РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2021Справа № 910/10089/20

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К. І., при секретарі судового засідання Волковій Д. Р., розглянувши у порядку загального позовного провадження господарську справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Дитячий Світ Київ"

до 1) Комунального підприємства "Дніпро-Парксервіс";

2) Фізичної особи-підприємця Владецького Бориса Михайловича

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс"

про визнання недійсним договору

за участю представників:

від позивача: Хоменко В. О.

від відповідача-1: не з`явився

від відповідача-2: Яценко Я. В.

від третьої особи: Решетило Р. Г.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва з позовом звернулось Приватне акціонерне товариство "Дитячий Світ Київ" (далі - ПрАТ "Дитячий Світ Київ", позивач) до Комунального підприємства "Дніпро-Парксервіс" (далі - КП "Дніпро-Парксервіс", відповідач-1) та Фізичної особи-підприємця Владецького Бориса Михайловича (далі - ФОП Владецький Б. М., відповідач-2) про визнання недійсним укладеного відповідачами договору № 10-3/6 від 23.06.2010 р. щодо організації місць паркування, предметом якого є організація ФОП Владецьким Б. М. місць платного паркування на паркувальному майданчику, розташованому за адресою: м. Київ, вул. Малишка, 3.

Позов мотивований тим, що вказаний договір порушує законні права та інтереси позивача (ПрАТ "Дитячий Світ Київ"), який є користувачем земельної ділянки за адресою: м. Київ, вул. Малишка, 3 (кадастровий номер: :66:172:0008) на підставі договору оренди від 06.07.1998, укладеного із Київською міською державною адміністрацією. Так, паркувальний майданчик фактично розташований на земельній ділянці позивача, сторонами вказаного договору не дотримані Правила благоустрою у м. Києві, а відповідач-1 (КП "Дніпро-Парксервіс") не мав права надавати платні послуги з паркування автотранспортних засобів, а тим більше - уповноважувати на такі дії відповідача-2 за спірним правочином, оскільки єдиним оператором з паркування транспортних засобів, стягнення дорожнього збору та виготовлення єдиних абонементних талонів з паркування автомобільного транспорту є КП "Київтранспарксервіс".

У позові, посилаючись на ст. 152, 153 ЗК України, Закон України «Про оренду землі», ст. 203, 215 ЦК України, ПрАТ "Дитячий Світ Київ" просить визнати договір № 10-3/6 від 23.06.2010 р., укладений відповідачами, недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.08.2020 р. за вказаною позовною заявою було відкрите провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження, сторонам надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки. Цією ж ухвалою до участі у справі було залучене Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс" у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача (далі - КП "Київтранспарксервіс", третя особа).

Відповідач-1, належним чином повідомлений про розгляд справи, у визначений законом строк, відзиву не надав. Позиція відповідача-1 щодо заявлених вимог суду невідома. Згідно з ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Ураховуючи, що відповідач-1 не скористався наданим йому правом у межах визначеного законом процесуального строку на подання відзиву, суд дійшов висновку про можливість вирішення спору за відсутності відзиву відповідача-1.

Представник відповідача-2 у визначений законом строк надав суду відзив, у якому проти позову заперечив, зазначив, що станом на дату укладення спірного правочину КП "Дніпро-Парксервіс" було єдиним оператором в Дніпровському районі міста Києва з надання платних послуг з паркування та відстою автотранспортних засобів, стягнення паркувального збору та його надходження до районного бюджету, зокрема за адресою: вул. Малишка, 3, у зв`язку з чим відповідач-1 мав право укладати договір на експлуатацію паркувального майданчика за вказаною адресою, місцерозташування якого було визначене рішенням Дніпровської районної у м. Києві ради V скликання XXV сесії № 465 від 27.05.2010 р. Оскільки на час подання позову строк дії договору № 10-3/6 від 23.06.2010 р. ще не завершився, ФОП Владецький Б.М. законно здійснює експлуатацію паркувального майданчика за спірним договором. Крім того, зазначив, що позивач не довів належними доказами того факту, що переданий відповідачу-2 в експлуатацію паркувальний майданчик знаходиться на земельній ділянці, користування якою здійснює ПрАТ "Дитячий Світ Київ", а тому доводи позивача є припущенням.

Представник третьої особи надав письмові пояснення по суті позову, у яких зазначив, що відповідно до рішення Київради № 930/1591 від 26.06.2007 р. "Про вдосконалення паркування автотранспорту в м. Києві" КП "Київтранспарксервіс" є єдиним оператором з паркування транспортних засобів в м. Києві в межах території паркувальних майданчиків, визначених рішенням Київської міської ради № 242/5629 від 23.06.2011 р. "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві". Однак, рішенням Київради № 242/5629 від 23.06.2011 р. паркувальний майданчик по вул. Малишка, 3, що є предметом спірного договору, за КП "Київтранспарксервіс" не закріплений.

У підготовчому засіданні від представника відповідача-2 та фізичної особи Олешка В. П. надійшли клопотання про залучення до розгляду справи Олешка В. П., який на підставі договору про здійснення спільної діяльності від 01.08.2020 р. з ФОП Владецьким Б. М. здійснює експлуатацію паркувального майданчика по вул. Малишка, 3, в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів. За результатами розгляду указаних клопотань суд ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 09.11.2020 р., відмовив у їх задоволенні як у необґрунтованих, оскільки вважав, що вказана особа не є стороною спірних відносин, а тому рішення у справі не вплине на права та обов`язки вказаної особи, вона не буде наділена новими правами та не будуть змінені її наявні права та/або обов`язки.

Також у підготовчому засіданні представник відповідача-2 заявив усне клопотання про залучення доказів до матеріалів справи, проте, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 09.11.2020 р., зазначене клопотання було залишене судом без розгляду на підставі ст. 207 ГПК України у зв`язку із пропуском визначеного законом процесуального строку для їх подання.

У судовому засіданні під час розгляду справи по суті представник позивача свої вимоги підтримав та обґрунтував, просив їх задовольнити.

Представник відповідача-1 в судове засідання повторно не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, клопотання про відкладення або про розгляд справи без його участі до суду не подав.

Представник відповідача-2 проти позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві. Просив відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи у судовому засіданні просив суд ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства.

Розглянувши заяви учасників справи по суті позову, заслухавши їх пояснення у судовому засіданні та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з урахуванням наступного.

Судом встановлено, що розпорядженням Київської міської державної адміністрації № ІІІ від 27.01.1998 р. позивачу, який є правонаступником ВАТ "Універмаг "Дитячий Світ", було надане право тимчасового дострокового користування на умовах оренди строком на 49 років земельною ділянкою площею 1,67 га для обслуговування універмагу по вул. Малишка, 3 у Дніпровському районі.

На підставі вказаного розпорядження між ВАТ "Універмаг "Дитячий Світ" (правонаступником якого є ПрАТ "Дитячий Світ Київ") та Київською міською державною адміністрацією був укладений договір на право тимчасового користування на умовах оренди від 06.07.1998 р. (далі - договір оренди). Відповідно до умов цього договору КМДА надає, а позивач приймає в тимчасове користування на умовах оренди земельну ділянку загальною площею 1,6612 га для обслуговування універмагу по вул. Малишка, 3 у Дніпровському районі строком на 49 років. Відповідне право позивача на земельну ділянку з кадастровим номером: :66:172:0008, площею 1,6612 га було зареєстроване 05.06.2020 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер 36859716).

Також судом встановлено, що 23.06.2010 р. між КП "Дніпро-Парксервіс" (оператор) та ФОП Владецьким Б. М. (уповноважена особа) був укладений договір № 10-3/6 (далі - спірний договір), згідно з яким уповноважена особа бере в експлуатацію у оператора (відповідно до рішення № 465 від 27.05.2010 р. Дніпровської районної у місті Києві ради V скликання XXV сесії) та здійснює організацію місць платного паркування, відстою та зберігання транспортних засобів на паркувальному майданчику, який знаходиться за адресою: м. Київ, Дніпровський район, вул. Малишка, 3 (п. 1.1).

За експлуатацію місць платного паркування уповноважена особа сплачує оператору суму обумовлену даним договором, яка вказується в протоколі узгодження договірної ціни, який є окремим додатком (п. 1.2 договору паркування). Згідно з протоколом узгодження договірної ціни від 23.06.2010 р. уповноважена особа бере в експлуатацію у оператора та здійснює організацію 182 місць платного паркування, відстою та зберігання транспортних засобів на паркувальному майданчику, який знаходиться за адресою: м. Київ, Дніпровський район, вул. Малишка, 3. Ціна договору 28 721, 85 грн. на місяць, в т.ч. ПДВ - 4 787, 00 грн., паркувальний збір - 10 276, 67 грн.

Оператор забезпечує отримання необхідної для розміщення паркувального майданчика документації (п. 2.1.2 договору паркування), а у повноважена особа - облаштовує місця для паркування, відстою та зберігання транспортних засобів відповідно до Правил паркування, відстою та зберігання транспортних засобів у Дніпровському районі міста Києва, затверджених рішенням Дніпровської районної ради № 357 від 04.06.2009 р. (далі - Правила) (п. 2.2.2 договору паркування).

Даний договір вважається укладеним та набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2025 р. (п. 5.3).

Згідно з актом прийому-передачі від 23.06.2010 р. КП "Дніпро-Парксервіс" передало ФОП Владецькому Б. М. в експлуатацію паркувальний майданчик, розташований за адресою: м. Київ, Дніпровський район, вул. Малишка, 3.

Позивач вважає указаний договір таким, що укладений із порушенням вимог чинного законодавства та за відсутності законних підстав на його укладення, а тому просить визнати недійсним.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно ст. 2 ГПК України господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

При цьому, суд вказує, що виключне право на визначення предмету та підстави позову належить позивачу, натомість, суд, вирішуючи спір, повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Водночас, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз`яснив Пленум Вищого господарського суду України у п. 2.10 постанови № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів, позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

У мотивувальній частині наведеного рішення Конституційний Суд України зазначив, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", як правило, не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Отже, з огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 74 ГПК України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Виходячи з наведеного, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнання недійсним укладеного відповідачами договору № 10-3/6 від 23.06.2010 р. щодо організації місць паркування, не будучи стороною за цим договором, зобов`язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права (законні інтереси), а суд, у свою чергу, повинен перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, заперечення відповідачів, якими вони, в свою чергу, обґрунтовують свою правову позицію, і в залежності від встановленого, вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Згідно зі ст. 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 79 ГПК України).

Так, позивач, вказуючи на те, що оспорюваний договір порушує його право, посилається на те, що відповідач-2, використовуючи земельну ділянку та реалізуючи право на організацію місць платного паркування на паркувальному майданчику, розташованому за адресою: м. Київ, вул. Малишка, 3, яка вже перебуває у користуванні позивача, обмежує право останнього, як орендаря вказаної земельної ділянки.

З приводу таких доводів позивача щодо порушення його права суд встановив наступне.

Згідно з положеннями статті 55 Закону України "Про землеустрій" установлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктом 3.12 вказаної Інструкції закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Доказів того, що переданий ФОП Владецькому Б. М. для організації місць паркування паркувальний майданчик знаходиться у межах земельної ділянки площею 1,6612 га (кадастровий номер: :66:172:0008), користувачем якої є ПрАТ "Дитячий Світ Київ", із закріпленням його (майданчика) меж межовими знаками, матеріали справи не містять. Як і відсутня така інформація у наданих позивачем плані тимчасового землекористування № 6617208 та витязі з публічної кадастрової карти України, роздрукованої з мережі інтернет. При цьому встановлення меж ділянки в натурі (на місцевості) не є компетенцією суду. Вказана позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.06.2020 р. у справі №285/1018/18.

Щодо посилань позивача на однакові адреси земельних ділянок - Малишка, 3 суд вважає, що вони є недостатніми для того, щоб стверджувати, що паркувальний майданчик знаходиться на земельній ділянці (кадастровий номер: :66:172:0008).

Крім того, позивачем не доведено тієї обставини, що паркувальний майданчик за вказаною адресою фактично експлуатується. Проте, у обґрунтування своїх вимог в цій частині позивач посилався на недотримання відповідачами Правила благоустрою у м. Києві при вчиненні договору, який порушує права ПрАТ "Дитячий Світ Київ".

Так, з метою упорядкування паркування транспортних засобів на вулицях, майданах та міжквартальних територіях міста, підвищення культури паркування, підвищення дисципліни сплати збору за послуги паркування, збільшення фінансових, надходжень до бюджету м. Києва, Київською міською радою було прийняте рішення від 25.12.2008 № 1051/1051 «Про Правила благоустрою у м. Києві» (далі - Правила благоустрою міста Києва), яким визначено єдиний порядок організації та функціонування платних місць для паркування транспортних засобів на території міста Києва.

Згідно з указаними Правилами паркуванням транспортних засобів визнається тимчасова стоянка транспортних засобів у відведених або спеціально обладнаних місцях для паркування автотранспорту без відповідальності за збереження транспортного засобу або з такою відповідальністю, якщо можливе оснащення місць для паркування необхідним обладнанням.

Також Правилами визначено, що відведені місця - це місця платного паркування, які знаходяться на земельних ділянках, розташованих поза межами червоних ліній або на земельних ділянках, відносно яких не визначено балансоутримувача, повинні бути огороджені, обладнані дорожніми знаками, мати освітлення та приміщення для охорони, можуть мати дорожню розмітку (в залежності від погодних умов, пори року) та можуть бути оснащенні пристроями для контролю часу паркування.

Спеціально обладнані місця - це місця для паркування транспортних засобів, розміщені на проїжджій частині доріг чи за її межами, визначені відповідними дорожніми знаками, можуть мати дорожню розмітку, можуть бути оснащені спеціальними пристроями для контролю часу і способу паркування, сплати збору і послуг паркування, необхідним технічним обладнанням для запобігання викраденню транспортних засобів (огорожею, в`їзними та виїзними бар`єрами, шлагбаумами, приміщеннями для охоронців тощо).

Згідно з п. 17.3.1 Правил благоустрою міста Києва організація та експлуатація місць платного паркування транспортних засобів здійснюється лише оператором або підприємствами, з якими оператор уклав відповідний договір.

Пунктом 17.3.2 Правил благоустрою у м. Києві встановлені особливі умови користування земельними ділянками, на яких розташовані спеціально обладнані та відведені місця, які полягають в розробці та погодженні в установленому цими Правилами порядку схем організації дорожнього руху, згідно яких у оператора виникає право надання платних послуг паркування транспортних засобів та не потребує розроблення проектів відведення цих земельних ділянок.

Відповідно до п. 17.3.3 Правил благоустрою міста Києва оператор розробляє схеми організації дорожнього руху за погодженням з управлінням ДАІ ГУ МВС України в м. Києві (при розташуванні місць для паркування в межах червоних ліній міських вулиць і доріг), Головним управлінням транспорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації.

Проте, позивач не надав суду схеми ОДР на паркувальному майданчику, розташованого по вул. вул. Малишка, 3 у м. Києві, який використовує (експлуатує) відповідач-2 на вищевказаній земельній ділянці, погодженої з управлінням ДАІ ГУ МВС України в м. Києві та затвердженої Департаментом транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради КМДА, що може свідчити про відсутність діяльності відповідача-2 щодо надання платних послуг паркування транспортних засобів на земельній ділянці позивача.

Крім того, суд звертає увагу на п. 5.3.1 спірного договору, згідно з яким уповноважена особа (відповідач-2) починає фактично експлуатацію місць для паркування, відстою та зберігання транспортних засобів після проведення громадських слухань, організованих інвестором (протокол громадських слухань подається разом з актом прийняття в експлуатацію паркувального майданчика), та облаштування паркувального майданчика відповідно до вимог Правил паркування, відстою та зберігання транспортних засобів у Дніпровському районі м. Києва, затверджених рішенням Дніпровською районною у м. Києві радою № 357 від 04.06.2009, а також після підписання акту прийняття в експлуатацію паркувального майданчика.

У той же час, позивач до позову долучив лише акт прийняття в експлуатацію паркувального майданчика, підписаний відповідачами. Протокол громадських слухань, організованих інвестором, та докази облаштування паркувального майданчика відповідно до вимог вищевказаних Правил позивач суду не надав.

Водночас суд зазначає, що обставини стосовно виконання спірного договору, про які вказував позивач:

відсутність у відповідачів схеми організації дорожнього руху, згідно з якими у оператора виникає право надання платних послуг паркування транспортних засобів, погоджених з управлінням ДАІ ГУ МВС України в м. Києві, Головним управлінням транспорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), КК "Київавтодор", КП "УЖГ" або КП "ШЕУ" виконавчих органів районних у м. Києві рад (районних у м. Києві державних адміністрацій); відсутність повідомлення КП "Київдорсервіс" про встановлені дорожні знаки; відсутність надходження визначеного місцевого збору за паркування транспортних засобів до місцевого бюджету; відсутність підтвердження облаштування місць для паркування транспортних засобів;

у разі їх належного підтвердження, можуть свідчити про істотні порушення укладеного відповідачами договору № 10-3/6 від 23.06.2010 р., що є підставою для розірвання такого договору та/або зобов`язання вчинити певні дії, зокрема, звільнити земельну ділянку, що не є предметом даного спору.

Далі, під час розгляду справи суд також встановив, що у матеріалах позову відсутні належні обґрунтування та відповідні докази того, у чому виявилось порушення законних прав та інтересів позивача, які обставини про це свідчать та до яких наслідків призвели такі порушення.

Зазначене вказує на те, що позивачем не виконано одну з необхідних умов застосування судом певного способу захисту, якою є доведення належними у розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України доказами факту порушення (невизнання або оспорювання) його права (інтересу) з боку відповідачів. Тобто на ПрАТ "Дитячий Світ Київ" покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами та довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Відповідно до ст. 73, 74, 76 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи, а вірогідні докази - це ті, які на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, оцінивши надані ПрАТ "Дитячий Світ Київ" докази, суд дійшов висновку, що позивач не довів належними та вірогідними доказами того факту, що діяльністю відповідачів за спірним договором порушені його законні права та інтереси під час користування наданою йому земельною ділянкою.

Встановлення судом при розгляді справи по суті відсутності порушеного права (законного інтересу) позивача чи невідповідності обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

При цьому, оцінюючи доводи учасників справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Виходячи з викладеного, суд зазначає, що усі інші доводи позивача та відповідні докази (стосовно відсутності повноважень у КП "Дніпро-парксервіс" на укладення спірного договору, посилання на рішення судів у справах № 6/385, 910/13328/15) суд до уваги не приймає, оскільки вони стосуються підстав визнання спірного договору недійсним і підлягають розгляду у разі доведення позивачем факту порушення його законних прав та інтересів указаним договором, стороною якого він не є.

Частиною 1 ст. 2 ГПК України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Порушення права чи охоронюваного законом інтересу повинне мати об`єктивний характер і виражатися в позбавленні або зменшенні обсягу певних благ особи, права чи інтереси якої порушено, певних благ, які вона мала до порушення або справедливо очікувала набути у майбутньому. Наслідком прийняття судового рішення має бути реальне поновлення прав та/або інтересів особи, які були порушені. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

За таких обставин, враховуючи недоведеність позивачем тих обставин, з якими він пов`язує порушення його прав та інтересів, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ПрАТ "Дитячий Світ Київ" про визнання недійсним договору № 10-3/6 від 23.06.2010 р. слід відмовити.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 73-79, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Дитячий Світ Київ" до Комунального підприємства "Дніпро-Парксервіс" та Фізичної особи-підпримця Владецького Бориса Михайловича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Комунальне підприємство "Київтраспарксервіс" про визнання недійсним договору.

Рішення ухвалене в нарадчій кімнаті та проголошені його вступна та резолютивна частини в судовому засіданні 18 січня 2021 року.

Повний текст рішення складений 29 січня 2021 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головіна К. І.