ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

02 лютого 2021 року Справа № 903/948/20

Господарський суд Волинської області у складі:

головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича

секретар судового засідання Коваль Олександр Миколайович

за участю представників сторін:

від позивача: н/з

від відповідача: н/з

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області справу №903/948/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю БІОЕТАЛОН до Державного підприємства Волиньторф про стягнення 283495,71 грн.,

ВСТАНОВИВ:

08.12.2020 ТОВ БІОЕТАЛОН направило на адресу суду позов до ДП Волиньторф про стягнення 283495,71 грн., з яких: 254457,99 грн. основний борг, 5402,00 грн. 3% річних, 5114,59 грн. інфляційні втрати та 18521,13 грн. пеня.

Позовна заява обґрунтована не виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно договору поставки товару №75 від 16.06.2019.

Ухвалою суду від 15.12.2020 позовну заяву залишено без руху. Позивачу не пізніше 10-ти календарних днів з дня вручення ухвали усунути недоліки позовної заяви та подати суду докази часткової оплати в сумі 14673,01 грн., обґрунтування періоду нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат.

24.12.2020 ТОВ БІОЕТАЛОН направило на адресу суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, а саме обґрунтував період нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат, а також зазначив, що 14678,01грн. обліковувалась як переплата за товар, який буде поставлений в майбутньому.

Ухвалою суду від 28.12.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Розгляд справи по суті призначено на 02.02.021 о 10:45 год.

ДП Волиньторф направив на адресу суду відзив на позовну заяву від 18.01.2021, в якому просить суд зменшити розмір позовних вимог, позов задовольнити частково, розгляд справи просить проводити за участю представника відповідача. Додатково долучив копії платіжних доручень про часткову оплату боргу та розрахунок по пені, 3% річних та інфляційних втрат.

27.01.2021 ТОВ БІОЕТАЛОН надіслало на адресу суду клопотання, в якому просить суд розглядати справу за наявними письмовими доказами долученими до матеріалів справи, а також відповідь на відзив, в якому зазначив, після прийняття Господарським судом Волинської області позовної заяви ТОВ «БІОЕТАЛОН» до розгляду та відкриття провадження у справі відповідач частинами почав сплачувати заборгованість, чим фактично визнав позовні вимоги.

Вказує, що станом на 18.01.2021 заборгованість відповідача перед позивачем становить 54457,99 грн., вказаний факт позивачем визнається. Позивач не погоджується із зменшенням та розрахунками 3% річних від простроченої суми виконання зобов`язання, інфляційними витратами, що підлягають сплаті за несвоєчасне повернення коштів та пенею (подвійна облікова ставка НБУ), які виклав у відзиві відповідач.

Позивачем визнано борг на суму 254457,99 грн. станом на 08.12.2020 на момент подачі позову, що підтверджується актом звірки, який міститься в матеріалах справи (акт звірки долучено позивачем заявою про усунення недоліків позовної заяви). А розрахунок 3% річних, інфляційних збитків та пені відповідач у відзиві на позов розраховує із суми 54457,99 грн., що суперечить доказам, які є у справі. Оскільки на момент подачі позову та порушення проваджені у справі заборгованість відповідача перед позивачем існувала на загальну суму 254457,99 грн. то й розрахунок 3% річних від простроченої суми виконання зобов`язання, інфляційними витратами, що підлягають сплаті за несвоєчасне повернення коштів та пенею (подвійна облікова ставка НБУ) позивач розрахував вірно з суми 254457,99 грн.

Крім того, відповідач у відзиві визнав, що не сплатив заборгованість з 24.03.2020 по 07.12.2020 у зв`язку із скрутним фінансовим становищем.

Однак, оскільки відповідач в період часу з 24.03.2020 по 07.12.2020 прострочив виконання зобов`язання, у встановлений договором строк, не провів розрахунки, весь цей час користувався коштами позивача, то з нього підлягає стягненню 3% річних від простроченої суми виконання зобов`язання, інфляційні витрати, що підлягають сплаті за несвоєчасне повернення коштів та пеня (подвійна облікова ставка НБУ) у розрахунку з суми боргу 254457,99 грн., який існував на момент подачі позову та порушення проваджені у справі.

Зазначає, що фактично відповідач вказаний факт визнав, оскільки надав до суду платіжні доручення, які підтверджують факт часткового розрахунку з Позивачем вже після подання позову.

В разі проведення розрахунку Відповідачем вже після порушення проваджені у справі не звільняє відповідача від сплати 3% річних, інфляційних збитків та пені із загальної суми заборгованості, яка існувала на момент подання позову, оскільки відповідач порушив зобов`язання та у встановлений законом строк не розрахувався з позивачем.

Відповідач у відзиві не зазначив норму права, яка звільняє його від сплати 3% річних, інфляційних збитків та пені за період, який він прострочив виконання зобов`язання та у встановлений договором строк не розрахувався за поставлений товар із позивачем.

За таких підстав, позивач вважає, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача:

- залишок суми основного боргу 54457,99 грн.;

- 3% річних за період з 24.03.2020 по 07.12.2020 - 5402,00 грн.;

- збільшення боргу у зв`язку з застосуванням індексу інфляції за період з 24.03.2020 по 07.12.2020 - 5114,59 грн.;

- пеня (подвійна облікова ставка НБУ) за період з 24.03.2020 по 24.09.2020 18521,13 грн.

Представник відповідача в призначене судове засідання не з`явився. 01.02.2021 відповідач надіслав на електронну адресу суду заяву про перенесення судового засідання.

Однак, заява не засвідчена відповідним ключем електронного цифрового підпису.

Згідно ч. 8 ст.42 ГПК України, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).

Протокольною ухвалою від 02.02.2021 суд заяву відповідача залишив без розгляду.

У визначений судом день та час сторони своїх представників в засідання суду не направили.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.06.2019 між ДП «Волиньторф» та ТОВ «БІОЕТАЛОН» укладено договір № 75 про поставку товару (а.с.19-22).

Відповідно до додаткової угоди № 4 від 19.12.2019 до вказаного Договору продовжено термін дії Договору на строк достатній для проведення процедури закупівлі до 29.02.2020 (а.с.30).

Відповідно п. 1.1 Договору Постачальник зобов`язується поставити Покупцеві: Лот № 1 бензин, Покупець - прийняти і оплатити товар.

Згідно п. 2.3. Договору кількість отриманого Товару відображається у видаткових та податкових накладних, оформлених відповідним чином.

Ціна цього договору становить: 2345970,00 грн. з ПДВ 20% (п.3.1. договору).

Відповідно до п. 4.2. Договору розрахунки проводяться шляхом: оплати поставленого Постачальником Товару на підставі; рахунку-фактури та видаткової накладної на Товар у безготівковій формі шляхом банківського переводу Покупцем грошових коштів на поточний рахунок Постачальника на протязі 10 банківських днів з моменту передачі Товару.

В разі відсутності коштів на рахунку Замовника розрахунки проводяться на умовах відстрочки платежу протягом 60-ти календарних днів з моменту поставки Товару (п. 4.3. Договору).

Відповідно до п.7.3. договору, за порушення строків оплати вартості товару Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожний день прострочення.

На підставі Договору Постачальник поставив Покупцю Товар на загальну суму 269136,00 грн., що підтверджується видаткової накладної від 10.12.2019 № РН-0000671 суму 119712 грн.(а.с.32), видатковою накладною від 24.01,2020 № РН-0000027 на загальну суму 149424 грн. (а.с.37).

Також, позивач виставив рахунок фактуру № СФ-0000781 від 10.12.2019 (а.с.31) та рахунок фактуру № СФ-0000029 від 24.01.2020 (а.с.36).

Як слідує з матеріалів справи, після поставки товару за вказаним Договором позивач склав податкову накладну №15 від 10.12.2019, направив та зареєстрував її у Автоматизованій системі ДПС України, що підтверджується копією квитанції № 1 від 28.12.2019 про прийняття ДПС податкової накладної № 15 від 10.12.2019 (а.с.34-35) та податкову накладну № 28 від 24.01.2020, направив та зареєстрував її у Автоматизованій системі ДПС України, що підтверджується копією квитанції № 1 від 15.02.2020 про прийняття ДПС податкової накладної № 28 від 24.01.2020 (а.с.39-40).

Факт отримання Відповідачем товару від Позивача підтверджується товарно-транспортною накладною № 671 від 10.12.2019 та товарно-транспортною накладною № 27 від 24.01.2020 (а.с.33,38).

Відповідач не заперечує про наявність заборгованості в сумі 254457,99 грн. перед позивачем, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків за період з 19.06.2019 по 08.12.2020, який підписаний та скріплений печаткою боржника (а.с.60-61).

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Отже, акт звірки взаємних розрахунків, підписаний уповноваженою особою відповідача (боржника) є доказом, що свідчать про фактичне визнання відповідачем наявності у нього перед позивачем боргу з оплати отриманого товару (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду № 910/1389/18 від 05.03.2019).

На подачі позову до суду заборгованість становила 254457,99 грн.

Однак, як слідує з матеріалів справи відповідач здійснив оплату на суму 200000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №2376 від 14.012.2020, №2384 від 15.12.2020, №2390 від 16.12.2020, №2408 від 17.12.2020, №2414 від 18.12.2020, №2426 від 21.12.2020, №2519 від 22.12.2020, №2445 від 23.12.2020, №2461 від 24.12.2020, №2475 від 28.12.2020 (а.с.108-117).

На день розгляду справи відповідачем не сплачено борг в сумі 54457,99 грн.

Згідно з п.2 ч.1 ст.231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Провадження у справі щодо стягнення основного боргу в сумі 200 000,00 грн. підлягає закриттю.

Відповідно до ст. 144 ГК України, ст.11 ЦК України обов`язки суб`єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, непередбачених законом, але таких які йому не суперечать.

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 266 ГК України, предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

У відповідності до ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 193 ГК України, ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання (п. 1 ст. 549 ЦК України). Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Як визначено ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Несвоєчасне проведення відповідачем належних розрахунків з позивачем, існування у певні періоди заборгованості по оплаті стало підставою для нарахування пені за прострочку виконання грошових зобов`язань, а також процентів річних, та звернення до суду із позовом про стягнення нарахованих сум.

Згідно з п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Приписами ст. 216-218 ГК України, передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана норма є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Як слідує із матеріалів справи, зобов`язання з оплати за поставлений товар відповідач не виконав у строк визначений Договором, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема вимоги пункту 4.3 Договору, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогами до відповідача про стягнення пені у розмірі 18521,13 грн., 3% річних у розмірі 5402,00 грн. та інфляційних втрат в сумі 5114,59 грн.

Суд перевіривши методику та правильність розрахунків позивача щодо нарахування інфляційних втрат, 3% річних та пені, погоджується з ними частково.

Вважає, що останні підставні та підлягають до часткового задоволення в сумі 5109,11 грн. - інфляційні втрати, 5381,16 грн. 3% річних та 18382,16 грн. пені, в іншій частині стягнення пені в розмірі 138,97 грн., 3% річних в сумі 20,84 грн. та стягнення інфляційних втрат в сумі 5,48 грн. слід відмовити, оскільки останні безпідставно нараховані, оскільки момент поставки товару 24.01.2020, а у відповідності до п.4.3.договору (розрахунки проводяться на умовах відстрочки платежу протягом 60 календарних днів з моменту поставки товару), тому до 24.03.2020 Відповідач зобов`язаний був розрахуватись з Позивачем за отриманий товар, а отже нарахування штрафних санкцій необхідно рахувати з 25.03.2021.

Статтею 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У відповідності до ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Згідно ст. 255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.

При цьому, судом було застосовано розрахунки, здійснені за допомогою встановленої в господарському суді системи інформаційно-правового забезпечення ЛІГА:ЗАКОН.

Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача за договором поставки товару №75 від 19.06.2019 підтверджена матеріалами справи, відповідачем визнана, підлягає до задоволення в сумі 83 330,42 грн., в т.ч.: 54457,99 грн. основний борг, 5381,16 грн. 3% річних, 5109,11 грн. інфляційні втрати, 18382,16 грн. пеня. Провадження у справі на суму 200 000,00 грн. підлягає закриттю. В решті позову слід відмовити.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в частині задоволених позовних вимог в сумі 2097,84 грн. (8330,42*2102,00/83495,71) відповідно до ст.129 ГПК України слід покласти на нього.

Відповідно до ч.5 п.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

З огляду на дану норму права, позивач вправі звернутися з відповідною заявою про повернення судового збору в частині закриття провадження.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді (Руїс Торіха проти Іспанії).

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (Ван де Гурк проти Нідерландів).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (Гірвісаарі проти Фінляндії).

Згідно ж із статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

За таких обставин, інші доводи та заперечення сторін судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору з наведених вище підстав, впливу не мають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129, 231, 233, 236, 237, 238, 240, 256 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства Волиньторф (вул.Сойне,15, с.Прилісне, Маневицький р-н, Волинська обл., ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю БІОЕТАЛОН (вул. Козацький Вал,1, офіс 8, м.Суми, 40000, ) 83 330,42 грн. (вісімдесят три тисячі триста тридцять гривень сорок дві копійки) заборгованості, в т.ч.: 54457,99 грн. основний борг, 5381,16 грн. 3% річних, 5109,11 грн. інфляційні втрати, 18382,16 грн. пеня та 2097,84 грн. (дві тисячі дев`яносто сім гривень вісімдесят чотири копійки) витрат по сплаті судового збору.

3. Провадження у справі на суму 200 000,00 грн. закрити.

4. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст рішення складено 02.02.2021.

Суддя І. О. Гарбар