ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2021 р. Справа№ 910/17179/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

при секретарі судового засідання Позюбан А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2020

у справі № 910/17179/18 (суддя Полякова К.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот"

до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"

про відшкодування збитків у розмірі 6 438 650,25 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:

ПАТ "Судноплавна компанія "Укррічфлот" звернулось до ДП "Адміністрація морських портів України" з позовом про відшкодування збитків у розмірі 6 438 650,25 грн (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.04.2019 у справі № 910/17179/18, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2019, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 14.05.2020 у справі № 910/17179/18 рішення Господарського суду міста Києва від 11.04.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2019 у справі № 910/17179/18 скасовано та справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

При новому розгляді справи ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.10.2020 провадження у справі № 910/17179/18 в частині позовних вимог ПАТ "Судноплавна компанія "Укррічфлот" до ДП "Адміністрація морських портів України" про стягнення 407 932,13 грн закрито.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.10.2020 у справі № 910/17179/18 позовні вимоги ПАТ "Судноплавна компанія "Укррічфлот" задоволено частково.

Стягнуто з ДП "Адміністрація морських портів України" на користь ПАТ "Судноплавна компанія "Укррічфлот" 6030718, 12 грн збитків, 90460, 79 грн судового збору за подання позову, 135691, 18 грн судового збору за подання апеляційної скарги, 180921, 58 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд виходив з того, що плавання внутрішніми водними шляхами в межах території України означає фактичний рух судна судноплавним внутрішнім водним шляхом без будь-якої прив`язки до порту відправлення чи призначення; у свою чергу, поняття "каботажне перевезення" та "плавання внутрішніми водними шляхами в межах території України" не є тотожними. Водночас судна позивача відповідали вимогам пункту 3.5 Порядку справляння та розмірів ставок портових зборів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 № 316 "Про портові збори" (далі - Порядок), та підлягали звільненню від сплати канального збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ДП "Адміністрація морських портів України" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2020 у справі № 910/17179/18 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ "Судноплавна компанія "Укррічфлот" до ДП "Адміністрація морських портів України" про стягнення 6 030 718, 12 грн збитків, 90460,79 грн судового збору за подання позову, 135691,18 грн судового збору за подання апеляційної скарги, 180921,58 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню. Так, апелянт стверджує, що судом першої інстанції невірно застосовано норми Порядку, а саме те, що звільнення від сплати канального збору може бути здійснено у випадку здійснення плавання внутрішніми водними шляхами в межах території України, тобто без виходу за межі держави. За доводами відповідача, позивач в спірний період здійснював перевезення вантажів між портами України та іноземними портами, тобто позивачем здійснювалось використання внутрішніх водних шляхів з виходом за межі території України. Відповідач зазначає, що судом невірно надано оцінку правовідносинам сторін, а саме помилково встановлено сплату канального збору на підставі договорів морського агентування. На думку скаржника, судом першої інстанції порушено норми матеріального права та нез`ясовано обставини, що мають значення для справи в частині висновків про те, що позивач з поважних причин пропустив строк позовної давності за вимогами про стягнення збитків за період з вересня 2015 по 20 грудня 2015 на загальну суму 1 638 925,69 грн.

Згідно витягу з протоколу передачі судової справи від 25.11.2020, справа № 910/17179/18 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Мартюк А.І., Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2020 поновлено відповідачу пропущений процесуальний строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2020; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДП "Адміністрація морських портів України" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2020; розгляд справи призначено на 14.12.2020; запропоновано учасникам судового процесу подати відзив, заперечення на апеляційну скаргу та інші заяви/клопотання протягом 10 днів з дня отримання даної ухвали.

В межах встановлених судом процесуальних строків від позивача надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому сторона просить рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2020 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заперечуючи проти доводів апелянта, позивач зазначає, що оскаржуване рішення прийнято місцевим господарським судом на підставі повного, всебічного та об`єктивного з`ясування усіх обставин справи з вірним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Так, позивач вважає, що судом першої інстанції вірно застосовано норми Порядку надавши вірну оцінку преюдиційним для даної справи обставинам, які встановлені постановою Вищого адміністративного суду України від 09.03.2017 у справі № 826/23214/15. За доводами позивача, його судна на час виникнення спірних правовідносин відповідали вимогам п. 3.5 Порядку та підлягали звільненню від сплати канального збору. Позивач стверджує, що в оскаржуваному рішенні вірно встановлено, що позивачем на обслуговування та оформлення необхідної документації, пов`язаної з проходженням суден каналами та перебування в портах, укладено агентські договори, за змістом яких морські агенти діють від імені, за дорученням та за рахунок судновласника, в т.ч. у правовідносинах з відповідачем щодо сплати портових зборів. Також в цих правочинах визначено, що агент зобов`язаний своєчасно здійснювати всі розрахунки з адміністрацією за надані послуги, зокрема, здійснювати від імені судновласника розрахунки з адміністрацією з портових зборів. Щодо пропуску строку позовної давності позивач зазначає, що ним пред`являвся позов до суду адміністративної юрисдикції. Вищим адміністративним судом України постановою від 09.03.2017 задоволено позов та визнано неправомірними дії відповідача із справляння канального збору та стягнуто збитки. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 відмовлено відповідачу в перегляді постанови Вищого адміністративного суду України. Одразу після ухвалення остаточного рішення у цій справі, пересвідчившись у правомірності своєї позиції щодо належного застосування положень п. 3.5 Порядку у аналогічних правовідносинах, позивач розпочав роботу із збирання доказів для підготовки позовної заяви та її доказової бази у цій справі. Також позивач вказує на те, що недостатній рівень правового регулювання, суперечливість судової практики у вирішенні подібних правовідносин, а також об`єктивні умови щодо збирання доказів у справі, стали причиною незначного пропуску строку позовної давності (з дати прийняття остаточного рішення 20.06.2018 в адміністративній справі по дату подання позову у цій справі - 19.12.2018).

В судовому засіданні 14.12.2020 оголошено перерву до 25.01.2021, про що постановлено відповідну ухвалу суду. Присутні представники сторін, надавши свої пояснення по суті спору, повідомлені про наступне судове засідання під розписку.

Представник відповідача в судовому засіданні 25.01.2021 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив оскаржуване рішення скасувати, прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Представники позивача в судовому засіданні 25.01.2021 заперечили проти доводів апелянта з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу та просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Крім того до закінчення судових дебатів представником заявлено про подання ним доказів, понесених стороною судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в порядку та строки визначені в ст. 129 ГПК України.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

Місцевим господарським судом на підставі наявних в матеріалах справи доказів вірно встановлено, що ПАТ «Судноплавна компанія «Укррічфлот» є власником наступних суден:

«Иван Сергиенко» класифікаційне свідоцтво №104-1-02608-14, міжнародне обмірне свідоцтво від 12.01.2001, свідоцтво про право плавання під державним прапором України (судновий патент) НОМЕР_1;

«Володимир Шарков» класифікаційне свідоцтво №104-1-08213-14, міжнародне обмірне свідоцтво від 26.05.2004, свідоцтво про право плавання під державним прапором України (судновий патент) НОМЕР_2;

«Олтениця» класифікаційне свідоцтво № 104-1-08890-15 , міжнародне обмірне свідоцтво від 05.08.2015, свідоцтво про право плавання під державним прапором України (судновий патент) НОМЕР_3;

«Славутич-18» класифікаційне свідоцтво №104-1-06455-13, міжнародне обмірне свідоцтво від 03.04.2008, свідоцтво про право плавання під державним прапором України (судновий патент) НОМЕР_4;

«Семен Руднев» класифікаційне свідоцтво № 104-1-09309-15 , міжнародне обмірне свідоцтво від 26.05.2001, свідоцтво про право плавання під державним прапором України (судновий патент) НОМЕР_5;

«Василий Боженко» класифікаційне свідоцтво № 104-1-09957-15 , міжнародне обмірне свідоцтво від 24.05.2000, свідоцтво про право плавання під державним прапором України (судновий патент) НОМЕР_6;

«Николай Кузнецов» класифікаційні свідоцтва № 104-1-02443-15 , №104-1-12944-15, міжнародне обмірне свідоцтво від 27.11.2013, свідоцтва про право плавання під державним прапором України (судновий патент) НОМЕР_7, НОМЕР_8;

«Могучий» класифікаційне свідоцтво № 104-1-00222-15 , обмірне свідоцтво від 27.04.2005, свідоцтво про право плавання під державним прапором України (судновий патент) НОМЕР_9 ;

«Днепровец-3» класифікаційне свідоцтво № 108-1-06417-13 , міжнародне обмірне свідоцтво від 09.11.2007, свідоцтво про право плавання під державним прапором України (судновий патент) НОМЕР_10;

«Мартин Лацис» класифікаційне свідоцтво № 104-1-04257-15 , міжнародне обмірне свідоцтво від 22.06.2001, свідоцтво про право плавання під державним прапором України (судновий патент) НОМЕР_11;

«Днепровец-2» класифікаційне свідоцтво № 108-1-06950-13 , мірильне свідоцтво від 26.08.2003, свідоцтво про право плавання під державним прапором України (судновий патент) НОМЕР_12;

«Борислав» класифікаційне свідоцтво № 104-1-02613-15 , міжнародне обмірне свідоцтво від 08.09.2006, свідоцтво про право плавання під державним прапором України (судновий патент) НОМЕР_13;

«Афанасий Матюшенко» класифікаційне свідоцтво № 104-1-00386-14 , міжнародне обмірне свідоцтво від 16.01.2014, свідоцтво про право плавання під державним прапором України (судновий патент) НОМЕР_14;

«Орель-5» класифікаційне свідоцтво № 312-00893-16 , міжнародне обмірне свідоцтво від 17.02.2015, свідоцтво про право плавання під державним прапором України (судновий патент) НОМЕР_15;

«Орель-3» класифікаційне свідоцтво № 312-09070-16 , міжнародне обмірне свідоцтво від 05.10.2015, свідоцтво про право плавання під державним прапором України (судновий патент) НОМЕР_16;

«Орель-2» класифікаційне свідоцтво № 104-1-11717-14 , міжнародне обмірне свідоцтво від 23.12.2014, свідоцтво про право плавання під державним прапором України (судновий патент) НОМЕР_17.

Виконуючи договірні зобов`язання перед контрагентами, позивач здійснював перевезення вантажів вищезазначеними суднами, у зв`язку з чим використовував портову інфраструктуру морських торговельних портів України, зокрема, здійснював прохід Бузько-Дніпровсько-Лиманським та Херсонським морським каналами.

Для обслуговування суден та оформлення необхідних документів позивачем укладено наступні агентські договори.

16.12.2015 між Публічним акціонерним товариством «Судноплавна компанія «Укррічфлот» (судновласник за договором, позивач у справі) та Приватним підприємством морське агентство «Флот-Сервіс» (агент за договором) укладено договір агентування №1199 (далі - договір №1199), яким врегульовано відносини сторін, пов`язані з питаннями морського обслуговування суден судновласника, як власних, так і зафрахтованих, включаючи будь-які чартери про фрахтування суден при їх заходженні в морський торгівельний порт Миколаїв або Миколаївський річковий порт.

За умовами п.п. 1.2, 1.3 договору №1199, судновласник визначив агента в порту згідно з правилами і звичаями порту та доручив агенту діяти від імені, за дорученням та за рахунок судновласника на підставі повноважень, отриманих від судновласника за даним договором та письмовими номінаціями.

Пунктами 2.1, 5.2 договору №1199 визначено, що згідно інформації судновласника агент розраховує проформу дисбурсментських рахунків за дійсними тарифами в порту, а судновласник здійснює 100 % перерахування портових зборів згідно статті 22 Закону України «Про морські порти України» до прибуття судна в порт або під час знаходження судна у порту на підставі дисбурсментського рахунку отриманого від агента.

Також, 02.03.2015 та 19.02.2016 між Публічним акціонерним товариством «Судноплавна компанія «Укррічфлот» (судновласник за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СКЛ» (агент за договром) укладені договори про надання послуг з морського агентування №№ 02/03, 1902, в межах яких агент, діючи від імені, за дорученням та за рахунок судновласника зобов`язувався надавати послуги щодо організації обробки і обслуговування суден закордонного та каботажного плавання судновласника, при їх заходах в акваторію Херсонського морського порту, проходження по Бузько-Дніпровсько-Лиманському, Херсонському морському каналам, а судновласник зобов`язувався прийняти надані агентом послуги, виплатити йому винагороду, а також відшкодувати усі витрати, понесені агентом у зв`язку з виконанням зобов`язань, прийнятих на себе згідно цього договору.

Відповідно до п. 2.1 вищезазначених договорів №№ 02/03, 1902 агент зобов`язаний на підставі письмових доручень (заявок) судновласника, організовувати обслуговування і виконання всіх формальностей щодо суден останнього, зокрема, здійснювати розрахунок сум витрат, пов`язаних з обслуговуванням суден судновласника в морських портах, передбачених цим договором, включати ці витрати в дисбурсментські рахунки (попередні та фінальні) та надавати вищезазначені рахунки для сплати судновласнику по кожному суднозаходу в строки та в порядку, передбачені договором.

Пунктом 4.2 договорів №№ 02/03, 1902 передбачено, що агент по факту отримання від судновласника письмового доручення (заявки) щодо надання послуг суднам в порту складає проформу дисбурсментського рахунку з урахуванням агентської винагороди, а також попередніх (запланованих) витрат для оплати послуг третіх осіб, а судновласник здійснює 100 % перерахування коштів за проформою дисбурсментського рахунку агента у строки, що дозволяють агенту здійснити платіж порту з находженням коштів на рахунок останнього від агента до відходу судна.

Вищенаведені обставини укладення агентських договорів, зокрема, встановлено судовими рішеннями в адміністративній справі № 826/23214/15, які в силу приписів ст. 75 ГПК України не підлягають повторному доведенню.

Відповідачем виставлялись судновласнику (через агентів) рахунки на оплату, які, зокрема, містили канальний збір за проходження його суден каналами. На думку позивача, такі дії відповідача є протиправними, оскільки судна відповідали всім умовам для звільнення від сплати канального збору, які визначені в Порядку справляння та розміри ставок портових зборів, що затверджений наказом Міністерства інфраструктури України №316 від 27.05.2013 «Про портові збори», однак з метою належного виконання зобов`язань перед контрагентами та недопущення простою суден, що призвело б до настання збитків, судновласником сплачено порту виставлені рахунки у повному обсязі.

Так, судновласником через своїх агентів - ПП МА «Флот-Сервіс» та ТОВ «СКЛ», оплачено на користь відповідача канальний збір на загальну суму 6 438 650,25 грн, нарахований Херсонською філією, Миколаївською філією та філією «Дельта-Лоцман» Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» за період з вересня 2015 року по травень 2016 року.

04.12.2018, 22.12.2018 та 05.02.2019 позивач звертався до відповідача з претензіями №№ 08-1-1-03/122, 08-1-1-03/129 про відшкодування збитків (майнової шкоди), завданих внаслідок сплати канального збору, в яких вимагав у триденний строк з дати отримання вимоги в добровільному порядку перерахувати на рахунок товариства протиправно отримані грошові кошти в якості оплати канального збору.

Оскільки вимога позивач про відшкодування збитків в позасудовому порядку не була задоволена, ПАТ «Судноплавна компанія «Укррічфлот» пред`явлено позов про стягнення з ДП «Адміністрація морських портів України» збитків 6 438 650,25 грн (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог).

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Частиною 1 статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування.

Згідно з ч. 2 названої статті збитками є втрати, яких особа зазнала або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки; доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 2 ст. 217 ГК України у сфері господарювання застосовуються, зокрема, такий вид господарської санкцій як відшкодування збитків.

Статтею 218 ГК України унормовано, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

За положенням ст. 224 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Частиною 1 статті 225 ГК України визначено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Місцевий господарський суд, вирішуючи спір у даній справі, обґрунтовано виходив з того, що для застосування такої санкції як стягнення збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів господарсько-правова відповідальність не настає.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

При цьому, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданої шкоди та прямого причинного зв`язку між порушенням зобов`язання та шкодою.

Так, матеріалами справи підтверджується, що у зв`язку з використанням позивачем інфраструктури морських торговельних портів України, зокрема, здійснення проходу Бузько-Дніпровсько-Лиманським та Херсонським морськими каналами, філіями відповідача здійснено нарахування канального збору.

Правові, економічні та організаційні основи діяльності в морських портах України визначено Законом України «Про морські порти України».

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 названого Закону у морському порту справляються такі портові збори: корабельний, причальний, якірний, канальний, маяковий, адміністративний та санітарний. Використання коштів від портових зборів допускається виключно за їх цільовим призначенням. Фінансування утримання гідротехнічних споруд в об`ємах, необхідних для підтримання їх паспортних характеристик, здійснюється за рахунок портових зборів, що справляються у морських портах, де розташовані такі гідротехнічні споруди.

Розміри ставок портових зборів для кожного морського порту встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері транспорту, відповідно до затвердженої нею методики. Порядок справляння, обліку та використання коштів від портових зборів, крім використання коштів від адміністративного збору, визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту.

Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про морські порти України» портові збори сплачуються адміністрації морських портів України, крім випадків, визначених цим Законом.

Канальний збір справляється на користь власника каналу (абз. 2 ч. 4 ст. 22 Закону України «Про морські порти України»).

Процедуру справляння портових зборів та встановлення розміру ставок портових зборів визначає Порядок справляння та розміри ставок портових зборів, що затверджений наказом Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 №316 «Про портові збори» (далі - Порядок).

Пунктами 1.3, 1.4 Порядку передбачено, що портові збори (в тому числі канальний) справляються в морських портах із суден і плавучих споруд, що плавають під Державним Прапором України та іноземними прапорами, за групами згідно з додатком 1 до цього Порядку.

Сплата портових зборів у морських портах здійснюється до виходу судна з морського порту, а за транзитний прохід каналами - шляхом попередньої оплати або безпосередньо на вході у канал.

Згідно з п.п. 3.1 - 3.4 розділу ІІІ Порядку канальний збір за проходження суден каналом Дунай - Чорне море на баровій частині гирла Новостамбульське (Бистре), Бузько-Дніпровсько-лиманським каналом (далі - БДЛК), Херсонським морським каналом (далі - ХМК), Керч-Єнікальським каналом (далі - КЄК) справляється на користь суб`єкта, визначеного пунктом 1.2 розділу I цього Порядку.

Нарахування канального збору здійснюється за кожне проходження каналу судном в один кінець і кожне проходження каналу судном транзитом в один кінець за одиницю умовного об`єму судна (за 1 куб. м. об`єму судна) за ставками, наведеними в додатку 3 до цього Порядку.

Нарахування канального збору здійснюється за кожне проходження підхідного каналу судном в один кінець і кожне проходження підхідного каналу судном транзитом в один кінець за одиницю умовного об`єму судна за ставками, наведеними в додатку 4 до цього Порядку.

Судно, яке здійснює перехід між морськими портами (морськими терміналами), що розташовані на БДЛК, канальний збір за прохід по БДЛК сплачує на користь суб`єкта, визначеного пунктом 1.2 розділу I цього Порядку, за ставкою, що дорівнює різниці між розмірами ставок, установленими для відповідних ділянок БДЛК (додаток 3).

За проходження БДЛК і ХМК без заходження в зазначені морські порти (морські термінали) канальний збір справляється на користь суб`єкта, визначеного пунктом 1.2 розділу I цього Порядку, за ставками, які встановлені згідно з додатком 3 до цього Порядку, за прохід БДЛК 1 - 12 колін та морського порту Херсон (прохід БДЛК і ХМК) відповідно.

Додатком 3 та Додатком 4 до Порядку визначено, що ставки канального збору, як і ставки інших видів портових зборів, залежать від того, знаходиться судно в «каботажному плаванні» чи «закордонному плаванні».

Таким чином, канальний збір нараховується щодо суден, які перебувають як в «каботажному плаванні» (між портами України), так і «закордонному плаванні» (прибувають на територію України або вибувають за її межі), і підставою для нарахування канального збору є саме факт проходження судна каналом або підхідним каналом.

Згідно з пунктом 3.5 Порядку (в редакції, яка діяла з 04.09.2015 по 12.08.2019) судна, що згідно з обмірним свідоцтвом з повним вантажем мають осадку не більш як 4,0 метри, здійснюють плавання під Державним Прапором України внутрішніми водними шляхами в межах території України та віднесені згідно з класифікаційним свідоцтвом, виданим класифікаційним товариством, до суден внутрішнього або змішаного плавання, звільняються від сплати канального збору.

Враховуючи вищенаведене, у редакції Порядку, яка діяла з 04 вересня 2015 року по 12 серпня 2019 року, від сплати канального збору у зазначений період були звільнені судна, що одночасно відповідали наступним ознакам:

- згідно з обмірним свідоцтвом з повним вантажем мають осадку не більш як 4,0 метри;

- здійснюють плавання під Державним Прапором України;

- здійснюють плавання внутрішніми водними шляхами в межах території України;

- віднесені згідно з класифікаційним свідоцтвом, виданим класифікаційним товариством, до суден внутрішнього або змішаного плавання.

При цьому здійснення «каботажного плавання» або «закордонного плавання» судном до переліку підстав згідно з пунктом 3.5 Порядку, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, прямо не віднесено.

Кодекс торгівельного мореплавства України визначає, зокрема, такі види морських перевезень - каботажне та міжнародне.

Каботажні перевезення - це перевезення між портами України, які здійснюються суднами, що плавають під Державним Прапором України, а також суднами, що плавають під іноземним прапором за умови одержання на це дозволу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері транспорту (ст. 131 Кодексу торгівельного мореплавства України).

Міжнародні перевезення - це перевезення між портами України й іноземними портами, які можуть здійснюватися як суднами, що плавають під Державним Прапором України, так і за умови взаємності суднами, що плавають під іноземним прапором (ст. 132 Кодексу торгівельного мореплавства України).

При цьому судова колегія звертає увагу на те, що згідно з пунктом 3.5 Порядку (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) здійснення каботажного плавання або закордонного плавання судном не було віднесено до переліку підстав для звільнення від сплати канального збору.

Згідно ч. 1 ст. 133 Кодексу торгівельного мореплавства України за договором морського перевезення вантажу перевізник або фрахтівник зобов`язується перевезти доручений йому відправником вантаж з порту відправлення в порт призначення і видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (одержувачу), а відправник або фрахтувальник зобов`язується сплатити за перевезення встановлену плату (фрахт).

Отже, як підставно зауважено місцевим господарським судом, головною ознакою для визначення виду перевезення є саме порт відправлення та порт призначення, які визначаються в договорі морського перевезення та перевізному документі. При цьому пунктом 3.5 Порядку (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) розташування портів відправлення та призначення в якості умови для застосування пільги щодо сплати канального збору також не зазначено. Однією з умов для отримання судном такої пільги відповідно до пункту 3.5 Порядку (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено здійснення плавання внутрішніми водними шляхами в межах території України.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, що викладена в постанові від 12.05.2020 у справі № 910/7127/19, а також висновками Вищого адміністративного суду України у справі № 826/23214/15 (постанова від 09.03.2017).

Доводи апеляційної скарги про невірне застосування місцевим господарським судом приписів Порядку визнаються судовою колегією непереконливими, оскільки не спростовують вірних висновків суду попередньої інстанції.

Перелік внутрішніх водних шляхів, віднесених до категорії судноплавних, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Так, згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку внутрішніх водних шляхів, що належать до категорії судноплавних» від 12 червня 1996 року №640 канали і підхідні канали відносяться до внутрішніх водних шляхів, що належать до категорії судноплавних.

Відповідно до ст. 67 Водного кодексу України річки, озера, водосховища, канали, інші водойми, а також внутрішні морські води та територіальне море є внутрішніми водними шляхами загального користування, за винятком випадків, коли відповідно до законодавства України їх використання з цією метою повністю чи частково заборонено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що канали є судноплавними внутрішніми водними шляхами загального користування, які знаходяться в межах території України.

Таким чином, позивач може бути звільнений від сплати канального збору за умови відповідності його суден вимогам, встановленим пунктом 3.5 Порядку (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), здійснюючи плавання внутрішніми водними шляхами, до яких віднесено, зокрема, Бузько-Дніпровсько-Лиманський та Херсонський морські канали.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно матеріалів справи судна «Иван Сергиенко», «Володимир Шарков», «Олтениця», «Славутич-18», « Семен Руднев », « Василий Боженко », « Николай Кузнецов », « Могучий », «Днепровец-3», « Мартин Лацис », «Днепровец-2», « Борислав », « Афанасий Матюшенко », «Орель-5», «Орель-3», «Орель-2», з повним вантажем мають осадку не більш як 4,0 метри, здійснюють плавання під Державним Прапором України, віднесені до суден внутрішнього або змішаного плавання. Тобто відповідають вимогам, встановленим пунктом 3.5 Порядку, що є достатньою підставою для звільнення позивача-судновласника від сплати канального збору. У зв`язку з цим, судова колегія погоджується з вірним висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем протиправно було здійснено нарахування канального збору позивачу в спірний період. Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, а тому відхиляються за їх необґрунтованості.

Як вже зазначалось у даній постанові, позивачу послуги щодо організації обробки і обслуговування суден закордонного та каботажного плавання надавались на підставі укладених з ПП МА «Флот-Сервіс» та ТОВ «СКЛ» договорів морського агентування.

Відповідно до п. 15.1 Правил надання послуг у морських портах України, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України №348 від 05.06.2013, обслуговування суден та інші послуги в морських портах України та на підходах до них здійснюються суб`єктами господарювання на підставі укладених договорів відповідно до чинного законодавства з урахуванням вимог міжнародних договорів України.

Згідно ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Частиною 1 статті 1004 ЦК України визначено, що повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.

Водночас, за змістом ч. 1 ст. 117 Кодексу торговельного мореплавства України морський агент виконує формальності та дії, пов`язані з прибуттям, перебуванням і відходом судна, допомагає капітану судна у налагодженні контактів з службами порту, місцевими органами виконавчої влади, в організації постачання і обслуговування судна в порту, оформляє митні документи та документи на вантаж, інкасує суми фрахту та інші суми для оплати вимог судновласника, що виникають з договору перевезення, сплачує за розпорядженням судновласника і капітана судна суми, пов`язані з перебуванням у порту, залучає вантажі для морських ліній, здійснює збір фрахту, експедирування вантажу, наймання екіпажів для роботи на суднах, виступає від імені вантажовласника, а також договірною стороною учасників перевезення вантажів у прямому змішаному сполученні.

Матеріалами справи підтверджується, що агентами позивача - ПП МА «Флот-Сервіс» та ТОВ «СКЛ» на виконання договорів агентування виставлялись дисбурсментські рахунки, які містили неправомірно нараховані відповідачем суми канального збору. Докази того, що агентами не було виконано свого обов`язку з внесення на рахунок ДП «Адміністрація морських портів України» плати за канальний збір в матеріалах справи відсутні, як і відсутні будь-які заперечення сторони відповідача щодо сплати таких коштів.

Посилання апелянта на те, що судом невірно було встановлено обставини справи щодо сплати канального збору судова колегія відхиляє за їх необґрунтованістю, оскільки не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення та не доводять відсутність правових підстав для стягнення збитків.

При цьому Північним апеляційним господарським судом враховано, що позивач, маючи всі необхідні ознаки та підстави для звільнення від сплати канального збору на підставі п. 3.5 Порядку, був змушений (діючи через агента) сплачувати відповідачу грошові кошти з метою здійснення суднами виходу з морського порту (або проходу водними каналами).

Відтак обумовлені забороною виходу з морського порту (проходу каналом) протиправні дії відповідача з нарахування та справляння канального збору призвели до втрати позивачем (позбавлення позивача) грошових коштів. Зазначені негативні наслідки перебувають у безпосередньому причинному зв`язку з наведеною неправомірною поведінкою відповідача щодо нарахування та справляння канального збору з позивача, що відповідає передбаченим законом підставам стягнення збитків.

Беручи до уваги те, що на підставі оцінки наявних в матеріалах справи документів судом апеляційної інстанції встановлено обставини безпідставного справляння відповідачем канального збору за спірний період, який позивачем був сплачений в повному обсязі, а також з огляду на доведення позивачем наявності усього складу цивільного правопорушення, висновок місцевого господарського суду про кваліфікацію таких витрат позивача збитками в розумінні приписів ст. 22 ЦК України, ст. ст. 224, 225 ГК України та визнання обґрунтованими цих вимог є правомірним.

Водночас в суді першої інстанції відповідачем було подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог про стягнення збитків за період з вересня 2015 по 20 грудня 2015 (дата звернення з позовом в 2018 році) на загальну суму 1 638 925,69 грн сплаченого канального збору.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз понять "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Наведена правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 26.09.2019 у справі № 924/1114/18 та від 03.04.2018 у справі № 910/31767/15 з посиланням на позицію Верховного Суду України в постанові від 16.11.2016 у справі № 487/10132/14-ц.

Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Так, звертаючись до суду з вказаною заявою відповідач посилається на те, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо стягнення збитків, спричинених у зв`язку із сплатою ним канального збору на підставі рахунків, виставлених Херсонською філією ДП «Адміністрація морських портів України» та Філією «Дельта-Лоцман» ДП «Адміністрація морських портів України» в період вересень 2015 - 20 грудня 2015. Тобто саме з дати виставлення рахунків відповідачем визначено початок перебігу строку позовної давності.

Однак судова колегія вважає помилковим таке визначення початку перебігу строку позовної давності, оскільки обслуговування суден та інших послуг в морських портах здійснюється через агентів. Тому виходячи із унормованого законодавцем в ч. 1 ст. 261 ЦК України правила визначення початку перебігу строку позовної давності його слід обраховувати з моменту коли позивач дізнався про необхідність сплати канального збору, тобто з наступного дня дати виставлених агентом рахунків.

В свою чергу, позивачем у відповіді на відзив наведено обґрунтування поважності причин пропуску строку позовної давності, зокрема, вказувалось, що в жовтні 2015 позивач звертався до суду в порядку адміністративного судочинства з позовом про визнання неправомірними дії відповідача з нарахування канального збору та стягнення збитків. Остаточне рішення у справі № 826/23214/15 прийнято Великою Палатою Верховного Суду 20 червня 2018. Саме за результатами розгляду цієї справи дії ДП «Адміністрація морських портів України» щодо нарахування канального збору було визнано неправомірними. Також позивач зазначав, що в рамках розгляду цієї справи заявлена вимога щодо компенсації збитків, спричинених оплатою канального збору, який був перерахований на користь трьох відокремлених підрозділів відповідача через декількох агентів. У зв`язку з цим, позивач вказує на необхідність значного часу для збирання та надання доказової документації у даній справі.

Дослідивши вищенаведені доводи, місцевий господарський суд дійшов висновку про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності та необхідність захисту порушеного права з огляду на наявність істотних ускладнень вчинення позивачем процесуальних дій у визначений законом строк, зокрема, отримання від агентів позивача значного обсягу документації за визначений період та за певними суднами, що потребували тривалого часу.

Колегія суддів погоджується з вищевикладеними висновками суду, при цьому, вважає за необхідне вказати, що в даному випадку також має місце наявність підстав для переривання строків позовної давності, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі. Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом.

За змістом викладеного перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач звертався до суду адміністративної юрисдикції щодо частини позовних вимог, а саме ним було пред`явлено позов про відшкодування збитків, спричинених неправомірним справлянням відповідачем канального збору згідно виставлених агентом рахунків: №286 від 07.09.2015, №250 від 10.09.2015, №291 від 12.09.2015, №292 від 13.09.2015, №290 від 14.09.2015, №299 від 18.09.2015, №304 від 21.09.2015, №301 від 21.09.2015, №318 від 23.09.2015, №320 від 27.09.2015, №305 від 01.10.2015, №333 від 02.10.2015, №319 від 02.10.2015, №324 від 03.10.2015, №348 від 10.10.2015, №346 від 13.10.2015, №325 від 13.10.2015, №347 від 17.10.2015, №349 від 22.10.2015, №370 від 26.10.2015, №362 від 27.10.2015, №385 від 29.10.2015.

Колегією суддів за результатами дослідження вказаних рахунків встановлено, що кожний з них визначає дві суми канального збору, наприклад, в рахунку №250 від 10.09.2015 (а.с. 31 том 2) виставлено канальний збір в сумі 16 149,58 грн та 18 331,10 грн. При цьому в детальному розрахунку збитків по сплаті канального збору, нарахованого Філією «Дельта-Лоцман» ДП «Адміністрація морських портів України» значиться сума канального збору в сумі 18 331,10 грн. Аналогічно інші рахунки містять дві суми канального збору, одна з яких врахована позивачем при зверненні з позовом у даній справі (а.с. 20-168 том 2), а інша - в адміністративній справі.

Оскільки вказані рахунки агента позивача містять суми канального збору, стягнення якого заявлено як в рамках розгляду цієї справи, так і адміністративної, судова колегія вважає, що строк позовної давності по вимогам про стягнення збитків за період з вересня 2015 по жовтень 2015 на суму 75 164,54 грн (483096,67 грн - 407 932,13 грн - вимоги щодо яких провадження закрито) в порядку ст. 264 ГПК України перервано, а тому за цими вимогами він не пропущений.

Щодо іншої частини вимог, то апеляційна інстанція вважає вірним визнанням поважними причини пропущення строку позовної давності та вважає за необхідне зауважити, що при вирішенні питання про захист порушеного права, у разі пропущення позовної давності суд: а) у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які обґрунтовують поважність причин пропущення позовної давності; б) вирішує дане питання у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини; в) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини наголосив, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (рішення Європейського суду з прав людини у справі у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини", зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції") від 16.12.1992).

Колегія суддів також вважає слушними аргументи позивача стосовно того, що неправомірність дій відповідача з нарахування канального збору та наявності підстав для звільнення від його сплати встановлено постановою Вищого адміністративного суду України від 09.03.2017 у справі № 826/23214/15.

Також судом взято до уваги те, що належна підготовка позовної заяви у цій справі з огляду на здійснення оплати канального збору через двох агентів за відповідним переліком суден потребувало збору та опрацюванню значного об`єму первинної бухгалтерської документації всіх учасників правовідносин, суднової документації, кореспонденції між сторонами. Наведене є свідченням наявності істотного ускладнення пред`явлення позову у цій справі, що вірно оцінено судом першої інстанції як поважна причина пропуску строку.

Таким чином, враховуючи наявність порушення суб`єктивного цивільного права позивача, що полягає у завданні йому збитків у зв`язку із неправомірним справлянням канального збору та те, що позовна давність з частини вимог була пропущена позивачем з поважних причин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність захисту порушеного права та часткового задоволення позовних вимог.

Аргументація апелянта в частині позовної давності відхиляється судовою колегією, оскільки місцевим господарським судом на підставі вірної оцінки фактичних обставин правомірно вирішено питання щодо наявності підстав для визнання поважними причини пропуску строку позовної давності.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2020 у справі № 910/17179/18 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Апеляційна скарга Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2020 підлягає залишенню без задоволення.

Судові витрати, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта (відповідача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2020 у справі №910/17179/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2020 у справі №910/17179/18 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Державне підприємство "Адміністрація морських портів України".

4. Справу №910/17179/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Л.П. Зубець

А.І. Мартюк

Повний текст постанови складено 02.02.2021