ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"28" січня 2021 р. Cправа №902/617/20

Суддя Господарського суду Вінницької області Нешик О.С., при секретарі судового засідання Шаравській Н.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом керівника Калинівської місцевої прокуратури, м.Калинівка Калинівського району Вінницької області

до Війтівецької сільської ради Хмільницького району Вінницької області

до товариства з обмеженою відповідальністю "Хмільницьке", с.Війтівці Хмільницького району Вінницької області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - громадянин ОСОБА_1

про визнання рішень недійсними

за участю прокурора: Паук В.В.(згідно наказу).

Представники відповідачів та третьої особи в судове засідання не з`явилися.

В С Т А Н О В И В :

До Господарського суду Вінницької області 22.06.2020 надійшла позовна заява керівника Калинівської місцевої прокуратури про визнання незаконними та скасування рішення Жданівської сільської ради, а саме: 34 сесії 7-го скликання від 31.01.2019 за №518 "Про надання в оренду проектних доріг ТОВ "Хмільницьке" та 35 сесії 7-го скликання від 28.02.2019 за №539 "Про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 ". Окрім того, заявлено вимоги про зобов`язання ТОВ "Хмільницьке" повернути в комунальну власність Жданівської сільської ради наступні земельні ділянки: загальною площею 21,57 га під польовими дорогами, в тому числі с.Жданівка 13,5 га, с.Качанівка 8,07 га, спроектовані для обслуговування земельних ділянок, які були виділені у єдиних сільськогосподарських масивах в натурі (на місцевості) власниками земельних часток (паїв) із земель, що належали до колективної власності та земельну ділянку за кадастровим номером :01:000:0830 площею 3,9244 га, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

За вказаним позовом ухвалою суду від 31.07.2020 відкрито провадження у справі №902/617/20; вирішено її розгляд здійснити за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 12.11.2020 прийнято до розгляду заяву прокурора №02.34.-2477 вих-20 про зміну позовних вимог, викладених в пунктах 3 та 4 його прохальної частини, з наступними вимогами:

"1. Зобов`язати ТОВ "Хмільницьке" (вул.Заводська, 2, с.Війтівці, Хмільницький район, Вінницька область, ) повернути Жданівській сільській раді Хмільницького району земельну ділянку загальною площею 21,57 га під польовими дорогами, в тому числі с.Жданівка 13,5 га, с.Качанівка 8,07 га (Жданівська ОТГ (за межами населеного пункту) Хмільницького району Вінницької області), що спроектовані для обслуговування земельних ділянок, які були виділені у єдиних сільськогосподарських масивах в натурі (на місцевості) власниками земельних часток (паїв) із земель, що належали до колективної власності.

2. Зобов`язати ТОВ «Хмільницьке» (вул. Заводська, 2, с. Війтівці, Хмільницький район. Вінницька область, ) повернути Жданівській сільській раді земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0830 площею 3,9244 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1".

26.11.2020 судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 24.12.2020.

З огляду на необхідність у з`ясуванні додаткових обставин справи, зокрема щодо особи відповідача - Жданівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, в судовому засіданні була оголошена перерва до 14.01.2021.

За результатами слухання справи, 14.01.2021, постановлена ухвала про заміну найменування відповідача у справі №902/617/20 з Жданівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області (вул.З.Космодем`янської, 8, с.Жданівка, Хмільницький район, Вінницька обл., 22050, ) на Війтівецьку сільську раду Хмільницького району Вінницької області (вул.З.Космодем`янської, 8, с.Війтівці, Хмільницький район, Вінницька обл., 22050, ). Окрім того з метою забезпечення реалізації прав учасників справи, зокрема, на участь в судовому засіданні, розгляд справи було відкладено до 28.01.2021.

28.01.2021 надійшла заява прокурора №02.311-215вих-21 від 27.01.2021 про часткову відмову від позовних вимог, а саме щодо зобов`язання ТОВ "Хмільницьке" повернути Жданівській сільській раді земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0830 площею 3,9244 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Одночасно прокурор просить повернути 50% сплаченого за наведену позовну вимогу судового збору в розмірі 1051,00грн. Обґрунтовуючи дану заяву, останній зазначає, що вказана вимога подана передчасно, а тому її розгляд судом є недоцільним.

На визначену судом дату (28.01.2021) з`явився прокурор. Натомість відповідач та третя особа в судове засідання не з`явилися, хоча про місце, дату та час його проведення останні повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, а також відповідними телефонограмами.

При цьому суд враховує, що 20.01.2021 від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Одночасно останній зазначає, що позовні вимоги відповідач не визнає та заперечує проти їх задоволення.

Під час судового засідання, 28.01.2021, прокурор підтримав раніше подану заяву про відмову від позовної вимоги, зазначеної в заяві та просив суд її прийняти.

За наслідками судового засідання, 28.01.2021, суд оголосив про вихід до нарадчої кімнати для ухвалення рішення за результатами розгляду справи та орієнтовний час його оголошення.

Розглянувши заяву прокурора про відмову від частини позовних вимог, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків.

Пунктом 1 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України встановлене право позивача на відмову від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з частинами 1-3 статті 191 Господарського процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Як слідує з матеріалів справи, відмова прокурора від позову в зазначеній ним в заяві частині не суперечить законодавству, не порушує права і охоронювані законом інтереси інших осіб.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

За таких обставин відмова прокурора від частини позовних вимог підлягає прийняттю господарським судом, а провадження у справі в цій частині закриттю.

При цьому, суд роз`яснює прокурору, що частиною 3 статті 231 ГПК України визначено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Розглянувши матеріали господарської справи, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

02.03.2020 Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області прийнято постанову у справі №149/309/20, яка набрала законної сили 11.03.2020, згідно якої ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень в тому числі у відповідності до протоколів про притягнення до адміністративної відповідальності за №39 та №41 від 11.02.2020, передбачених ч.1 ст.172-7, ч.2 ст.172-7 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення, відповідно до ч.2 ст.36 КУпАП за більш серйозне правопорушення із числа вчинених передбачене ч.2 ст.172-7 КУпАП, у виді штрафу у розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн.

Так, міськрайонним судом, з-поміж іншого, встановлено наступне:

"Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 11.02.2020 року №39, 31.01.2019 року ОСОБА_1 будучи присутнім на засіданні тридцять четвертої сесії 7-го скликання Жданівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, перебуваючи в умовах реального конфлікту інтересів, тобто при наявності суперечності між його приватним інтересом, який обумовлений наявністю особистого майнового та немайнового інтересу, зумовлених трудовими стосунками з юридичною особою ТОВ "Хмільницьке", та представницькими повноваженнями як депутата Жданівської сільської ради, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень на сесії ради, при розгляді питання про надання в оренду проектних доріг ТОВ "Хмільницьке", вчинив дії, а саме проголосував "За" прийняття рішення тридцять четвертої сесії 7-го скликання Жданівської сільської ради № 518 "Про надання в оренду проектних доріг ТОВ "Хмільницьке", чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною другою статті 172-7 КУпАП, тобто - вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів... .

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 11.02.2020 року №41, 28.02.2019 року ОСОБА_1 будучи присутнім на засіданні тридцять п`ятої сесії 7-го скликання Жданівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, перебуваючи в умовах реального конфлікту інтересів, тобто при наявності суперечності між його приватним інтересом, який обумовлений наявністю особистого майнового та немайнового інтересу, зумовлених трудовими стосунками з юридичною особою ТОВ "Хмільницьке", та представницькими повноваженнями як депутата Жданівської сільської ради, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень на сесії ради, при розгляді питання про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 ТОВ "Хмільницьке", вчинив дії, а саме проголосував "За" прийняття рішення тридцять п`ятої сесії 7-го скликання Жданівської сільської ради №539 "Про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 ", чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною другою статті 172-7 КУпАП, тобто - вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів."

При цьому, як слідує із змісту постанови міськрайонного суду, наявність вини у діях ОСОБА_1 у вчиненні правопорушень, передбачених ч.1 ст.172-7 КУпАП зумовлена тим, що у встановленому законом випадку останній не повідомив про наявність у нього реального конфлікту інтересів та не вжив заходів щодо недопущення виникнення реального конфлікту за ч.2 ст.172-7 КУпАП, оскільки він вчинив дії та приймав рішення в умовах реального конфлікту інтересів.

Прокурор вважаючи, що оскільки вищевказані два рішення Жданівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області "Про надання в оренду проектних доріг ТОВ "Хмільницьке" №518 від 31.01.2019 та "Про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 " №539 від 28.02.2019 (стосовно ТОВ "Хмільницьке") прийняті внаслідок вчинення ОСОБА_1 корупційних адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст.172-7 КУпАП у зв`язку із невиконанням останнім покладених ст.ст. 28, 35 Закону України "Про запобігання корупції" зобов`язань щодо врегулювання конфлікту інтересів під час прийняття оспорюваних рішень, що встановлено постановою Хмільницького міськрайону суду Вінницької області від 02.03.2020 у справі №149/309/20, то дані рішення мають бути визнані незаконними та підлягають скасуванню.

При цьому слід зазначити, що оскаржуваним рішенням Жданівської сільської ради Хмільницького району "Про надання в оренду проектних доріг ТОВ "Хмільницьке" №518 від 31.01.2019 надано в оренду ТОВ "Хмільницьке" земельні ділянки площею 21,57 га, які запроектовані під проектні дороги між земельними частками (паями) на території Жданівської сільської ради (за межами населених пунктів сіл Війтівці, Качанівка) для виробництва сільськогосподарської продукції. Терміном по 31.12.2025.

На підставі вказаного рішення Жданівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області "Про надання в оренду проектних доріг ТОВ "Хмільницьке" №518 від 31.01.2019, 28.02.20219 між Жданівською сільською радою Хмільницького району, в особі сільського голови Ядвіжиної С.З. (орендодавець), та ТОВ "Хмільницьке", в особі генерального директора Скрипника В.О. (орендар), укладено договір оренди земельної ділянки.

Об`єктом оренди згідно Договору є земельні ділянки загальною площею 21,57 га під польовими дорогами, в тому числі с.Жданівка 13,5 га, с.Качанівка 8,07 га (Жданівська ОТГ (за межами населеного пункту) Хмільницького району Вінницької області), спроектовані для обслуговування земельних ділянок, які були виділені у єдиних сільськогосподарських масивах в натурі (на місцевості) власниками земельних часток (паїв) із земель, що належали до колективної власності (ріллі) (п.2 Договору).

Відповідно до п.7 Договору його укладено терміном до 31.12.2026 (у разі укладення договору оренди землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва - з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою).

Пунктами 14, 15 Договору визначено, що земельна ділянка передається в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Цільове призначення земельної ділянки: землі сільськогосподарського призначення.

Згідно Акту приймання-передачі земельної ділянки, що орендується Жданівська сільська рада передала, а ТОВ "Хмільницьке" прийняло в користування вищевказані земельні ділянки загальною площею 21,57 га під польовими дорогами.

Поряд з тим, як слідує з матеріалів справи державна реєстрація договору оренди землі від 28.02.2019, укладеного між Жданівською сільською радою Хмільницького району та ТОВ "Хмільницьке" не відбулась.

Таким чином, прокурор стверджуючи, що оскільки договір оренди не зареєстрований, а отже не є укладеним і не набув чинності. Зазначене, на переконання прокурора, свідчить про безпідставність користування земельною ділянкою з боку ТОВ "Хмільницьке".

З огляду на викладене, прокурором заявлено позовну вимогу про зобов`язання відповідача - ТОВ "Хмільницьке" повернути Жданівській сільській раді земельну ділянку, що є предметом зазначеного вище договору оренди.

Надаючи оцінку наявності у прокурора підстав для звернення з даним позовом до суду, в якості позивача, суд враховує наступне.

Згідно ст.131-1 Конституції України, прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи, місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Статтею 53 ГПК України вказано, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Оскільки "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17).

Аналіз положень частин 3-5 статті 53 ГПК України у взаємозв`язку зі змістом частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

При цьому, як зазначено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 26 лютого 2019 року у справі №905/803/18, перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі №924/1237/17).

Так, в даній справі, прокурор обґрунтовуючи підстави свого звернення до суду з даним позовом зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про запобігання корупції" до спеціально уповноважених суб`єктів у сфері протидії корупції віднесено: органи прокуратури, Національної поліції, Національне атикорупційне бюро України, Національне агентство з питань запобігання корупції.

Відповідно до положень ст.25, ч.ч. 1, 10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити в них зміни та/чи скасовувати їх на підставі та в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Так, прокурор зазначає, що оскільки оскаржувані рішення Жданівською сільською радою Хмільницького району Вінницької області не скасовані у добровільному порядку та відповідних заходів, спрямованих на їх скасування не вжито, прокурор пред`являє позов в інтересах держави як позивач.

Крім того прокурор зауважує, що оскільки Жданівська сільська рада Хмільницького району є відповідачем у даному позові, що позбавляє її можливості отримання статусу позивача, Калинівська місцева прокуратура заявляє даний позов в якості позивача.

В ході судового розгляду суд дійшов висновку, що прокурор довів належними та допустимими доказами нездійснення захисту інтересів держави органом місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження.

Враховуючи встановлені обставини суд зазначає наступне.

Статтею 12 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно із ст.ст. 13, 41 Конституції України передбачено, що від імені українського народу права власника, зокрема, на землю здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Частинами 1 та 2 ст.93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземним громадянам і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Частиною 2 ст.84 Земельного кодексу України передбачено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ч.1 ст.122 Земельного кодексу України - сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 140 Конституції України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції законів України в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

У ч.1 ст.1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" №280/97-ВР від 21.05.1997 (далі по тексту - Закон № 280/97-ВР) передбачено:

територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр;

представницький орган місцевого самоврядування - виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення;

загальний склад ради - кількісний склад депутатів ради, визначений радою відповідно до закону;

склад ради - кількість депутатів, обраних до відповідної ради, повноваження яких визнано і не припинено в установленому законом порядку;

правомочний склад ради - кількість депутатів, обраних до відповідної ради, повноваження яких визнано і не припинено в установленому законом порядку, яка становить не менш як дві третини від загального складу ради.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону №280/97-ВР місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

У ч.1 ст.10 Закону №280/97-ВР передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з п.34 ч.1 ст.26 Закону № 280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради здійснюється вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

У статті 45 названого Закону передбачено, що сільська, селищна, міська, районна в місті (у разі її створення), районна, обласна рада складається з депутатів, які обираються жителями відповідного села, селища, міста, району в місті, району, області на основі загального, рівного і прямого виборчого права шляхом таємного голосування.

Загальний склад ради визначається відповідно до закону про вибори.

Рада вважається повноважною за умови обрання не менш як двох третин депутатів від загального складу ради.

Згідно з частиною дванадцятою статті 46 Закону №280/97-ВР сесія ради є повноважною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради.

Депутат представляє інтереси всієї територіальної громади, має всю повноту прав, що забезпечують його активну участь у діяльності ради та утворюваних нею органів, несе обов`язки перед виборцями, радою та її органами, виконує їх доручення. Депутат, крім секретаря ради, повинен входити до складу однієї з постійних комісій ради. Депутат зобов`язаний брати участь у роботі сесій ради, засідань постійної та інших комісій ради, до складу яких його обрано. Депутат має право ухвального голосу з усіх питань, які розглядаються на сесіях ради, а також на засіданнях постійної та інших комісій ради, до складу яких його обрано (ч.ч. 4, 6 ст. 49 Закону N 280/97-ВР).

Відповідно до частин 1-3 статті 59 Закону №280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням. Результати поіменного голосування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". На офіційному веб-сайті ради розміщуються в день голосування і зберігаються протягом необмеженого строку всі результати поіменних голосувань. Результати поіменного голосування є невід`ємною частиною протоколу сесії ради.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч.10 ст.59 Закону №280/97-ВР).

Відповідно до ст.59-1 вказаного Закону сільський, селищний, міський голова, секретар, депутат сільської, селищної, міської ради, голова, заступник голови, депутат районної, обласної, районної у місті ради бере участь у розгляді, підготовці та прийнятті рішень відповідною радою за умови самостійного публічного оголошення про це під час засідання ради, на якому розглядається відповідне питання.

Здійснення контролю за дотриманням вимог частини першої цієї статті, надання зазначеним у ній особам консультацій та роз`яснень щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, поводження з майном, що може бути неправомірною вигодою та подарунками, покладається на постійну комісію, визначену відповідною радою.

Із змісту ч.2 ст.59-1 Закону №280/97-ВР слідує, що обов`язки щодо попередження конфлікту інтересів у депутата місцевої ради покладено не лише на такого депутата, але і на відповідну постійну комісію ради.

Так, згідно до ч.1 ст.47 Закону №280/97-ВР постійні комісії ради є органами ради, що обираються з числа її депутатів, для вивчення, попереднього розгляду і підготовки питань, які належать до її відання, здійснення контролю за виконанням рішень ради, її виконавчого комітету.

Отже, як склад ради, так і склад її органів утворюють саме депутати цієї ради, які і приймають відповідні рішення у межах компетенції ради на її сесії.

Тому вважати, що за наявності конфлікту інтересів у одного депутата ради це не зачіпає будь-яким чином інших депутатів, не можна. Такий висновок ґрунтується на тому, що певна кількість депутатів входить до постійної комісії, яка у обов`язковому порядку має бути створена відповідною радою саме для запобігання та урегулювання конфлікту інтересів у депутата ради.

Зазначений висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 20.03.2019 року у справі за №442/730/17.

Терміни "реальний конфлікт інтересів", "потенційний конфлікт інтересів", "неправомірна вигода", "подарунок" вживаються у значенні, наведеному в Законі України "Про запобігання корупції" №1700-VII від 14 жовтня 2014 року (далі по тексту також - Закон №1700-VII).

Так, у ст.1 цього Закону надано значення термінів, які у ньому вживаються:

близькі особи - особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки із суб`єктом, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких із суб`єктом не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі, а також - незалежно від зазначених умов - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням згаданого суб`єкта;

потенційний конфлікт інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень;

реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Статтею 3 Закону №1700-VII визначено суб`єктів, на які поширюється дія цього Закону, зокрема згідно з пп."б" п.1 ч.1 ст.3 Закону №1700-VII суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування: народні депутати України, депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутати місцевих рад, сільські, селищні, міські голови.

Відповідно до ч.1 ст.28 Закону №1700-VII особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані:

1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів;

2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно;

3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів;

4) вживати заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, не можуть прямо чи опосередковано спонукати у будь-який спосіб підлеглих до прийняття рішень, вчинення дій або бездіяльності всупереч закону на користь своїх приватних інтересів або приватних інтересів третіх осіб (ч.2 ст.28 Закону №1700-VІІ).

У разі існування в особи сумнівів щодо наявності в неї конфлікту інтересів вона зобов`язана звернутися за роз`ясненнями до територіального органу Національного агентства. У разі, якщо особа не отримала підтвердження про відсутність конфлікту інтересів, вона діє відповідно до вимог, передбачених у цьому розділі Закону (ч.5 ст.28 Закону №1700-VІІ).

У статті 35 Закону №1700-VII передбачено спеціальні правила, особливості врегулювання конфлікту інтересів, що виник у діяльності окремих категорій осіб, уповноважених на виконання функцій місцевого самоврядування.

Так, вказана норма Закону передбачає, що правила врегулювання конфлікту інтересів в діяльності Президента України, народних депутатів України, членів Кабінету Міністрів України, керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, суддів, суддів Конституційного Суду України, голів, заступників голів обласних та районних рад, міських, сільських, селищних голів, секретарів міських, сільських, селищних рад, депутатів місцевих рад визначаються законами, які регулюють статус відповідних осіб та засади організації відповідних органів.

З викладеного слідує, що при виникненні конфлікту інтересів у депутата сільської ради він має діяти у відповідності до правила, передбаченого у статті 59-1 Закону №280/97-ВР, згідно з яким можливість брати участь у розгляді, підготовці та прийнятті рішень відповідною радою пов`язано з виконанням ним такої умови: самостійного публічного оголошення про це під час засідання ради, на якому розглядається відповідне питання.

Разом з тим, у ч.2 ст.35 Закону №1700-VII зазначено, що у разі виникнення реального чи потенційного конфлікту інтересів у особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи, яка входить до складу колегіального органу (комітету, комісії, колегії тощо), вона не має права брати участь у прийнятті рішення цим органом.

Отже, в контексті зазначеної заборони, для встановлення порушення процедури прийняття рішення, визначальним є сам факт участі у голосуванні, а не вплив такого голосування на прийняте рішення з урахування наявності кваліфікованої більшості, необхідної для прийняття позитивного рішення колегіальним органом.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі за №810/2500/16.

Відповідно до пункту 1.1.2 Методичних рекомендацій щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, затвердженого рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 29 вересня 2017 року №839 (далі - Методичні рекомендації) зазначено, що за частиною другою статті 35 Закону №1700-VII член колегіального органу, у разі виникнення у нього реального чи потенційного конфлікту інтересів, не має права брати участь у прийнятті рішення цим органом, а його заява про конфлікт інтересів заноситься в протокол засідання колегіального органу.

Таким чином, у разі виникнення реального чи потенційного конфлікту інтересів у особи, така особа не має права брати участь у прийнятті відповідного рішення органом.

Разом з цим, відповідно до статті 67 Закону №1700-VII нормативно-правові акти, рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог цього Закону, підлягають скасуванню органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, або можуть бути визнані незаконними в судовому порядку за заявою заінтересованої фізичної особи, об`єднання громадян, юридичної особи, прокурора, органу державної влади, зокрема Національного агентства, органу місцевого самоврядування.

З огляду на наведене, чинним законодавством передбачено імперативний припис та безумовне визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, прийнятого за наявності конфлікту інтересів в розумінні Закону №1700-VII.

Такий же висновок суду узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі за №442/730/17, Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі за №810/2500/16 та від 21.09.2018 року у справі за №237/2574/17.

З огляду на викладене, суд бере до уваги встановлену обставину участі ОСОБА_1 на засіданнях 34 та 35 сесії 7-го скликання Жданівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, перебуваючи в умовах реального конфлікту інтересів, вчинив дії, а саме проголосував "За" прийняття рішень №518 ""Про надання в оренду проектних доріг ТОВ "Хмільницьке" та №539 "Про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1", чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною другою статті 172-7 КУпАП, тобто - вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів. Зазначене є прямим порушенням вимог Закону України "Про запобігання корупції", обставини якого встановлено постановою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 02.03.2020 року у справі за №149/309/20, які в силу ч.ч. 4, 6 ст.75 ГПК України додатково доказуванню не потребують.

При цьому, як наголошувалось судом раніше, для встановлення порушення процедури прийняття рішення, визначальним є сам факт участі депутата у голосуванні за наявності конфлікту інтересів (незалежно потенційного чи реального), а не вплив такого голосування на прийняте рішення з урахуванням наявності кваліфікованої більшості, необхідної для прийняття позитивного рішення колегіальним органом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що внаслідок недотримання ОСОБА_1 вимог Закону України "Про запобігання корупції" та Закону України "Про місцеве самоврядування України" при прийнятті оскаржуваних рішень, останні прийняті в умовах реального конфлікту інтересів, відтак підлягають визнанню незаконними на підставі ст.67 Закону України "Про запобігання корупції" за позовом прокурора.

При цьому судом враховано, що відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом також розглянуто позовні вимоги про скасування оскаржуваних рішень у зв`язку із чим, слід зазначити наступне.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16.04.2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З урахуванням такого висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення ст.11 Цивільного кодексу України, ст.ст. 78, 116, 122 Земельного кодексу України, в зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №916/1979/13 викладений такий правовий висновок:

"Велика Палата Верховного Суду вважає, що рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. На таку особу, позивача, з урахуванням принципу свободи розпорядження власними процесуальними правами, не можна покладати обов`язок об`єднання вимог про визнання протиправним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та вимог про скасування правовстановлюючих документів на земельну ділянку, укладених (виданих) на підставі такого рішення. Така позиція висловлювалася Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.05.2018 року у справі №923/466/17."

Таким чином, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

В свою чергу, спосіб захисту - це конкретні закріплені чи санкціоновані законом правоохоронні заходи (засоби), за допомогою яких усуваються порушення прав, у зв`язку з чим застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа та від характеру його порушення.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 15.11.96 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54), норма Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13 Конвенції повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці. Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Матеріали справи свідчать, що на підставі оскаржуваних рішень Жданівської сільської ради між сторонами укладені договори оренди земельних ділянок від 28.02.2019 та від 16.01.2020.

При цьому суд враховує, що в матеріалах справи відсутні докази реєстрації договору оренди земельної ділянки від 28.02.2019, у зв`язку із чим вказана обставина підлягає оцінці.

Так, у статті 13 Закону України "Про оренду землі" (далі по тексту № 161-XIV) надано визначення договору оренди землі. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально (стаття 14 цього Закону № 161-XIV).

Відповідно до ч.5 ст.6 Закону №161-XIV право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом (ч.1 ст.17 Закону № 161-XIV).

Момент укладення договору визначено у статтях 638, 640 ЦК України. Вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Отже, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, дотрималися письмової форми договору та підписали його, він вважається укладеним. Із системного аналізу ЦК України можна зробити висновок, що вказане правило визначення моменту укладення договору стосується лише договорів, які повинні бути укладені у простій письмовій формі.

Верховний Суд України вказував, що поняття "момент укладення договору" та "момент набрання чинності договором оренди земельної ділянки" різняться змістовим наповненням, а також можуть відрізнятися у часі, про що зазначено і у мотивувальних частинах постанов від 19 лютого 2014 року у справі №0426/14068/2012 (провадження №6-162цс13) та від 13 червня 2016 року у справі №570/3056/15-ц (провадження №6-643цс16).

Таким чином, відсутність реєстрації права оренди не свідчить про неукладення Договору оренди земельної ділянки від 28.02.2019.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що прийняті Жданівською сільською радою оскаржувані рішення стали підставою укладення договорів оренди земельних ділянок. Отже, оскаржувані рішення вичерпали свою дію внаслідок їх виконання, шляхом укладення відповідних договорів оренди.

Враховуючи викладене вище, суд відмовляє в задоволенні вимог прокурора про скасування рішень Жданівської сільської ради.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ТОВ "Хмільницьке" повернути Війтівецькій сільській раді Хмільницького району Вінницької області земельну ділянку загальною площею 21,57 га під польовими дорогами, в тому числі с.Жданівка 13,5 га, с.Качанівка 8,07 га (Жданівська ОТГ (за межами населеного пункту) Хмільницького району Вінницької області), що спроектовані для обслуговування земельних ділянок, які були виділені у єдиних сільськогосподарських масивах в натурі (на місцевості) суд зазначає наступне.

Як слідує з матеріалів справи, у користуванні відповідача перебуває земельна ділянка загальною площею 21,57 га, відносно якої між ним та Жданівською сільською радою укладено договір оренди земельної ділянки від 28.02.2019.

Згідно положень ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч.1 ст.210 ЦК України).

Статтею 125 ЗК України визначено, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав. При цьому згідно ч.5 ст.6 Закону України "Про оренду землі" право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Отже, відповідно до положень вказаної статті Закону договір оренди землі підлягає державній реєстрації та на підставі ч.1 ст.210, ч.2 ст.125 ЗК України є чинним з моменту його державної реєстрації.

Як зазначалось раніше, судом встановлено, що державна реєстрація договору оренди землі від 28.02.2019, укладеного між Жданівською сільською радою Хмільницького району та ТОВ "Хмільницьке" не відбулась, а отже договір не набув чинності.

Як відомо набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки по договору, тобто коли договір як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Відсутність державної реєстрації договору оренди земельної ділянки свідчить про безпідставність користування земельною ділянкою з боку ТОВ "Хмільницьке".

Відповідно до ст.387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе (ч.1 ст.397 Цивільного кодексу України).

Таким чином, ТОВ "Хмільницьке" безпідставно користується земельними ділянками загальною площею 21,57 га під польовими дорогами, в тому числі с. Жданівка - 13,5 га, с. Качанівка - 8.07 га (Жданівська ОТГ (за межами населеного пункту) Хмільницького району Вінницької області).

З огляду на незаконність рішення ради від 31.01.2019 №518, а також враховуючи, що договір оренди земельних ділянок загальною площею 21,57 га під польовими дорогами, в тому числі с. Жданівка 13.5 га с.Качанівка 8.07 га (Жданівська ОТГ (за межами населеного пункту) Хмільницького району Вінницької області), спроектованими для обслуговування земельних ділянок, які були виділені у єдиних сільськогосподарських масивах в натурі (на місцевості) власниками земельних часток (паїв) із земель, що належали до колективної власності не набрав чинності, наведені земельні ділянки єдиним масивом підлягають поверненню Війтівецькій сільській раді Хмільницького району.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога прокурора щодо зобов`язання ТОВ "Хмільницьке" повернути Війтівецькій сільській раді Хмільницького району Вінницької області означену вище земельну ділянку підлягає задоволенню.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідач не скористався своїм правом та не подав до суду обґрунтованого відзиву на позовну заяву чи докази, які б спростовували заявлені позовні вимоги. При цьому викладена останнім в заявах про розгляд справи за його відсутності процесуальна позиція, а саме: "позовні вимоги не визнаємо та заперечуємо проти їх задоволення" ніяким чином не мотивована, що позбавляє суд надати оцінку запереченням відповідача.

З огляду на вищевикладене, оцінивши подані докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

В ході розгляду даної справи також враховані положення п.5 ч.1 ст.237 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких при ухваленні рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Порядок розподілу судових витрат визначено статтею 129 Господарського процесуального кодексу. Так, згідно п.2 ч.1 даної статті Кодексу судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи встановлену у даній справі обставину неправомірного прийняття Жданівською (Війтівецькою) сільською радою Хмільницького району, оскаржуваних рішень, суд вважає обґрунтованим висновок, що даний спір відносно позовних вимог про визнання незаконними рішень Жданівської сільської ради Хмільницького району виник внаслідок неправильних дій останньої.

З огляду на викладене, суд застосовує положення ч.9 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

За таких обставин, в зв`язку із задоволенням позову в частині заявлених вимог про визнання рішень Жданівської сільської ради Хмільницького району незаконними понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 4204,00 грн за правилами ч.9 ст.129 ГПК України підлягають покладенню на відповідача (Війтівецьку сільську раду Хмільницького району).

Щодо розподілу судових витрат з позовної вимоги про зобов`язання повернути земельну ділянку, загальною площею 21,57 га суд покладає здійснені позивачем судові витрати в розмірі 2102,00 грн на відповідача (ТОВ "Хмільницьке"), як на особу, до якої звернена дана вимога.

Судом також розглянуто вимогу прокурора, викладену в заяві від 27.01.2021 №02.34-215вих-21 про часткову відмову від позову, про повернення з Державного бюджету 50% сплаченого судового збору за позовну вимогу від розгляду якої відмовився прокурор.

Так, ч.2 ст.130 ГПК України визначено, що у разі відмови від позову, суд у відповідній ухвалі вирішує питання про повернення заявнику з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову.

Положенням ч.3 ст.7 Закону України "Про судовий збір" передбачено: "У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову."

З огляду на викладене, суд вважає за можливе задовольнити клопотання прокурора та повернути останньому з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору (1051,00 грн із суми 2102,00 грн, що сплачена при поданні позову).

На підставі викладеного та керуючись п.4 ч.1 ст.231, ст.ст. 2, 7, 8, 13, 14, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 130, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

1. Прийняти відмову прокурора від позову в частині позовних вимог про зобов`язання товариство з обмеженою відповідальністю "Хмільницьке" (вул.Заводська, 2, с.Війтівці, Хмільницький район, Вінницька область, ) повернути в комунальну власність Війтівецької сільської ради Хмільницького району земельну ділянку за кадастровим номером :01:000:0830 площею 3,9244 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

2. Закрити провадження у справі №902/617/20 в частині позовних вимог про зобов`язання товариство з обмеженою відповідальністю "Хмільницьке" (вул.Заводська, 2, с.Війтівці, Хмільницький район, Вінницька область, ) повернути в комунальну власність Війтівецької сільської ради Хмільницького району земельну ділянку за кадастровим номером :01:000:0830 площею 3,9244 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

3. Позов задовольнити частково.

4. Визнати незаконним рішення тридцять четвертої сесії 7-го скликання Жданівської сільської ради "Про надання в оренду проектних доріг ТОВ "Хмільницьке" №518 від 31.01.2019.

5. Визнати незаконним рішення тридцять п`ятої сесії 7-го скликання Жданівської сільської ради "Про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1" №539 від 28.02.2019.

6. В задоволенні позову в частині позовних вимог про скасування рішення тридцять четвертої сесії 7-го скликання Жданівської сільської ради "Про надання в оренду проектних доріг ТОВ "Хмільницьке" №518 від 31.01.2019 відмовити.

7. В задоволенні позову в частині позовних вимог про скасування рішення тридцять п`ятої сесії 7-го скликання Жданівської сільської ради "Про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1" №539 від 28.02.2019 відмовити.

8. Зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю "Хмільницьке" (вул.Заводська, 2, с.Війтівці, Хмільницький район, Вінницька область, ) повернути Війтівецькій сільській раді Хмільницького району Вінницької області (вул.З.Космодем`янської, 8, с.Війтівці, Хмільницький район, Вінницька обл., 22050, ) земельну ділянку загальною площею 21,57 га під польовими дорогами, в тому числі: с.Жданівка 13,5 га, с.Качанівка 8,07 га (Жданівська ОТГ (за межами населеного пункту) Хмільницького району Вінницької області), що спроектовані для обслуговування земельних ділянок, які були виділені у єдиних сільськогосподарських масивах в натурі (на місцевості) власниками земельних часток (паїв) із земель, що належали до колективної власності.

9. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Хмільницьке" (вул.Заводська, 2, с.Війтівці, Хмільницький район, Вінницька область, ) на користь Прокуратури Вінницької області (вул.Монастирська, 33, м.Вінниця, ) відшкодування судового збору в розмірі 2102,00 грн.

10. Стягнути з Війтівецької сільської ради Хмільницького району Вінницької області (вул.З.Космодем`янської, 8, с.Війтівці, Хмільницький район, Вінницька обл., 22050, ) на користь Прокуратури Вінницької області (вул.Монастирська, 33, м.Вінниця, ) відшкодування судового збору в розмірі 4204,00 грн.

11. Повернути Прокуратурі Вінницької області (вул.Монастирська, 33, м.Вінниця, ) з Державного бюджету України судовий збір в розмірі 1051,00 грн, сплачений згідно платіжного доручення №884 від 10.06.2020.

12. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

13. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованими листами з повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст. 256, 257 ГПК України). Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 08 лютого 2021 р.

Суддя Нешик О.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2 - Калинівська місцева прокуратура (вул.В.Нестурчука, 39, м.Калинівка, Вінницька обл., 22400)

3 - Вінницька обласна прокуратур (вул.Монастирська, 33, м.Вінниця, 21050)

4 - відповідачу 1 (Війтівецька сільській раді) (вул.З.Космодем`янської, 8, с.Війтівці, Хмільницький район, Вінницька обл., 22050);

5 - відповідачу 2 (ТОВ "Хмільницьке") (вул.Заводська, 2, с.Війтівці, Хмільницький р-н, Вінницька обл., 22050);

6 - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ).