ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2021 р. Справа№ 925/1541/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «М+М»

на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 07.12.2020

у справі № 925/1541/20 (суддя Кучеренко О.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «М+М»

до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про зняття арешту з майна та зобов`язання вчинити дії

за відсутності представників учасників справи,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «М+М» (далі - ТОВ «М+М», позивач) звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі також -відповідач), у якому просив суд зняти арешт з майна, що належить ТОВ «М+М» та зобов`язати відповідача виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження №9093159, зареєстрований 18.03.2015 державним реєстратором Канівського міськрайонного управління юстиції Черкаської області на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження №46881562 від 18.03.2015, виданої Відділом державної виконавчої служби Канівського міськрайонного управління юстиції (далі - ВДВС Канівського МРУЮ).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.05.2016 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (далі - ВПВР УДВС ГТУЮ у Черкаській області), правонаступником якого є відповідач, було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним та фактичним виконанням судового рішення, однак, в порушення приписів ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», не було знято арешт, накладений на майно боржника - ТОВ «М+М» на підставі постанови державного виконавця ВДВС Канівського МРУЮ, а відтак, на даний час відсутні належні підстави для арешту майна позивача.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 07.12.2020 у справі № 925/1541/20 відмовлено ТОВ «М+М» у відкритті провадження у справі на підставі п. 6 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Постановляючи вказану ухвалу, суд виходив з того, що між сторонами у справі не існує спору про право цивільне та з огляду на положення ст. 339 ГПК України позивач має право звернутися з відповідною скаргою на дії та рішення виконавця щодо виконання судового рішення до суду, який видав виконавчий документ; спір щодо відмови ДВС зняти арешт з майна позивача може бути розглянутий у порядку адміністративного судочинства.

Не погодившись із вищезазначеною ухвалою, ТОВ «М+М» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити матеріали справи для розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ухвала суду першої інстанції прийнята при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує на те, що звертаючись до господарського суду з цим позовом останній не оскаржує рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби, а просить суд зняти арешт з належного йому на праві власності нерухомого майна, тобто такий спір є спором про право цивільне та підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Крім того, апелянт вказує, що вже звертався до Черкаського окружного адміністративного суду з аналогічним позовом, проте ухвалою від 16.11.2020 у справі №580/5042/20 суд відмовив у відкритті відповідного провадження, з посиланням на те, що спір має розглядатись за правилами ГПК України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «М+М» на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 07.12.2020 у справі № 925/1541/20, справу призначено до розгляду на 27.01.2021, встановлено відповідачеві строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, зобов`язано ТОВ «М+М» надати суду апеляційної інстанції оригінал позовної заяви з додатками, яка подавалась до суду першої інстанції.

11.01.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшов оригінал позовної заяви з додатками.

У судове засідання сторони явку своїх уповноважених представників не забезпечили, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Частиною 2 ст. 273 ГПК України встановлено, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників сторін, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, враховуючи, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для її розгляду без заслуховування пояснень сторін, колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги без їх участі.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що є у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

18.03.2015 державним виконавцем ВДВС Канівського МРУЮ відкрито виконавче провадження №46881562 з виконання наказу Господарського суду Черкаської області від 20.02.2015 у справі №925/2384/14 про стягнення з боржника - ТОВ «М+М» 1 511 889,76 грн, а також накладено арешт на все майно, що належить боржнику в межах суми звернення стягнення.

На підставі вказаної постанови державним реєстратором Канівського міськрайонного управління юстиції Черкаської області внесено запис про обтяження за №9093159 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

15.06.2015 постановою головного державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Черкаській області про прийняття до виконання виконавчого провадження матеріали виконавчого провадження №46881562 прийняті до виконання.

Постановою головного державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Черкаській області від 05.05.2016 ВП №46881562 про повернення виконавчого документа стягувачеві виділено постанову про стягнення з божника виконавчого збору від 25.03.2015 в окреме виконавче провадження.

05.05.2016 головним державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Черкаській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №51027635 з виконання постанови ВДВС Канівського МРУЮ №46881562 від 25.03.2015 про стягнення з ТОВ «М+М» на користь держави виконавчого збору у сумі 108307,14 грн.

17.05.2016 головним державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Черкаській області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, згідно з якою закінчено виконавче провадження №51027635 з примусового виконання вказаної постанови ВДВС Канівського МРУЮ №46881562 від 25.03.2015.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №870 від 09.10.2019 Головне територіальне управління юстиції у Черкаській області було ліквідовано, його правонаступником визначено - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Як зазначає позивач та вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №211506509 від 05.06.2020, арешт нерухомого майна ТОВ «М+М», який був накладений постановою Відділу ДВС Канівського МРУЮ про відкриття виконавчого провадження №46881562 від 18.03.2015, не знято.

08.07.2020 ТОВ «М+М» звернулося до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з проханням зняти вказаний арешт з майна у зв`язку із завершенням виконавчих проваджень відносно підприємства.

16.09.2020 на вказане звернення листом вих. №4.3-33/10558 отримана письмова відповідь, у якій відповідач зазначив, що виконавчі провадження відносно ТОВ «М+М» у зв`язку з повним та фактичним виконанням рішень та надходженням заяви стягувача про повернення виконавчого документа завершені в травні 2016 року, та виконавчі провадження №46881562, №51027635 знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання архівних виконавчих проваджень, тому відділ ДВС не має можливості зняти арешт з майна товариства.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що на даний час відсутні належні підстави та докази правомірності арешту майна ТОВ «М+М» згідно постанови про відкриття виконавчого провадження №46881562 від 18.03.2015.

Посилаючись на приписи ст. 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», позивач просить зняти арешт з майна, що належить ТОВ «М+М» та зобов`язати відповідача виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження, внесений на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження №46881562 від 18.03.2015.

Розглянувши матеріали позовної заяви, на переконання суду апеляційної інстанції, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Виходячи із принципу гарантування Конституцією України судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону (ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

При цьому, ч. 1 ст. 8 названого Закону передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Таким чином, право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом, до підсудності якого вона віднесена. Особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Так, за приписами ч.ч.1,2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За приписами ст. 391 ЦК України, на яку посилається позивач, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Разом з тим, згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Підвідомчість визначається як коло справ, віднесених до розгляду і вирішення господарських судів у силу прямої вказівки закону. Підвідомчість визначає також властивості (характер) спірних правовідносин, у силу яких їх вирішення віднесене до компетенції господарського суду.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 у справі № 1-2/2002, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України» визначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно з частиною 1 статті 2 ГПК України гарантується право на звернення до господарського суду саме в установленому цим Кодексом порядку.

За приписами частини 2 статті 4 ГПК юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини 3 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

При цьому, в порядку господарського судочинства захист майнових прав здійснюється не лише у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Так, відповідно до ст. 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у господарських справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців під час виконання судових рішень у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Водночас, відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

За приписами вказаної норми особа, яка не є стороною виконавчого провадження має можливість звернутися до суду з позовною заявою про зняття арешту зі свого майна.

Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід відрізняти особу, відмінну від боржника, на майно якої з певних причин у межах виконавчого провадження накладено арешт, від особи, яка є боржником у виконавчому провадженні.

У випадку, коли особа мала статус боржника у виконавчому провадженні, їй необхідно звертатись до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на дії (бездіяльність) державного виконавця в порядку, передбаченому розділом X Закону України «Про виконавче провадження» та відповідними розділами Цивільного процесуального кодексу або Господарського процесуального кодексу України.

Так, якщо арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VI ГПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, останній не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VI ГПК України.

При цьому, посилання позивача у позовній заяві на положення статті 391 ЦК України щодо захисту права власності є безпідставними, оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тобто арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження органами державної виконавчої служби.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 658/715/16-ц та у постановах Верховного Суду від 23.12.2020 у справі №554/7908/17-ц, від 02.06.2020 у справі №201/10187/18.

Таким чином, закон визначає ефективний та належний спосіб захисту порушеного права та інтересу особи - боржника внаслідок наявності обтяжень, накладених державним виконавцем на його майно в межах виконавчого провадження - оскарження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби в порядку, передбаченому розділом VI ГПК України.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, позивач у даній справі був боржником у виконавчому провадженні, в рамках якого на належне йому на праві власності нерухоме майно накладено арешт.

У даному випадку відповідач не заперечує, не оспорює та не ставить під сумнів право власності позивача на комплекс будівель та споруд, які розташовані за адресою: Черкаська область, м. Канів, вулиця Київська, 11, та не претендує на це майно, тобто між позивачем та відповідачем відсутній спір щодо права власності на майно.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між сторонами у справі не існує спору про право цивільне, у зв`язку з чим позивач має право звернутися до суду з відповідною скаргою в порядку статті 339 ГПК України, якщо вважає, що рішенням державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено його права.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що у позовній заяві позивач вказує не на неправомірність накладення арешту в рамках виконавчого провадження №46881562 з виконання наказу Господарського суду Черкаської області від 20.02.2015 у справі №925/2384/14, а на неправомірність його незняття у зв`язку із закінченням виконавчого провадження №51027635 з примусового виконання постанови ВДВС Канівського МРУЮ №46881562 від 25.03.2015 про стягнення з ТОВ «М+М» на користь держави виконавчого збору у сумі 108307,14 грн.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, Законом України «Про виконавче провадження» установлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, стягнення штрафів, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Так, за численними висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними, зокрема, у постановах від 06.06.2018 у справі №921/16/14-г/15, від 14.11.2018 у справі № 906/515/17, від 13.03.2019 у справі №545/2246/15-ц, від 03.04.2019 у справі № 370/1034/15-ц, у справі №370/1288/15-ц, від 21.08.2019 у справі № 381/2126/18, від 05.05.2020 у справі № 589/117/17, від 23.06.2020 у справі № 705/1804/13-ц, оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, здійснюється в порядку адміністративного судочинства.

Наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, в силу ч. 4 ст. 236, ч. 2 ст. 315 ГПК України, п. 1 ч. 2 ст. 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», мають враховуватись судами при розгляді справ.

При цьому, Кодекс адміністративного судочинства України не передбачає звернення до адміністративного суду зі скаргою, а відтак, у разі оскарження рішень державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби учасник виконавчого провадження може звернутись до адміністративного суду із позовною заявою.

Суд апеляційної інстанції враховує викладені в апеляційній скарзі доводи позивача про те, що ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 у справі № 580/5042/20 відмовлено у відкритті провадження за позовною заявою ТОВ «М+М» до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна та зобов`язання вчинити дії.

У вказаній ухвалі зазначено, що позовна заява не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та у відповідності до приписів частини 5 статті 186 ЦПК України роз`яснено заявнику про право на звернення до господарського суду.

Разом з тим, вказані доводи, як і копія вказаної ухвали Черкаського окружного адміністративного суду не були надані позивачем суду першої інстанції, а зазначені та долучені лише під час звернення до суду апеляційної інстанції з даною апеляційною скаргою.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Враховуючи, що в апеляційній скарзі не обґрунтовано неможливості подання суду першої інстанції копії вказаної ухвали Черкаського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 у справі № 580/5042/20, в силу приписів ст. 269 ГПК України, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для її прийняття як додаткового доказу у справі.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що існування такої ухвали, як судового рішення, яке не було оскаржено в передбаченому законом порядку та не є остаточним, не може бути підставою для розгляду даного спору неналежним судом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Положеннями частини 6 статті 175 ГПК України встановлено, що, відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

На виконання вказаної норми суд першої інстанції роз`яснив, що оскарження рішення виконавця щодо виконання судового рішення може бути оскаржено сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, шляхом звернення до цього суд з відповідною скаргою на дії ДВС, а спір щодо відмови ДВС зняти арешт з майна позивача може бути розглянутий у порядку адміністративного судочинства.

Водночас, суд апеляційної інстанції з урахуванням вищевикладених позицій Верховного Суду також вважає за необхідне роз`яснити позивачеві, що даний спір щодо неправомірності незняття арешту з майна боржника - ТОВ «М+М» у зв`язку із закінченням виконавчого провадження №51027635 з примусового виконання постанови ВДВС Канівського МРУЮ №46881562 від 25.03.2015 про стягнення з ТОВ «М+М» на користь держави виконавчого збору підлягає розгляду саме у порядку адміністративного судочинства.

За таких обставин, враховуючи наведені норми процесуального законодавства, а також правові висновки Верховного Суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції вимог процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищенаведені законодавчі приписи, предмет та підстави заявленого позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність встановленої п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України підстави для відмови у відкритті провадження у справі за позовом ТОВ «М+М» до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна та зобов`язання вчинити дії.

Згідно зі ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що ухвала Господарським судом Черкаської області від 07.12.2020 у справі № 925/1541/20 прийнята з правильним застосуванням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала має бути залишена без змін, а апеляційна скарга ТОВ «М+М» - без задоволення.

Судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 253-255, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «М+М» на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 07.12.2020 у справі №925/1541/20 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Черкаської області від 07.12.2020 у справі № 925/1541/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 925/1541/20 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 02.02.2021.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова