УХВАЛА

01 лютого 2021 року

м. Київ

Справа № 911/1318/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючий - Стратієнко Л.В.,

судді: Бакуліна С.В., Губенко Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Експортмаш»

на постанову Північного апеляційного господарського суду

(головуючий - Дідиченко М.А., судді - Калатай Н.Ф., Пономаренко Є.Ю.)

від 21.10.2020,

за позовом Акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Експортмаш»,

про стягнення 816 012,50 грн,

В С Т А Н О В И В:

у травні 2020 року Акціонерне товариство «Нікопольський завод феросплавів» звернулось до Господарського суду Київської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Експортмаш» 816 012,50 грн, з яких 719 012, 50 грн - пеня, 97 000, 00 грн - штраф.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.09.2018 між ТОВ «Експортмаш» (постачальник) і АТ «Нікопольський завод феросплавів» (покупець) було укладено договір поставки № 1805803, за яким постачальник зобов`язувався передати у власність покупця товар, ціна та інше якого вказується у специфікації до договору, що є невід`ємною його частиною, а покупець - прийняти товар та оплатити його вартість в порядку і на умовах, передбаченими цим договором. Стверджує, що, на виконання умов договору поставки № 1805803 від 12.09.2018, позивач направив на адресу відповідача заявку на поставку № 2019.02.18/34-4043, однак відповідач поставив товар невчасно, що підтверджується видатковими накладними № РН-0000316 від 30.10.2019, № РН-0000324 від 14.11.2019, № РН-0000329 від 29.11.2019, № РН-0000335 від 26.12.2019 у зв`язку з чим позивачем були нараховані відповідачу пеня та штраф за прострочення постачання товару.

Рішенням Господарського суду Київської області від 13.08.2020 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що умовою поставки обладнання у встановлені договором № 1805803 від 12.09.2018 строки, є направлення покупцем постачальнику заявки на таке обладнання, однак позивачем не доведено, що саме заявку на спірне обладнання він направляв відповідачу з огляду на відсутність опису вкладення у поштове відправлення, на яке посилається позивач. Також, місцевий господарський суд вказав, що з наданого позивачем скриншоту електронної документації не вбачається який документ зареєстрований за номером, що зазначає позивач, і стверджує, що за ним надсилалась відповідачу заявка, а у відповідача на відповідну дату зареєстрований інший документ від позивача - додаткова угода № 1. Суд першої інстанції зазначив, що і протокол № 1 від 24.09.2019 (а.с. 26, т. 1) не містить інформації щодо отримання чи неотримання відповідачем заявки. На думку місцевого господарського суду, вимоги позивача щодо стягнення штрафних санкцій за порушення строків поставки за договором поставки № 1805803 від 12.09.2018 задоволенню не підлягають.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.10.2020 рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове, яким позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Експортмаш» на користь АТ «Нікопольський завод феросплавів» 715 375,00 грн пені, 97 000,00 грн штрафу та 12 185,62 грн судового збору за подання позовної заяви.

В решті позовних вимог відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і задовольняючи частково позов, апеляційний господарський суд виходив з того, що наявними в матеріалах справи доказами (список № 1 (ф. 103) листів рекомендованих 20.02.2019), фіскальні чеки, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 290, на якому містяться реквізити самої заявки і зазначено, що за вказаним відправленням відправлялась заявка на поставку товару, а не додаткова угода № 1, листи відповідача № 295 від 26.06.2019, № 383 від 22.08.2019, протокол № 1 від 24.09.2019) підтверджується, що позивачем направлялась, а відповідачем - отримана заявка на постачання товару відповідно до п. 3.4. договору, а, отже, останній повинен був поставити товар в 1-2 кварталі 2019 року з правом дострокової поставки, тобто до 30.06.2019. Встановивши, що відповідач порушив строки поставки товару, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування до відповідача штрафних санкцій та, здійснивши їх перерахунок, стягнув з відповідача на користь позивача 715 375,00 грн пені, 97 000,00 грн штрафу.

06.11.2020 ТОВ «Експортмаш» подало касаційну скаргу на постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.10.2020, в якій просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення Господарського суду Київської області від 13.08.2020 залишити в силі.

Підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанції зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував ст. ст. 525, 526, 530, 549, 610, 611, 612, 628, 629, 663 ЦК України, ст. ст. 193, 230, 231 ГК України щодо визначення строку виконання зобов`язання, не врахувавши висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 904/272/18, від 16.04.2019 у справі № 911/668/18, від 18.04.2019 у справі № 905/1739/17, від 18.06.2019 у справі № 904/3582/18, від 16.03.2020 у справі № 904/3640/18, відповідно до яких, ненадання покупцем постачальнику належним чином оформленої заявки на поставку товару виключає підстави для застосування до постачальника штрафних санкцій за порушення термінів поставки товару (п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України). Також, скаржник зазначає, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, а саме: ст. ст. 74, 76, 86 ГПК України. На думку скаржника, судом апеляційної інстанції не надана оцінка підтвердженню отримання відповідачем заявки на поставку товару № 2019.02.18/34-4043 та самому її змісту. Вказує на таке: заявка за своїм змістом не відповідає п. 3.4 договору, адже в ній не зазначено графік, обсяг та терміни поставки товару в межах періоду поставки (1-2 кв. 2019 року); заявка містила відомості щодо поставки 7 штук товару, а в специфікації було погоджено поставку 4 штук товару; за поштовим відправленням № 290 відповідач отримував від позивача додаткову угоду № 1/1807304 до договору № 1805803; на підтвердження відправки заявки на поставку товару позивач не надав своєї книги реєстрації вихідної пошти за 2019 р.; єдиним належним доказом відправлення позивачем і отриманням відповідачем заявки на поставку товару за специфікацією № 3/1900290 від 16.01.2019 може бути лише опис вкладення у поштове відправлення, про що зазначив у своєму рішенні суд першої інстанції. Отже, вважає, що в період з 16.01.2019 до 30.06.2019 відповідач не отримував від позивача заявку, складену відповідно до п. 3.4 договору на поставку товару за специфікацією № 3/1900290, а тому обов`язок із здійснення поставки товару в обумовлений строк у відповідача не настав. З огляду на вказане, відсутні правові підстави для стягнення неустойки за порушення строків поставки товару. Водночас, посилається і на те, що сума пені і штрафу, яка підлягає стягненню з ТОВ «Експортмаш», дорівнює 100 % всієї суми поставки і є дуже великою, її стягнення призведе до неможливості виплати заробітної плати працівникам та заподіяння відповідачу збитків.

02.12.2020 від відповідача до суду касаційної інстанції надійшли додаткові пояснення, в яких, серед іншого, останній посилається на те, що заявка на поставку товару № 2019.02.18/34-4043 не була оформлена відповідно до умов договору. Зазначає, що позивачем надано до суду лише повідомлення про вручення поштового відправлення, з якого не можна встановити які саме документи були вручені відповідачу за поштовим відправленням та не надано опису вкладення в поштовий конверт, який засвідчує зміст вкладення у поштове відправлення № 290. Вважає, що згідно з поштовим відправленням № 290 відповідач отримав додатку угоду № 1/1807304 до договору поставки № 1805803 від 12.09.2018. Зазначає, що листи ТОВ «Експортмаш» № 383 від 22.08.2019, № 295 від 26.06.2019, протокол № 1 від 24.09.2019 не містять інформації щодо отримання або неотримання відповідачем відповідної заявки.

Оскільки такі пояснення є фактично доповненням до касаційної скарги і були подані після закінчення строку на касаційне оскарження, Верховний Суд, з урахуванням ч. 1 ст. 298 ГПК України, розглядає вимоги касаційної скарги, які були подані 06.11.2020.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін з наведених у відзиві підстав. Зокрема, зазначає, що суд касаційної інстанції у наведених скаржником постановах виходив з інших фактичних обставин справи, ніж ті, що були встановлені судом апеляційної інстанції при розгляді цієї справи. Вказує, що позивачем було надано достатні докази, якими підтверджується, що він направляв відповідачу належним чином оформлену заявку на поставку товару за договором. Стверджує, що відповідач у листах № 295 від 26.06.2019, № 383 від 22.08.2019 сам підтвердив факт порушення ним строку поставки товару з причин виробничих труднощів технічного характеру та визнав свою вину щодо порушення умов договору. Зазначає, що вказаним також підтверджується факт отримання відповідачем заявки на поставку товару за специфікацією № 3/1900290 від 16.01.2019. Посилається на те, що заявка № 2019.02.18/34-4043 була складена відповідно до п. 3.4 договору та умов специфікації № 3/1900290 від 16.01.2019. Зазначає, що позивач не веде книги вихідної та вхідної кореспонденції. Натомість, для спрощення та більш ефективної роботи розроблена електронна програми «НЗФ Документ», в якій фіксується надходження чи відправлення кореспонденції. Також додатково всі відправлення через канцелярію позивача фіксуються списком № (ф. 103) листів рекомендованих та фіскальними чеками. Зазначає, що на підтвердження факту реєстрації листа-заявки № 2019.02.18/34-4043 у внутрішньому електронному документообігу позивача, а також відправлення саме цього документу в поштовому відправленні, позивачем надавалися суду першої інстанції скріншоти та копія списку № 1 (ф. 103) листів рекомендованих від 20.02.2019, копія фіскального чеку (оригінал надавався у суд для огляду). На думку позивача, наданий відповідачем витяг із книги реєстрації вхідної пошти за 2019 р, який є внутрішнім документом відповідача, не відповідає вимогам ст. 76 ГПК України, з огляду на таке: відповідачем не було надано першу (титульну) сторінку цього журналу, внаслідок чого не можна встановити чи дійсно це є витяг з журналу вхідної кореспонденції ТОВ «Експортмаш»; на сторінках журналу відсутні будь-які дані про посадову особу, яка здійснювала запис в цьому журналі, а також відсутні підписи особи, яка робила ці записи; у графі «тема» не зазначаються точні реквізити вхідного документу, зокрема, назва документу та його вихідний номер, що не дозволить точно ідентифікувати, який самий документ надійшов до відповідача та був зареєстрований в цьому журналі. На думку позивача, доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки обставин справи, до прохання суду касаційної інстанції надати нову оцінку доказам у справі, що не є компетенцією суду касаційної інстанції згідно з вимогами ст. 300 ГПК України. Також у відзиві посилається на неможливість прийняття судом касаційної інстанції додаткових пояснень відповідача з огляду на те, що вони підписані адвокатом Борисовою Т.М., яка не підтвердила своїх повноважень на підписання цього документу, а також ці пояснення містять додаткові доводи, якими відповідач обґрунтовує касаційну скаргу, які були подані після спливу строку на касаційне оскарження.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 28.12.2020 у зв`язку з обранням судді Ткача І.В. до Великої Палати Верховного Суду згідно з рішенням зборів суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду № 13 від 30.11.2020 та у зв`язку із відпусткою судді Кондратової І.Д. для розгляду цієї справи було сформовано склад колегії суддів: Стратієнко Л.В. (доповідач), судді - Бакуліна С.В., Губенко Н.М.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наявність зазначеної у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судового рішення (п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України), дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «Експортмаш» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.10.2020 у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи, 12.09.2018 між ТОВ фірма «Експортмаш» (постачальник) та АТ «Нікопольський завод феросплавів» (покупець) було укладено договір поставки № 1805803, за умовами якого постачальник зобов`язувався передати у власність покупцеві товар (повне найменування, а також марка, вид, сорт, номенклатура, асортимент, кількісні та якісні характеристики, код за УКТ ЗЕД за державним класифікатором продукції і послуг), ціна та інше якого вказується у специфікації (додатку) до цього договору (товар), що є його невід`ємною частиною, а покупець - прийняти вказаний товар та оплатити його вартість в порядку і за умовами, передбаченими цим договором.

Згідно з п. 2.1 договору детальна інформація про кількісні та якісні характеристики товару міститься у специфікаціях (додатки) до цього договору.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що постачальник зобов`язується поставити покупцеві товар у спосіб та на умовах, зазначених у специфікації (додатка) до цього договору. Умови поставки регламентуються відповідними базисами, що передбачені міжнародними правилами тлумачення торгових термінів Інкотермс у редакції 2010 року, яка є погодженою сторонами (Інкотермс).

За п. 3.4 договору поставка товару здійснюється постачальником відповідно до п. 3.1 даного договору лише після отримання письмового підтвердження (належним чином оформленої заявки) покупця, що має бути направлено постачальнику одним із таких способів: поштовим відправленням на юридичну адресу постачальника, або на електронну адресу (е-mail) постачальника. У письмовому підтвердженні (заявці) покупець вказує графік поставки, зазначає обсяги та терміни поставки товару в межах періоду поставки, який сторони вказують у специфікації (додатку) до цього договору.

Постачальник у відповідь на заявку покупця зобов`язаний направити покупцю письмове підтвердження про отримання ним заявки на постачання товару з призначенням дати для можливого завантаження товару на складі одним із таких способів: або поштою на юридичну адресу покупця, що вказана у цьому договорі, або факсимільним зв`язком за телефоном, або в електронному виді на електронну адресу. Дострокову поставку товару постачальник може здійснити тільки за згодою сторін.

Постачальник вважається таким, що передав покупцеві товар, одержання якого передбачено безпосередньо на складі постачальника або на складі третьої особи (вантажовідправника) або на складі перевізника, тільки у разі одержання від уповноваженої особи з боку покупця письмового доручення, складеного на заводському фірмовому бланку або на чистому аркуші паперу з відбитком кутового штампа за підписом комерційного директора або особи, яка його заміняє (дозволяється факсимільний відбиток підпису), та скріплення печаткою для одержання товару відповідно до умов даного договору.

Відповідно до п. 3.8 договору постачальник зобов`язаний поставити товар покупцю в строки, визначені п. 3.3 цього договору, та за власний рахунок здійснити завантаження товару у транспортний засіб покупця належної якості.

Згідно з п. 10.2 договору у разі порушення строків поставки товару згідно з цим договором постачальник сплачує покупцю пеню у розмірі 0,5% від суми товару, що вказана у специфікації (додатку) до цього договору, за кожний день прострочення, із розрахунку з наступного дня із кінцевої дати поставки і до дня фактичної поставки (включаючи останній день поставки). У разі продовження такого прострочення більше 10 календарних днів постачальник додатково сплачує покупцю штраф у розмірі 10% від суми непоставленого (недопоставленого) товару. У разі, якщо поставка забезпечена банківською гарантією, що передбачено попередньою домовленістю сторін, невиконання однієї з умов п. 14.6 даного договору зобов`язує постачальника додатково сплатити покупцю штраф у розмірі 10% від суми невиконаного зобов`язання відповідно до п. 14.6 цього договору.

Договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і скріплення їх підписів печатками. Строк дії договору закінчується через один календарний рік з дати його укладення, але не раніше повного виконання зобов`язань сторонами. Сторони можуть продовжити строк дії даного договору на обумовлений сторонами термін на тих же умовах, підписавши відповідну додаткову угоду до цього договору (п. 12.1 договору).

Додатковою угодою № 1/1807304 від 27.11.2018 сторони погодили п. 12.1 договору № 1805803 від 12.09.2018 викласти у новій редакції: «даний договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і скріплення їх печатками. Термін дії договору закінчується 31.12.2019, але не раніше повного виконання зобов`язання обома сторонами» (а.с. 20, т. 1).

Специфікацією № 3/1900290 від 16.01.2019 до договору сторони погодили поставку товару: зірка ведуча (1-4403-05-01-05) в кількості 4 шт., термін поставки 1-2 кв. 2019 року на загальну суму 970 000,00грн (а.с. 23, т. 1).

У специфікації № 3/1900290 від 16.01.2019 визначено умови поставки товару: DDP, м. Нікополь (склад АТ НЗФ) згідно з правилами Інкотермс.

Пунктом 2 специфікації визначено, що ціна на товар, зазначена у специфікації, включає в себе вартість маркування, транспортних та інших витрат, пов`язаних з поставкою товару з урахуванням положень Правил Інкотермс. Порядок розрахунків: покупець здійснює оплату поставленого постачальником товару за фактом поставки за умови прийнятності якості протягом 60 календарних днів, з моменту надання розрахунків-фактур та податкових накладних зареєстрованих у Єдиному реєстрі податкових накладних за фактично поставлений товар на склад покупця за умови виконання п. 3.5 цього договору. Датою (моментом) оплати вважається дата списання коштів з поточного рахунка покупця (п. 3 специфікації № 3/1900290 від 16.01.2019).

Дослідивши наявну в матеріалах справи заявку на поставку товару № 2019.02.18/34-4043, суд апеляційної інстанції, встановивши, що в ній вказано графік поставки товару - до 30.06.2019 (1-2 квартал 2019 року); вказано найменування товару - «зірка ведуча», креслення №, характеристика № 1-4403-05-01-05, його суму за одиницю - 202 083, 33 грн, загальну суму з ПДВ - 970 000,00 грн, кількість та термін поставки; адресу поставки товару - м. Нікополь, вул. Електрометаллургів, 310, склад № 65/25; заявка складена на фірмовому бланку АТ «Нікопольський завод феросплавів» із зазначенням усіх необхідних реквізитів покупця; підписана уповноваженою особою - начальником відділу поставок та забезпечення виробництва Кобеляцьким М.О. (а.с. 24, т. 1), дійшов правильного висновку, що вказана заявка на поставку товару № 2019.02.18/34-4043 була оформлена відповідно до п. 3.4. договору поставки № 1805803, специфікації № 3/1900290 від 16.01.2019.

Доводи касаційної скарги про те, що заявка на поставку товару № 2019.02.18/34-4043 за своїм змістом не відповідає п. 3.4 договору поставки № 1805803 фактично зводяться до незгоди відповідача з оцінкою цього доказу судом апеляційної інстанції та є проханням про переоцінку доказу, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції в силу ст. 300 ГПК України.

У касаційній скарзі відповідач також спростовує факт направлення на його адресу заявки на поставку товару № 2019.02.18/34-4043 з огляду на відсутність опису вкладення у поштове відправлення, з якого вбачається, яка саме поштова кореспонденція направляється адресату.

З аналізу умов п. 3.4. договору поставки № 1805803 вбачається, що позивач направляє відповідачу заявку на поставку товару одним із таких способів: поштовим відправленням на юридичну адресу постачальника або на електронну адресу (е-mail) постачальника.

При цьому, у договорі сторонами не було чітко визначено категорію поштового відправлення, якою покупець направляє постачальнику заявку на поставку товару.

На підтвердження направлення позивачем відповідачу заявки на поставку товару № 2019.02.18/34-4043 позивачем було надано такі докази: рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 290 (а.с. 25, т. 1), копію списку № 1 (ф. 103) листів рекомендованих від 20.02.2019, копію фіскального чеку (а.с. 120-122, т. 1), листи № 295 від 26.06.2019, № 383 від 22.08.2019 (а.с. 90-91, т. 1) та протокол № 1 (а.с. 26, т. 1).

Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (Правила № 270), визначають окремі категорії поштових відправлень: рекомендовані листи та листи з оголошеною цінністю.

При цьому, з вказаних Правил вбачається, що з описом вкладення можуть бути лише листи з оголошеною цінністю; до інших видів листів опис вкладення не передбачений.

Отже, до рекомендованого листа не передбачено складання опису вкладення.

З наданого позивачем рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 290 вбачається, що за ним відповідачу відправлявся рекомендований лист, до якого складання опису вкладення не передбачено; на ньому зазначено про відправку заявки на поставку товару № 2019.02.18/34-4043, яка була отримана уповноваженою особою відповідача за довіреністю. Це рекомендоване повідомлення містить назви адресатів - позивача і відповідача, місцезнаходження (поштові адреси), штрихкод ідентифікатора для відстеження поштового відправлення із відмітками відділення поштового зв`язку (а.с. 25, т. 1).

Суд апеляційної інстанції, на відміну від місцевого господарського суду, надавши належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам відповідно до вимог ст. 86 ГПК України, зокрема рекомендованому повідомленню про вручення поштового відправлення № 290 (а.с. 25, т. 1), на якому містяться реквізити самої заявки і зазначено, що за вказаним відправленням відправлялась заявка на поставку товару, а не додаткова угода № 1, на що вказує скаржник, копії списку № 1 (ф. 103) листів рекомендованих від 20.02.2019, фіскальному чеку, яким підтверджується факт надання відділенням поштового зв`язку позивачу послуг (а.с. 120-123, т. 1), листам № 295 від 26.06.2019, № 383 від 22.08.2019, якими відповідач підтвердив факт порушення ним строку поставки товару (зірки ведучої (1-4403-05-01-05) відповідно до специфікації № 3/1900290 від 16.01.2019) з причин виробничих труднощів технічного характеру та визнав свою вину в порушенні строків поставки товару (а.с. 90-91, т. 1), протоколу № 1 (а.с. 26, т. 1), дійшов правильного висновку, що вказаними доказами підтверджується надсилання позивачем і отримання відповідачем заявки на постачання товару № 2019.02.18/34-4043, оформленої відповідно до п. 3.4. договору, специфікації № 3/1900290 від 16.01.2019, і що відповідач повинен був поставити товар позивачу до 30.06.2019.

Щодо посилання відповідача і суду першої інстанції на витяг із книги реєстрації вхідної пошти за 2019 рік, як на підставу того, що ним підтверджується отримання відповідачем від позивача додаткової угоди № 1, а не відповідної заявки, то апеляційний суд зазначив, що цей витяг є внутрішнім документом відповідача, який складений одноособово та не є належним та допустимим доказом не отримання заявки № 2019.02.18/34-4043 (за наявності у матеріалах справи інших доказів, які свідчать про її отримання відповідачем).

Встановивши, що відповідач порушив строки поставки товару, що вбачається із видаткових накладних № РН-0000316 від 30.10.2019, № РН-0000324 від 14.11.2019, № РН-0000329 від 29.11.2019, № РН-0000335 від 26.12.2019, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені та штрафу згідно з п. 10.2 договору та, здійснивши їх перерахунок, стягнув з відповідача на користь позивача 715 375,00 грн пені, 97 000,00 грн штрафу.

У поданій касаційній скарзі відповідач, обґрунтовуючи наявність підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, вказав, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував ст. ст. 525, 526, 530, 549, 610, 611, 612, 628, 629, 663 ЦК України, ст. ст. 193, 230, 231 ГК України щодо визначення строку виконання зобов`язання, не врахувавши висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 904/272/18, від 16.04.2019 у справі № 911/668/18, від 18.04.2019 у справі № 905/1739/17, від 18.06.2019 у справі № 904/3582/18, від 16.03.2020 у справі № 904/3640/18, відповідно до яких, ненадання покупцем постачальнику належним чином оформленої заявки на поставку товару виключає підстави для застосування до постачальника штрафних санкцій за порушення термінів поставки товару.

Проте, обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не підтвердилися, з огляду на таке.

За п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зі змісту п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України вбачається, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права полягає, зокрема, у такому: у різному тлумаченні судами змісту відповідних норм, що зумовлює відмінність у висновках про наявність чи відсутність суб`єктивних прав та обов`язків учасників певних правовідносин; у різному застосуванні правил вирішення колізій між нормами права з урахуванням їх юридичної сили, а також дії у часі, просторі та за колом осіб; у застосуванні різних норм права для регулювання аналогічних правовідносин або у поширенні дії норми на певні відносини в одних випадках і незастосуванні цієї норми до аналогічних відносин в інших випадках; у різному застосуванні аналогії права чи закону у подібних правовідносинах (такий правовий висновок викладений у п. 28 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2020 у справі № 367/2022/15-ц).

Щодо подібності правовідносин, то необхідно зазначити, що зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (така правова позиція викладена в п. 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, п. 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 925/3/17, п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16).

У наданій для порівняння постанові від 16.10.2018 у справі № 904/272/18, за позовом Публічного акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» до Публічного акціонерного товариства «Дніпрополімермаш» про стягнення 222 000,00 грн пені та 37 000 грн штрафу, Верховний Суд зазначив, що судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач не надав доказів направлення покупцем постачальнику в електронному вигляді на електронну адресу (e-mail): підтвердження належним чином оформленої заявки покупця, як це передбачено умовами договору. На думку суду касаційної інстанції, суди попередніх інстанцій, врахувавши відсутність оформленої та надісланої відповідно до умов договору заявки про поставку товару, дійшли обґрунтованого висновку, що у відповідача відповідно до п. 3.2 договору не виникло обов`язку поставити товар, тому відсутні підстави для застосування до нього штрафних санкцій за порушення строків поставки товару. Також, суд касаційної інстанції вказав, що посилання позивача на те, що заявка була відправлена помилково на іншу електронну адресу, відхилено судами як неналежне у зв`язку з суперечністю умовам договору. З огляду на наведене, Верховний Суд відхилив доводи скаржника (пункт 6) про порушення судами попередніх інстанцій статей 525, 526, 629 ЦК України та ст. 193 ГК України.

Верховний Суд у постанові від 16.04.2019 у справі № 911/668/18, за позовом Акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії «Будівельно-монтажна фірма «Укргазпромбуд» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Швейне об`єднання «Робочий стіль» про стягнення 2 268 140,95 грн, дійшов висновку, що, враховуючи умови договору, зобов`язання у відповідача з поставки товару виникає з моменту надання відповідної заявки покупцем продавцю. Однак, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, заявка від 15.01.2018 не була надана продавцю (згідно з інформацією з веб-сайту Державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» (поштовий ідентифікатор № 077) цінний лист № 077 не був вручений під час доставки та повернутий відправнику за закінченням встановленого строку зберігання), тому у продавця не виникло зобов`язання щодо її виконання. З урахуванням вказаного, суд касаційної інстанції вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача штрафних санкцій за невиконання умов договору.

У справі № 905/1739/17, за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» до Приватного підприємства «Камерон» про стягнення 267 693,58 грн, з яких 132 004,81 грн - пеня, 135 688,77 грн - штраф, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 76 - 77 ГПК України направлення на адресу відповідача листа-заявки від 27.09.2016 № НЗТ-9/375 як в письмовій, так і в електронній формі (в накладній транспортної служби «КСД кур`єрська служба доставки» від 27.09.2016 яка, за твердженнями позивача, свідчить про направлення на адресу ПП «Камерон» оригіналу заявки від 27.09.2016 та договору поставки від 26.09.2016, в графі «адреса отримувача», після зазначення адреси ПП «Камерон» міститься примітка «договор поставки»; лист ПАТ «Укрзалізниця» № H3T-9/375 від 27.09.2016, який було направлено на електронну пошту ПП «Камерон», не містить обов`язкових реквізитів, а саме: дати і місця складання, особистого підпису чи електронного підпису особи, що його підписала). Верховний Суд зазначив, що суди визнали правомірним використання сторонами договору при здійсненні між ними зв`язку електронної адреси , незважаючи на той факт, що її не включено до договору № ПР/Т-16693/НЮ від 26.09.2016, оскільки вона міститься в тендерній документації і зазначений засіб зв`язку не суперечить нормам Закону України «Про публічні закупівлі». У цій справі судами встановлено виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором №ПР/Т-16693/НЮ від 26.09.2016, а саме, здійснення ним поставки всього обсягу вугілля протягом III-IV кварталів 2016 року відповідно до положень, зазначених в специфікації № 1 та тендерній документації, а тому відмовили у задоволенні позову.

У постанові від 18.06.2019 у справі № 904/3582/18, за позовом Укрзалізниці до товариства з обмеженою відповідальністю «Акцепт КР» про стягнення штрафних санкцій у сумі 302 451,72 грн та зобов`язання вчинити певні дії, суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційний суд, встановивши, що позивач не надав у розгляді справи судом першої інстанції доказів направлення відповідачу заявки на поставку товару за договором; не повідомляв суд першої інстанції про причини неможливості надання відповідного доказу; не заявляв клопотань у суді першої інстанції про витребування доказів і, всупереч положенням ч. 3 ст. 269 ГПК України, не довів неможливості подання доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, дійшов правомірного висновку про неможливість прийняття та оцінки доказів направлення відповідачу заявки, наданих позивачем при перегляді справи в суді апеляційної інстанції та залишив без змін рішення місцевого господарського суду, оскільки місцевим господарським судом встановлено, що позивачем не доведено порушення відповідачем строків поставки товару за договором, бо не доведено отримання відповідачем заявки щодо обсягів і строків поставки товару й, відповідно, не доведено порушення відповідачем строків поставки товару.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 904/3640/18, скасовуючи постанову Центрального апеляційного господарського суду від 30.09.2019 у справі № 904/3640/18 та, залишаючи в силі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2019, яким у задоволенні позову було відмовлено, зазначив, суд першої інстанції, врахувавши листи Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» № 39-Ю-02-41438/3296 від 19.12.2018, від 27.12.2018 № 39-Ю-02-42032/3335, дійшов висновку про недоведення позивачем направлення відповідачу заявки на поставку товару з огляду на, що відсутні підстави для застосування до відповідача штрафної санкції, передбаченої пунктом 7.2. договору.

На відміну від вказаних скаржником справ № 904/272/18, № 911/668/18, № 905/1739/17, № 904/3582/18, № 904/3640/18, у справі № 911/1318/20, яка переглядається, апеляційним судом було встановлено, що наданими позивачем доказами підтверджується, а відповідачем не спростовано, направлення і отримання останнім від позивача заявки на постачання товару № 2019.02.18/34-4043, оформленої відповідно до п. 3.4. договору, специфікації № 3/1900290 від 16.01.2019.

Отже, аналіз висновків, зроблених у постанові суду апеляційної інстанції, що оскаржується, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, і ці висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами за інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не знайшла підтвердження після відкриття касаційного провадження, Верховний Суд відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 цього Кодексу дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 911/1318/20 за касаційною скаргою ТОВ «Експортмаш» у частині підстави, передбаченої у п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Необхідно зазначити, що відповідачем в касаційній скарзі не зазначено жодного рішення Верховного Суду, невідповідність висновкам якого щодо застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 ГК України у подібних правовідносинах, є підставою касаційного оскарження, передбаченою п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а тому судом касаційної інстанції не перевіряється правильність висновків апеляційного суду щодо розміру стягнених з відповідача на користь позивача пені і штрафу та можливості їх зменшення на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 ГК України. Не наведено також і інших підстав касаційного оскарження, передбачених п.п. 2, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним господарським судом ст. ст. 74, 76, 86 ГПК України є безпідставними, адже судом апеляційної інстанції було надано належну оцінку заявці на поставку товару № 2019.02.18/34-4043 та доказам її відправки відповідачу, а незгода останнього з такими висновками апеляційного суду не спростовує правильність його висновків і фактично зводиться до переоцінки доказів судом касаційної інстанції, що з огляду на вимоги ст. 300 ГПК України є недопустимим.

Судовий збір за подання касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 234, 235, 332, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

закрити касаційне провадження у справі № 911/1318/20 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Експортмаш», порушене на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Поновити виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 21.10.2020.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Л. Стратієнко

Судді С. Бакуліна

Н. Губенко