. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 р. за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 р. за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до частини 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

У дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина 1 статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: "… підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами".

Виходячи з положень ст.ст. 253-254 ЦК України перебіг строку позовної давності у позивача щодо повернення коштів за непоставлені запчастини чи доукомплектування товару починається з 25.02.2015 р., а спливає - 25.02.2018 р.

Водночас, виставлені відповідачем у квітні та червні 2018 році рахунки, оплата їх позивачем та поставка замовлених запчастин не є доказами визнання відповідачем зобов`язання з доукомплектування товару, оскільки рахунки як і видаткові накладні, а також електронне листування (а.с. 74-83 том 1) не містять посилання на договір D2N16130 від 08.12.2014 р. і такі дії вчиненні сторонами після спливу строку позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом 14.08.2019 р., тобто після закінчення строку позовної давності до вимог щодо доукомплектування товару.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що право вимоги позивача на доукомплектування товару є задавненим, а тому заявлена до стягнення сума коштів не може вважатися переплатою вартості недоукомплектованих запчастин, у зв`язку з чим вимоги про стягнення 48 974,40 грн., а також похідні щодо стягнення пені, 3 % річних, інфляційних втрат, не підлягають задоволенню.

Цих обставин суд першої інстанції не врахував і постановив рішення, яке не відповідає критеріям законності щодо судового рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 статті 277 ГПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

З огляду на встановлене, при прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до хибних висновків і прийняття незаконного рішення, тож колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржене апелянтом рішення господарського суду у даній справі - скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо невідповідності позовної заяви вимогам процесуального законодавства, слід зазначити наступне.

ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має "застосовуватися на практиці і бути ефективним" (рішення у справі "Белле проти Франції" від 04.12.1995 р.).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28.10.1998 р.).

Враховуючи наведене, не зазначення інформації про поштові індекси місцезнаходження сторін, номерів засобів зв`язку сторін та офіційні електронні адреси сторін, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення з цих мотивів. При цьому, матеріали справи містять витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо учасників справи з яких суд першої інстанції у разі необхідності не позбавлений можливості самостійно встановити такі відомості.

Позивачем також, усупереч твердженню апелянта, визначено спосіб захисту порушеного права шляхом повернення коштів на підставі статті 1212 ЦК України.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Отіс" на рішення господарського суду міста Києва від 02.12.2019 р. у справі № 910/11218/19 задовольнити.

Рішення господарського суду міста Києва від 02.12.2019 р. у справі № 910/11218/19 скасувати та прийняти нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Альфабуд".

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Альфабуд" (48301, Тернопільська обл., Монастирський район, м. Монастирська, вул. Шевченка, буд. 70 Б; ) на користь приватного акціонерного товариства "Отіс" (03062, м. Київ, вул. Чистяківська, буд. 32; ) 2 881,50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду міста Києва видати наказ.

Матеріали справи № 910/11218/19 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 03.02.2021 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Дідиченко