ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"26" січня 2021 р.м. Одеса Справа № 916/2781/20

Господарський суд Одеської області у складі судді Погребна К.Ф.

при секретарі судового засідання Арзуманян В.А.

розглянувши матеріали справи №916/2781/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Віннер Імпортс Україна, ЛТД" (вул.Дачна, 5-А, с.Капітанівка, Києво-Святошинський район, Київська область, 08644; )

до відповідача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 )

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Приватного підприємства Перше моторне товариство (65049, м. Одеса, вул. І. Франка, 55, оф. 3)

про стягнення 181 120,33грн., -

Представники:

від позивача : Саврук С.М. за довіреністю № 20190620 від 20.06.19;

від відповідача: Шахбазов Г.Г. за паспортом;

від третьої особи: не з`явився.

Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Віннер Імпортс Україна, ЛТД" звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 181 120,33грн.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поруки №1 від 10.12.2018р.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 30.09.2020р. провадження по справі №916/2781/20 було відкрито. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 21.10.2020р. до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача було залучено Приватне підприємства Перше моторне товариство.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 11.11.2020 р. на підставі ч.11 ст.176 ГПК України позовну заяву за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Віннер Імпортс Україна, ЛТД" було залишено без руху.

Ухвалою суду від 24.11.2020р. було продовжено розгляд справи № 916/2781/20 за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 04.12.2020р. було вирішено справу №916/2781/20 розглядати за правилами загального позовного провадження та замінено судове засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Ухвалою суду від 12.01.2021р. підготовче засідання було закрито, розгляд справи було призначено по суті в судовому засідання.

11.01.2021р. за вх. №468/21 до суду від відповідача надійшов відзив на позов, згідно якого відповідач визнав факт наявності заборгованості в сумі 149 007,41грн. та просив суд розглянути можливість прострочки погашення заборгованості щомісячними платежами по 7 000грн.

Судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

10.12.2018р. між Приватним підприємством «Перше Моторне Товариство» та Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Віннер Імпорте Україна, Лтд» було підписано Мирову угоду по справі №916/1791/18 за позовом Товариства до Третьої особи про стягнення заборгованості.

10.12.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Віннер Імпорте Україна, Лтд» (Кредитор), Приватним підприємством «Перше Моторне Товариство» (Боржник) та ОСОБА_1 (Поручитель) було підписано Договір поруки №1.

Пунктом 1.1. договору встановлено, що Поручитель зобов`язується відповідати перед Віннером за виконання всіх зобов`язань Боржника - Приватного підприємства «ПЕРШЕ МОТОРНЕ ТОВАРИСТВО», що виникли з Мирової угоди по справі № 916/1791/18 за позовом ТОВ «Віннер Імпорте Україна, Лтд» до ПП «ПЕРШЕ МОТОРНЕ ТОВАРИСТВО» про стягнення заборгованості від 10.12.2018 р. (надалі - Основний договір), додатків та додаткових угод, що є його невід`ємною частиною та інших договорів, укладених на його виконання, в розмірі 162 277,41грн.

Відповідно до п.2.1 договору, предметом забезпечення є зобов`язання у грошовій формі по Основному договору, визначеному у п.1.1. цього Договору, строк виконання яких наступив. Розмір зобов`язань, визначених у п.1.1., може бути змінено відповідно до умов Основного договору. Зобов`язання Поручителя включають, окрім іншого платежі, передбачені Основним Договором, зокрема, але не обмежуючись штрафними санкціями, сплати неустойки, відшкодування збитків, що підлягають сплаті Боржником у відповідності до положень Основного Договору.

Поручитель у повному обсязі відшкодовує всі платежі, що підлягають сплаті у відповідності до Основного договору протягом 2 (двох) робочих днів з моменту отримання відповідного письмового повідомлення від Віннер. Останній має право надавати такі повідомлення, як зазначено в пункті 6.7. цього Договору (п.3.2 договору).

Згідно п.4.1 договору, Поручитель зобов`язаний при порушенні Боржником зобов`язання перед Віннером за Основним Договором, виконати за Боржника зобов`язання у дводенний строк з дня отримання вимоги від Віннера.

Пунктом 6.7 договору передбачено, що якщо інше прямо не передбачено Договором, всі повідомлення відправляють Поручителю у письмовій формі за адресою, вказаною у цьому Договорі особисто, кур`єром або поштою. При цьому факт відправлення буде вважатися підтвердженим у випадку наявності підпису адресата на копії повідомлення (у випадку передачі повідомлення особисто), квитанції про оплату відправлення або опису вкладеного з відповідною відміткою УДППЗ «Укрпошта» або кур`єрської служби (у випадку відправлення повідомлення поштою або кур`єром). Факт отримання адресатом повідомлення буде вважатися підтвердженим у випадку наявності підпису адресата на копії повідомлення (у випадку передачі повідомлення особисто), наявності повідомлення про вручення адресату доштового відправлення/відмови адресата від прийняття з відповідною відміткою УДППЗ «Укрпошта», кур`єрської служби (у випадку відправлення повідомлення кур`єром або поштою).

Позивач вказує, що 21.12.2018 року ПП «Перше Моторне Товариство» частково виконало зобов`язання за Мирової угодою та здійснило перший платіж на користь позивача у розмірі 9 000грн.

18.01.2019 року ПП «Перше Моторне Товариство» частково виконала зобов`язання за Мирової угодою та здійснило платіж на користь позивача у розмірі 4 200грн.

Проте, в подальшому як зазначає позивач ПП «Перше Моторне Товариство» перестало виконувати зобов`язання за мировою угодою.

14.06.2019 року Позивач направив Відповідачу лист за вих.№651 про сплату Відповідачем заборгованості на підставі Договору у розмірі 81 461,84 грн. Однак, зазначений лист було залишено Відповідачем без відповіді та задоволення.

За посланнями позивача 19.02.2020 року він направив Відповідачу повторний лист за №1090 про сплату Відповідачем заборгованості на підставі Договору у розмірі 149 077,41 грн. В той же час, Відповідач відмовився отримувати вказаний лист про що свідчить відмітка на накладній про відправлення та офіційний лист кур`єрської компанії ТОВ «ТЕКС ЛОДЖИСТІК» №1 від 13.05.2020 року.

Пунктом 5.3 договору встановлено, що за порушення строків зазначених в п. 4.1.1 винна Сторона сплачує іншій Стороні штраф у розмірі 10% від суми невиконаного чи неналежно виконаного зобов`язання та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від розміру поруки за кожний день прострочення.

Також, позивачем в зв`язку з неналежним виконання відповідачем зобов`язань за договором поруки, відповідно до положень п.5.3 договору та ст. 625 ГПК України було нараховано відповідачу штраф 10% в сумі 14 907,74грн., пеню в розмірі 12 488,28грн., 3% річних в сумі 2 407,23грн. та інфляційні витрати в розмірі 2 239,67грн.

Отже, посилаючись на вищенаведені обставини, Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Віннер Імпортс Україна, ЛТД" звернулось до господарського суду Одеської області з відповідним позовом.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 193 Господарського Кодексу України та статтею 526 Цивільного Кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч.1, 7 ст.193 ГК України).

Відповідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно до п. 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно вимог ст. 629 Цивільного Кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом, 10.12.2018р. між Приватним підприємством «Перше Моторне Товариство» та Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Віннер Імпорте Україна, Лтд» було підписано Мирову угоду по справі №916/1791/18 за позовом Товариства до Третьої особи про стягнення заборгованості в загальному розмірі 162 277,41грн.

10.12.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Віннер Імпорте Україна, Лтд» (Кредитор), Приватним підприємством «Перше Моторне Товариство» (Боржник) та ОСОБА_1 (Поручитель) було підписано Договір поруки №1.

Пунктом 1.1. договору встановлено, що Поручитель зобов`язується відповідати перед Віннером за виконання всіх зобов`язань Боржника - Приватного підприємства «ПЕРШЕ МОТОРНЕ ТОВАРИСТВО», що виникли з Мирової угоди по справі № 916/1791/18 за позовом ТОВ «Віннер Імпорте Україна, Лтд» до ПП «ПЕРШЕ МОТОРНЕ ТОВАРИСТВО» про стягнення заборгованості від 10.12.2018 р. (надалі - Основний договір), додатків та додаткових угод, що є його невід`ємною частиною та інших договорів, укладених на його виконання, у розмірі 162 277,41грн.

Як встановлено судом, та не заперечується сторонами по справі 21.12.2018р. та 18.01.2019р. ПП «Перше Моторне Товариство» частково виконало зобов`язання за Мировою угодою та здійснило платежі на загальну суду 13 200грн.

Поручитель у повному обсязі відшкодовує всі платежі, що підлягають сплаті у відповідності до Основного договору протягом 2 (двох) робочих днів з моменту отримання відповідного письмового повідомлення від Віннер. Останній має право надавати такі повідомлення, як зазначено в пункті 6.7. цього Договору (п.3.2 договору).

Згідно п.4.1 договору, Поручитель зобов`язаний при порушенні Боржником зобов`язання перед Віннером за Основним Договором, виконати за Боржника зобов`язання у дводенний строк з дня отримання вимоги від Віннера.

14.06.2019р. в зв`язку з тим що ПП «Перше Моторне Товариство» перестало виконувати свої зобов`язання за мировою угодою Позивач направив Відповідачу лист за вих.№651 про сплату Відповідачем заборгованості на підставі Договору у розмірі 81 461,84 грн. Однак, зазначений лист було залишено Відповідачем без відповіді та задоволення.

В подальшому 19.02.2020 року він направив Відповідачу повторний лист за №1090 про сплату Відповідачем заборгованості на підставі Договору у розмірі 149 077,41 грн. В той же час, Відповідач відмовився отримувати вказаний лист про що свідчить відмітка на накладній про відправлення та офіційний лист кур`єрської компанії ТОВ «ТЕКС ЛОДЖИСТІК» №1 від 13.05.2020 року.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

В ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, якою визначені загальні умови забезпечення виконання зобов`язання, передбачено, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Так, в силу приписів ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У відповідності до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Враховуючи вищенаведене та виходячи зі змісту ст.ст. 554, 559 ЦК України, суд вважає, що порука, встановлена договором поруки №1 від 10.12.2018р. як вид забезпечення виконання зобов`язань за мировою угодою від 10.12.2018р., не є припиненою, оскільки позивач пред`явив вимогу до поручителя.

Таким чином, господарський суд вважає цілком обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача, як поручителя, суми заборгованості мировою угодою від 10.12.2018р. в розмірі 149 077,41грн., що виникла у зв`язку з неналежним виконанням ПП «Перше Моторне Товариство» - Боржником своїх зобов`язань за відповідною мировою угодою.

За результатами розгляду справи судом встановлено, що відповідач порушив виконання своїх зобов`язань за договором поруки №1 від 10.12.2018р. , що зумовило нарахування останнім пені в сумі 12 488,28грн. та штрафу 10% від суми грошових коштів, що підлягають стягненню в розмірі 14 907,74грн.

Пунктом 5.3 договору встановлено, що за порушення строків зазначених в п. 4.1.1 винна Сторона сплачує іншій Стороні штраф у розмірі 10% від суми невиконаного чи неналежно виконаного зобов`язання та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від розміру поруки за кожний день прострочення.

Так, у відповідності до ч.1 ст.549, п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобов`язання.

Згідно ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання. При цьому, відповідно до ст.ст.1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань від 22.11.1996р. платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст.1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та частиною шостою статті 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

Отже, чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Враховуючи вищевикладене, суд перевіривши розрахунок позивача, щодо сплати відповідачем 14 907,74грн. штрафу у розмірі 10% від суми невиконаного зобов`язання, вважає його вірним та таким, що підлягає задоволенню.

Щодо розрахунку пені, на думку суду наданий позивачем розрахунок пені, здійснений неналежним чином, щодо періоду нарахування пені, з цих підстав судом в цій частині за допомогою системи «Ліга Закон» , було самостійно розраховано пеню та визначено її розмір, а тому загальна сума пені яка підлягає складає 11 804 грн.

Щодо нарахування 3% річних та інфляційних нарахувань суд зазначає наступне.

Виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 ЦК України.

Зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Слід зазначити, що виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.

Наразі слід зазначити, що згідно положень ЦК проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі. З огляду на те, що умовами спірного договору не встановлено іншого відсотку річних, відповідно сплаті підлягають саме 3% річних від простроченої суми за відповідний час прострочення грошового зобов`язання у гривневому вираженні.

Враховуючи вищенаведене та порушення відповідачем термінів сплати вартості наданих послуг, суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано 3% річних. Дослідивши та перевіривши здійсненний позивачем розрахунок суми 3% річних в розмірі 2 407,23 грн., судом встановлено, що вказаний розрахунок 3% річних був здійсненний позивачем вірно, також вказаний розрахунок відповідачем не оспорювався. Відтак, з відповідача підлягає стягненню 3% річних в сумі 2 407,23грн.

Так, індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов`язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Згідно роз`яснень, наведених в п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" № 14 від 17.12.2013 р., інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Враховуючи викладене, суд зазначає, що факт знецінення або не знецінення грошових коштів і відповідно обґрунтованість заявлених до стягнення збитків від інфляції необхідно встановлювати на момент звернення до суду з позовом про таке стягнення.

Враховуючи викладене та з урахуванням наведених рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції, судом було перевірено здійсненний позивачем розрахунок інфляційних нарахувань в розмірі 2 239,67грн., наразі встановлено, що вказаний розрахунок інфляційних втрат був здійсненний позивачем вірно. Відтак, з відповідача підлягає стягненню інфляційні втрати в розмірі 2 239,67 грн.

Щодо клопотання відповідача викладеного у відзиві на позов щодо розстрочення рішення суду по 7 000грн. щомісячно, суд відмовляє в його задоволення оскільки відповідачем не надано до суду жодних належним, допустимих доказів та обґрунтуваннь на підтвердження необхідності надання відповідної розстрочки.

У відповідності до ч.1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 рішення Європейського суду з прав людини у справі Салов проти України від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Надточий проти України від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Віннер Імпортс Україна, ЛТД" є обґрунтовані, підтверджуються належними та допустимими докази, проте враховуючи перерахунок пеня, підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача згідно ст. ст. 123, 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Віннер Імпортс Україна, ЛТД" (вул. Дачна, 5-А, с. Капітанівка, Києво-Святошинський район, Київська область, 08644; ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

2. Стягнути з Шахбазова Геннадія Геурковича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Віннер Імпортс Україна, ЛТД" (вул. Дачна, 5-А, с. Капітанівка, Києво-Святошинський район, Київська область, 08644; ) основний борг в сумі 149 077 (сто сорок дев`ять тисяч сімдесят сім)грн. 41коп., пеню в розмірі 11 804 (одинадцять тисяч вісімсот чотири)грн., 10% штрафу в сумі 14 907 (чотирнадцять тисяч дев`ятсот сім)грн. 74коп., 3% річних в розмірі 2 407 (дві тисячі чотириста сім)грн. 23коп., інфляційні витрати в сумі 2 239 (дві тисячі двісті тридцять дев`ять)грн.67коп. та судовий збір 2 706 (дві тисячі сто дві)грн. 54коп.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 05 лютого 2021 р.

Суддя К.Ф. Погребна