ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2021 р. Справа№ 911/2180/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Євсікова О.О.

Ходаківської І.П.

при секретарі Островерха В.Л.

За участю представників: не викликались

розглянувши матеріали апеляційної скарги Комунально-побутового підприємства "ТЕПЛОЕНЕРГОПОСТАЧ" Ірпінської міської ради

на рішення Господарського суду Київської області

від 05.10.2020 (повний текст складено 05.10.2020)

у справі №911/2180/20 (суддя Лилак Т.Д.)

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до відповідача Комунально-побутового підприємства "ТЕПЛОЕНЕРГОПОСТАЧ" Ірпінської міської ради

про стягнення 178606,13грн.

В С Т А Н О В И В :

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Комунально-побутового підприємства "Теплоенергопостач" (надалі -відповідач) про стягнення 178606,13грн., з яких: 151187,57 грн. пені, 12966,36 грн. 3% річних, 10076,26 грн. інфляційних втрат та 4375,94 грн. збитків за Договором постачання природного газу №2515/18-КП-17 від 03.10.2018.

Рішенням Господарського суду Київської області від 05.10.2020 у справі №911/2180/20 позов задоволено повністю. Стягнуто з Комунально-побутового підприємства "Теплоенергопостач" (08200, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Ярославська, буд. 9, код 32973584) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6; ) 151187 (сто п`ятдесят одну тисячу сто вісімдесят сім) грн. 57 коп. пені, 12966 (дванадцять тисяч дев`ятсот шістдесят шість) грн. 36 коп. 3% річних, 10076 (десять тисяч сімдесят шість) грн. 26 коп. інфляційних втрат, 4375 (чотири тисячі триста сімдесят п`ять) грн. 94 коп. збитків та 2679 (дві тисячі шістсот сімдесят дев`ять) 09 коп. судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням Комунально-побутове підприємство "ТЕПЛОЕНЕРГОПОСТАЧ" Ірпінської міської ради звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 05.10.2020 по справі №911/2180/20, скасувати рішення Господарського суду Київської області від 05.10.2020 по справі №911/2180/20 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.11.2020 у справі №911/2180/20 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Владимиренко С.В., суддів Ходаківської І.П., Євсікова О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.11.2020 апеляційну скаргу Комунально-побутового підприємства "ТЕПЛОЕНЕРГОПОСТАЧ" Ірпінської міської ради на рішення господарського суду Київської області від 05.10.2020 у справі №911/2180/20 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги, роз`яснено скаржнику, що протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали особа має право усунути недоліки, надавши суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору в розмірі 4018,64грн.

03.12.2020 на адресу Північного апеляційного господарського суду від Комунально-побутового підприємства "ТЕПЛОЕНЕРГОПОСТАЧ" Ірпінської міської ради надійшла заява про усунення недоліків із доданим платіжним дорученням №1060 від 26.11.2020 про сплату судового збору в розмірі 4018,64грн., що підтверджує оплату судового збору в повному обсязі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 задоволено клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 05.10.2020 у справі № 911/2180/20 та поновлено Комунально-побутовому підприємству «ТЕПЛОЕНЕРГОПОСТАЧ» Ірпінської міської ради зазначений строк. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунально-побутового підприємства «ТЕПЛОЕНЕРГОПОСТАЧ» Ірпінської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 05.10.2020 у справі № 911/2180/20. Зупинено дію рішення Господарського суду Київської області від 05.10.2020 у справі № 911/2180/20. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

28.12.2020 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив від Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", в якому позивач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Господарського суду Київської області від 05.10.2020 у справі №911/2180/20 залишити без змін. Позивач зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою що не підлягає задоволенню, оскільки рішення суду першої інстанції винесене із дотриманням норм матеріального та процесуального права на підставі належних та допустимих доказів, що містяться в матеріалах справи, та із з`ясуванням всіх обставин справи, а тому воно є законним та обґрунтованим. Також, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" зазначило, що сторонами договору визначені конкретні умови договору та порядок виконання зобов`язань, визначена відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань, на відповідача покладено обов`язок належної та вчасної оплати за поставлений газ згідно умов Договору.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення Господарського суду Київської області від 05.10.2020 у справі №911/2180/20 прийняте з порушенням норм матеріального права, без дослідження всіх істотних обставин справи.

Так, в апеляційній скарзі скаржник зазначає про те, що Постановою від 18.06.2014 року №217 «Про затвердження порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу» (зі змінами) врегульовано механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки. Скаржник зазначає, що відповідно до вказаної Постанови, державою визначено спеціальний режим проведення взаєморозрахунків, що, усуває Відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає в автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки Позивача за визначеними нормативами.

Комунально-побутове підприємство "ТЕПЛОЕНЕРГОПОСТАЧ" Ірпінської міської ради зазначає, що послуги з постачання теплової енергії є основним видом його діяльності і повнота та своєчасність оплати послуг за спірним Договором безпосередньо залежить від рівня оплати природного газу споживачами. Відповідач вживав всіх заходів щодо перерахування на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання Позивача щоденної оплати за послуги розподілу природного газу. Вказує що кошти, належні Позивачу, на власні рахунки не отримував та не притримував їх у себе.

Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не надано правової оцінки обов`язкам і діям Позивача у відповідності до умов Договору, зокрема пункт 6.4 Договору, яким встановлено, що у разі наявності заборгованості та/або заборгованості зі сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від споживача, погашає вимоги постачальника у такій черговості: у першу чергу відшкодовуються витрати постачальника, пов`язані з одержанням виконання;у другу - сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи;у третю чергу - погашається основна заборгованість.

Скаржник зазначає про встановлення сторонами, що пеня, інфляційні втрати, 3 відсотки річних є договірними платежами, які нараховуються та сплачуються на вимогу Позивача при виникненні заборгованості, а сплата таких платежів є першочерговим обов`язком Відповідача в разі направлення відповідної вимоги Позивача та є пріоритетною по відношенню до погашення заборгованості за природний газ.

Крім цього, Комунально-побутове підприємство "ТЕПЛОЕНЕРГОПОСТАЧ" Ірпінської міської ради зазначає, що відповідно до п. 6.1 Договору остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Тобто, Договором чітко визначений момент, з якого Позивач розумів про настання факту прострочення грошового зобов`язання Відповідачем і з якого моменту у Позивача виникало реальне право зараховувати на свій рахунок кошти в якості надходження платежів по сплаті санкцій за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, враховуючи черговість погашення платежів, встановлену в п. 6.3 Договору.

Позивач, в разі неотримання ним від Відповідача в повному розмірі до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу вартості газу, відповідно до підпункту 5 п.6.1 та пункту 8.2 Договору для реалізації свого права на отримання штрафних санкцій у відповідності, повинен був направити до Відповідача вимогу із нарахованими санкціями (пеня, інфляційні, річні відсотки) за прострочку платежу. На думку відповідача, в разі направлення такої вимоги у Позивача виникало б право на застосування п. 6.3 Договору, тобто на першочергове зарахування коштів, які щоденно надходили на поточний рахунок Позивача на сплату таких санкцій, а у Відповідача - обов`язок сплатити нараховану пеню.

Розглянувши наявні матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, відзив на неї, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин справи та повноту їх встановлення, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (правонаступником якого є - Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") (постачальник) та Комунально-побутовим підприємством "ТЕПЛОЕНЕРГОПОСТАЧ" (споживач) укладено договір №2515/18-КП-17 від 03.10.2018 постачання природного газу, за умовами п. 1.1. якого (в редакції Додаткової угоди № 4 від 23.11.2018) постачальник зобов`язався поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язався прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього договору (п1.1 договору).

Згідно з п. 1.2 договору газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання, які не є бюджетними установами/організаціями.

Пунктом 5.1 договору (в редакції Додаткової угоди № 4 від 23.11.2018) визначено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У разі прострочення споживачем оплати згідно пунктів 5.1. та 5.6 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми прострочення платежу за кожний день прострочення. (п. 7.2 Договору в редакції Додаткової угоди № 4 від 23.11.2018)

Пунктом 10.3 Договору визначено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором, у тому числі - щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

Згідно з Розділом 11 договору (в редакції Додаткової угоди № 4 від 23.11.2018), договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині постачання природного газу до 30.04.2019 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Відповідно до умов договору, позивач поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 1616730,71 грн., що підтверджується актом приймання-передачі природного газу, копія якого наявна в матеріалах справи та довідкою по операціях за договором.

Позивачем зазначено про несвоєчасність здійснення відповідачем оплати за переданий газ та не виконання зобов`язання у визначений Договором строк, у зв`язку з чим відповідачем порушено умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги пункту 5.1 Договору.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказав на порушення відповідачем термінів виконання грошових зобов`язань за Договором, тому врахував часткові оплати заборгованості відповідачем, нарахував та заявив до стягнення з останнього 151187,57 грн. пені, 12966,36 грн. 3% річних, 10076,26 грн. інфляційних втрат за зобов`язаннями жовтня-грудня 2018, січня-березня 2019, та 4375,94 грн. збитків, завданих позивачу неналежним виконанням відповідачем, відповідно до п. 2.1. Договору постачання природного газу №2515/18-КП-17 від 03.10.2018, які розраховані на підставі пунктів 3.13 та 5.7 Договору та п.1 розділу VI Правил постачання природного газу та у добровільному порядку відповідачем не сплачені.

Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, зобов`язання з оплати газу виконані, проте з простроченням строків оплати, встановлених Договором .

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом з ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Приписами ст. 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інше не встановлено договором.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, враховуючи зазначене та наявні у матеріалах справи акти приймання-передачі природного газу, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність заявлених позивачем до стягнення з відповідача 151187,57 грн. пені, 12966,36 грн. 3% річних, 10076,26 інфляційних втрат за зобов`язаннями жовтня-грудня 2018, січня-березня 2019.

Перевіривши розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає його арифметично вірним та обґрунтованим. Відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції, а також під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, обставин наведених позивачем у позові не спростовано, а тому місцевим господарським судом правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача 151187,57 грн. пені, 12966,36 грн. 3% річних, 10076,26 інфляційних втрат за зобов`язаннями жовтня-грудня 2018, січня-березня 2019.

Доводи відповідача про відсутність у позивача права вимагати стягнення з відповідача пені, інфляційних витрат та 3% річних лише після надіслання відповідачу вимоги не відповідають вищенаведеним договірним умовам та вищевказаним нормам матеріального права.

Відповідачем при розгляді справи в суді першої інстанції було заявлено клопотання про зменшення розміру пені на 90 %.

Відповідно до частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з приписами статті 233 Господарського процесуального кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Статтею 233 Господарського кодексу України надано суду можливість пом`якшити розмір неустойки у випадку її надмірності порівняно з наслідками порушення зобов`язання. Це є одним з правових способів, наданих законом, який направлений проти зловживання правом вільного визначення розміру неустойки, тобто по суті, направлений на реалізацію вимог частини другої статті 13 Цивільного кодексу України, відповідно до якої при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утриматися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Так, врахував приписи ст.233 Господарського кодексу України, ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу України, ст.ст. 73, 77 ГПУ України, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, інтереси обох сторін, співрозмірність неустойки та ступеню виконання зобов`язання відповідачем, співвідношення розміру пені і понесених позивачем збитків у зв`язку з порушенням відповідачем свого зобов`язання, а також те, що відповідачем не доведено обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру пені, не наведено поважних причин порушення зобов`язання, яке стало підставою для застосування заходів відповідальності позивачем, врахував, що сума належної до стягнення пені не є значною чи надмірно великою, виходячи із загальної суми вартості поставленого природного газу за Договором та часу прострочення належних до сплати сум кредиторові, суд першої інстанції підставно зазначив, що відповідачем не доведено виняткових обставин для зменшення заявленого позивачем розміру пені та вірно вказано про відсутність підстав для зменшення належної до стягнення пені, за встановленого та підтвердженого факту прострочення зобов`язання. З даним висновком також погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім цього, позивачем заявлено до стягнення 4375,94 грн. збитків відповідно до п. 2.1. Договору постачання природного газу №2515/18-КП-17 від 03.10.2018.

Відповідно до п. 2.1 договору (в редакції Додаткової угоди № 4 від 23.11.2018) постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2018 по 30 квітня 2019 (включно) замовлений Споживачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості 271,292 тис. куб метрів., зокрема в березні 2019-50,000 тис. куб метрів.

Згідно з Актом приймання-передачі від 31.03.2019 розмір фактично переданого природного газу складає - 30,87300 тис.куб.м.

Відповідно до умов пункту 3.13 договору (в редакції Додаткової угоди № 4 від 23.11.2018), якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного споживачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений в пункті 2.1 договору), споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки в порядку, визначеному пунктом 5.7 договору. При цьому, розмір збитків визначається таким чином: якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде менший від замовленого обсягу природного газу, споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний (розрахунковий) період (п.п.3.13.1, п.3.13 Договору).

Пунктом 5.7 договору передбачено, що відшкодування постачальнику вартості збитків, розрахованих відповідно до умов пункту 3.13 договору, здійснюється наступним чином: постачальник на підставі даних, зазначених в акті приймання-передачі (якщо споживач порушив пункт 3.9 договору та не надав акт приймання передачі, то використання газу за відповідний період приймається 0 куб.м.) та замовлених обсягів, визначених пунктом 2.1 договору, розраховує збитки відповідно до підпунктів 3.13.1 або 3.13.2 пункту 3.13 договору; постачальник після 15 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, надає споживачу акт-претензію щодо відшкодування збитків та розрахунок збитків; споживач протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту отримання акту-претензії, зобов`язаний відшкодувати постачальнику вартість збитків на рахунок, визначений в акті-претензії.

Відповідно до пункту 6.2 договору, споживач зобов`язаний, зокрема, відшкодувати постачальнику збитки, розраховані відповідно до пункту 3.13. договору.

Згідно з умовами пункту 6.3 договору, постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків, що виникли через порушення споживачем умов пункту 2.1 договору у разі якщо відхилення фактично використаних споживачем в розрахунковому періоді обсягів газу більш ніж на 5% (як в бік збільшення, так і зменшення фактично використаних обсягів) відрізняється від замовлених.

Відтак, відповідач у березні 2019 фактично спожив природний газ, в меншому обсязі на 19,12700 тис.куб.м, ніж було узгоджено сторонами у пункті 2.1 договору(в редакції Додаткової угоди № 4 від 23.11.2018).

21.05.2019 позивачем на адресу відповідача направлено Акт-претензію за вих. № 26-1537-19, якою позивач вимагав від відповідача сплатити збитки на підставі пунктів 3.13 та 5.7 договору та пункту 1 Розділу VI Правил в розмірі 4375,94 грн. за різницю між замовленим в березні 2019 обсягом природного газу та фактичним обсягом використаного відповідачем в травні 2019 природного газу за договором, згідно з розрахунком, наведеним у тексті акту-претензії. Докази направлення та отримання вказаного акту-претензії наявні в матеріалах справи.

Звертаючись з даним позовом, позивач зазначив, що відповідачем спожито природний газ в меншому, ніж узгоджено, обсязі, нарахував та просив суд стягнути 4375,94 грн. збитків, завданих позивачу неналежним виконанням відповідачем пункту 2.1. договору, які розраховані на підставі пунктів 3.13. та 5.7. договору та пункту 1 Розділу VI Правил постачання природного газу, які у добровільному порядку відповідачем не сплачені.

Перевірив заявлений позивачем розрахунок збитків в розмірі 4375,94грн., врахував акт приймання-передачі від 31.03.2019, яким встановлено факт споживання відповідачем природного газу в меншому обсязі на 19,12700тис.куб.м, зазначив про його відповідність умовам договору, фактичним обставинам справи, місцевий господарський суд вірно вказав про його обґрунтованість та правомірно задовольнив заявлені збитки в розмірі 4375,94грн. Колегія судів апеляційної інстанції погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Заперечуючи проти позову, Відповідач послався на те, що підприємство не могло впливати на порядок та своєчасність оплати послуг, оскільки такі розрахунки здійснювались відповідно до Постанови Кабінету Міністрів № 217 від 18.06.2014, а повнота та своєчасність оплати за Договором безпосередньо залежить від рівня оплати природного газу споживачами. На думку відповідача у позивача відсутні підстави для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат за Договором постачання природного газу №2515/18-КП-17 від 03.10.2018.

Суд першої інстанції не погодився з такими запереченнями відповідача, вказавши, що положення Постанови №217 не обмежують відповідача у можливості виконати свої обов`язки з оплати отриманого газу за договором, шляхом здійснення розрахунків у інший спосіб, ніж з поточних рахунків із спеціальним режимом використання; не ставлять повноту та своєчасність виконання відповідачем договірних обов`язків з оплати отриманого газу в залежність від оплати газу споживачами; не скасовують і не обмежують відповідальність за невиконання обов`язків з оплати за спожитий газ; не змінюють строків здійснення розрахунків за договором.

Аналогічні доводи заявлені скаржником і в апеляційній скарзі.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Посилання в апеляційній скарзі скаржником на Постанову № 217 від 18.06.2014 Кабінету Міністрів України, якою затверджено «Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу», як на підставу звільнення відповідача від відповідальності щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає безпідставним та необґрунтованим.

Порядок розрахунків за теплову енергію, для виробництва якої використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником, визначено статтею 19-1 Закону України "Про теплопостачання". Водночас, при розгляді спорів щодо розрахунків споживачів природного газу, використаного у виробництві теплової енергії, із гарантованими постачальниками відповідно до договорів постачання природного газу, необхідно враховувати, що положення статті 19-1 цього Закону поширюються на правовідносини, що виникають під час розрахунків між споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями на підставі договорів на постачання теплової енергії, а також між теплопостачальними організаціями та теплогенеруючими організаціями (у разі якщо виробництво та постачання теплової енергії здійснюються різними суб`єктами господарювання) у розрахунках за придбану теплову енергію як продукт виробництва для його подальшого продажу споживачам.

Так, частиною першою статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку.

Статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" перебачено, що поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу (далі - рахунки із спеціальним режимом використання) - рахунки теплопостачальної організації, відкриті в уповноваженому банку і призначені для зарахування коштів, що вносяться споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, для виробництва якої повністю або частково використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником.

Положеннями частини третьої статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" визначено обов`язковою умовою договору на постачання теплової енергії, укладеного між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії, зазначення про оплату споживачем теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунок із спеціальним режимом використання.

Отже, законодавцем передбачено спеціальну процедуру розрахунку за спожиту теплову енергію, вироблену із природного газу як ресурсу, поставленого гарантованим постачальником, шляхом зарахування коштів споживачів та теплопостачальних організацій, які купують теплову енергію у теплогенеруючих організацій для її подальшого постачання споживачам, на рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті теплопостачальними організаціями (для зарахування коштів споживачів теплової енергії) та теплогенеруючими організаціями (для зарахування коштів теплопостачальних організацій за придбану теплову енергію як товар) в уповноваженому банку. Водночас, частиною першою статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" імперативно визначено, що оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється. Зазначена норма поширюється на споживачів, які сплачують за поставлену їм теплову енергію теплопостачальними організаціями, а також на теплопостачальні організації під час розрахунків за придбану теплову енергію у теплогенеруючих організацій.

Частиною 4,5 статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що кошти, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок: гарантованого постачальника; теплогенеруючої організації; теплопостачальної організації; теплотранспортуючої організації. Цим порядком також визначається механізм перерахування коштів такими організаціями для проведення розрахунків з гарантованим постачальником за весь обсяг спожитого природного газу.

Отже, стаття 19-1 Закону України "Про теплопостачання" не визначає порядку здійснення розрахунків теплогенеруючих та теплопостачальних організацій з гарантованим постачальником за обсяг спожитого ними природного газу, не містить норм щодо обмеження принципу свободи договору при встановлені сторонами у договорі постачання порядку та умов проведення розрахунків за поставлений природний газ. Водночас, у частинах четвертій та п`ятій статті 19-1 цього Закону міститься відсильна норма до порядку розподілу коштів, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 18.06.2014 №217 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки" (далі - Порядок №217).

Пунктом 1 Порядку №217 передбачено, що цей Порядок визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки.

Отже, в силу частин четвертої, п`ятої статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання", Порядок №217, затверджений постановою Кабінету Міністрів України 18.06.2014 №217 є спеціальним підзаконним нормативно-правовим актом, що визначає правовідносини між уповноваженим банком, який обслуговує поточні рахунки із спеціальним режимом використання, які відкрито відповідно до цієї постанови, постачальником природного газу для цілей виробництва теплової енергії, теплогенеруючими і теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії, а саме передбачає обов`язковим відкриття теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, послуги з постачання гарячої води, з подальшим інформуванням уповноваженим банком НКРЕКП про переліки спеціальних рахунків таких організацій для розрахунків із гарантованим постачальником природного газу (пункти 3, 4, 5, 6 Порядку №217); визначає порядок внесення споживачами, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, послуг з постачання теплової енергії, послуг з централізованого постачання гарячої води, вартості спожитих послуг на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів, а також процедуру перерахування уповноваженим банком грошових коштів споживачів згідно з реєстром нормативів, затверджених НКРЕКП, у частині вартості природного газу на рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками (пункти 8, 9, 14 Порядку №217).

Отже, положеннями Порядку №217 визначено алгоритм розподілу коштів, які надходять на поточні рахунки теплогенеруючих та теплопостачальних організацій зі спеціальним режимом використання для проведення уповноваженим банком розрахунків відповідно до затверджених НКРЕКП нормативів з гарантованим постачальником природного газу як ресурсу для виробництва теплової енергії.

Разом з тим, Порядок №217 не стосується договірних зобов`язань гарантованого постачальника природного газу та теплопостачальної організації, як споживача, в частині порядку та строків розрахунків за договором постачання та не змінює строків розрахунків за поставку природного газу, які було погоджено сторонами у договорі.

Аналіз приписів статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання",положень Порядку №217, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014 на виконання статті 19-1 цього Закону визначає, що Порядком №217 визначено спеціальний механізм проведення розрахунків із гарантованим постачальником природного газу, який усуває теплопостачальні організації від розподілу коштів, сплачених споживачами за спожиту теплову енергію, вироблену із ресурсу (природного газу), поставленого гарантованим постачальником.

Таким чином, положення Порядку №217 не обмежують теплопостачальні організації у можливості виконати свої договірні зобов`язання з оплати за отриманий природний газ за договорами постачання, укладеними з гарантованими постачальниками природного газу, шляхом перерахування на такий спеціальний рахунок власних коштів, отриманих від господарської діяльності.

Визначений Порядком №217 (пункти 8, 9, 13, 14) алгоритм розподілу уповноваженим банком коштів споживачів, які надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання як оплата вартості теплової енергії та/або наданих комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, не ставить повноту та своєчасність виконання теплопостачальними організаціями договірних обов`язків з оплати отриманого природного газу для виробництва теплової енергії для потреб населення на користь гарантованого постачальника у залежність від оплати теплової енергії безпосередніми споживачами; не скасовує та не обмежує відповідальність теплопостачальної організації перед постачальником природного газу за невиконання чи неналежне виконання обов`язків з оплати за спожитий газ та не змінює строків здійснення розрахунків за договорами, укладеними між теплопостачальними організаціями та гарантованими постачальниками природного газу.

Такий порядок застосування відповідальності за порушення договірних зобов`язань до теплопостачальної організації, як суб`єкта господарювання у сфері теплопостачання, узгоджується з положеннями статей 78, 265 ГК України щодо здійснення відповідачем, як комунальним унітарним підприємством, господарської діяльності з виробництва теплової енергії із залученням на підставі договору поставки, укладеного з позивачем, як гарантованим постачальником, природного газу як енергоресурсу, з якого виготовляється теплова енергія, із зобов`язаннями щодо оплати вартості поставленого товару (газу), яке має бути виконано у строки, погоджені сторонами у договорі поставки природного газу, незалежно від обставин несвоєчасного виконання кінцевими споживачами зобов`язань щодо оплати вартості спожитої теплової енергії, поставленої відповідачем на підставі договорів постачання теплової енергії. Відповідач у силу статті 42 ГК України під час здійснення господарської діяльності несе підприємницький ризик, у тому числі щодо несвоєчасності розрахунків із ним його контрагентами (споживачами теплової енергії, виробленої з ресурсу позивача).

Отже, приписи Постанови № 217 самі по собі не змінюють строків розрахунків за договором, не позбавляють відповідача можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до нього відповідальності, передбаченої умовами договору, зокрема, у вигляді пені за прострочення оплати природного газу та виникнення зобовязань, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, з оплати боргу з урахуванням 3% річних та встановленого індексу інфляції.

При здійсненні апеляційного розгляду у даній справі суд апеляційної інстанції згідно ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України враховує висновки щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №903/918/19 зазначаено, що приписи Постанови № 217 самі по собі не змінюють строків розрахунків за договором, не позбавляють відповідача можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до нього відповідальності, передбаченої умовами договору, зокрема, у вигляді пені за прострочення оплати природного газу та виникнення зобовязань, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, з оплати боргу з урахуванням 3% річних та встановленого індексу інфляції.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було подано належних та переконливих доказів на заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 05.10.2020 у справі №911/2180/20, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Комунально-побутового підприємства "ТЕПЛОЕНЕРГОПОСТАЧ" Ірпінської міської ради слід відмовити, а рішення Господарського суду Київської області від 05.10.2020 у справі №911/2180/20 - залишити без змін.

Судові витрати відповідно до вимог ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 269, 270, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунально-побутового підприємства "ТЕПЛОЕНЕРГОПОСТАЧ" Ірпінської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 05.10.2020 у справі №911/2180/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 05.10.2020 у справі №911/2180/20 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду Київської області від 05.10.2020 у справі №911/2180/20.

4. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Комунально-побутове підприємство "ТЕПЛОЕНЕРГОПОСТАЧ" Ірпінської міської ради.

5. Доручити Господарському суду Київської області видати наказ.

6. Матеріали справи №911/2180/20 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді О.О. Євсіков

І.П. Ходаківська