ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2021 р. Справа№ 920/584/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Владимиренко С.В.

Мартюк А.І.

при секретарі судового засідання Позюбан А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нор-Ест Агро" на рішення Господарського суду Сумської області від 16.10.2020

у справі № 920/584/20 (суддя Котельницька В.Л..)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нор-Ест Агро"

до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Берегиня-Агро"

про стягнення 232 260,06 грн

представники сторін не з`явились

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Нор-Ест Агро" звернулось до Господарського суду Сумської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Берегиня-Агро" про стягнення 232 260,06 грн, у тому числі: 28440,90 грн пені, 3149,27 грн суму 3% річних, 85433,64 грн штрафу, 115236,25 грн відсотків за користування товарним кредитом, нарахованих на підставі умов договору купівлі-продажу № 47/19/46 від 22.03.2019.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем договірних зобов`язань в частині оплати вартості отриманого ним товару.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 16.10.2020 у справі №920/584/20 позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ Агрофірма "Берегиня-Агро" на користь ТОВ "Нор-Ест Агро" 28440,90 грн пені, 3149,27 грн суму 3% річних, 85433,64 грн штрафу за договором купівлі-продажу № 47/19/46 від 22.03.2019, а також 1755,36 грн. витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині позову - відмовлено.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд, встановивши наявність обставин порушення відповідачем строків виконання зобов`язань з оплати вартості поставленого позивачем товару, керуючись ст. ст. 258, 259, 526, 530, 610, 611, 625 ЦК України та ст. ст. 230-231, 233 ГК України, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення пені, інфляційних втрат, річних та штрафу. В задоволенні вимог про стягнення відсотків за користування товарним кредитом відмовив з мотивів відсутності узгодження між сторонами умов продажу товару в кредит.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ТОВ "Нор-Ест Агро" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 16.10.2020 у справі №920/584/20 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування товарним кредитом на підставі договору купівлі продажу № 47/19/46 від 22.03.2019, та прийняти в цій частині нове, яким задовольнити в повному обсязі позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що прийняте місцевим господарським судом рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування товарним кредитом не відповідає нормам чинного законодавства України та сталій судовій практиці Верховного Суду, на які посилався позивач. Так, апелянт стверджує, що місцевий господарський суд не навів жодного належного та допустимого обґрунтування, яке б надавало можливість встановити, допустити, припустити та стверджувати, що позовні вимоги про стягнення відсотків за користування товарним кредитом є необґрунтованими. Позивач вважає, що Господарський суд Сумської області безпідставно вдався до застосування «правового пуризму» - надмірної процесуальної формальності, не здійснивши при цьому дотримання ст. 238 ГПК України. Процесуальна позиція суду першої інстанція, за доводами апелянта, свідчить про недобросовісність, необґрунтованість та суперечливість із врахуванням наявних у справі доказів, змісту та сутності погоджених сторонами умов договору купівлі-продажу № 47/19/46 від 22.03.2019, що є порушенням доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) та правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17. За доводами апелянта, місцевий господарський суд з одного боку визначив та підтвердив продаж товару на умовах відстрочення платежу, тобто в кредит, а з іншого - відмовив в стягненні процентів за користування товарним кредитом. Позивач стверджує, що висновок суду про те, що сторонами не було узгоджено продаж товару на умовах товарного кредиту є передчасним та помилковими.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.11.2020, справа № 920/584/20 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Мартюк А.І., Поляк О.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Нор-Ест Агро" на рішення Господарського суду Сумської області від 16.10.2020; розгляд справи призначено на 21.12.2020; запропоновано учасникам судового процесу подати відзив, заперечення на апеляційну скаргу та інші заяви/клопотання протягом 10 днів з дня отримання даної ухвали.

В межах встановлених судом процесуальних строків від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надходив, хоча сторона згідно поштового повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення № 830 є обізнаною про перебування вказаної справи на розгляді в Північному апеляційному господарському суді. Неподання стороною заяви по суті справи у відповідності до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку.

У зв`язку з перебуванням судді Поляк О.І., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем у відпустці, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.12.2020, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: Алданова С.О (головуючий), Мартюк А.І., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2020 справу № 920/584/20 за апеляційною скаргою ТОВ "Нор-Ест Агро" на рішення Господарського суду Сумської області від 16.10.2020 прийнято до провадження визначеним складом суду. В судовому засіданні оголошено перерву до 25.01.2021. Присутній представник позивача про наступне судове засідання повідомлений під розписку, яка долучена до матеріалів справи.

04.01.2021 на електронну адресу суду апеляційної інстанції від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника. При цьому зауважено на підтриманні доводів та вимог апеляційної скарги, яку сторона просить задовольнити.

Колегія суддів, розглянувши заявлене позивачем клопотання, дійшла висновку про його задоволення та можливість здійснення перегляду справи в апеляційному порядку без участі представника позивача.

В судове засідання 25.01.2021 представники сторін не з`явились, про час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином.

25.01.2021 на електронну адресу суду апеляційної інстанції від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в якому він зазначає, що представник сторони адвокат Коваль А.М. на даний час знаходиться на самоізоляції та немає можливості прибути в судове засідання. У зв`язку з цим просить відкласти розгляд справи та надати можливість здійснити участь в судовому процесі за допомогою відеконференцзв`язку поза межами приміщення суду.

Колегія суддів, дослідивши доводи заявленого представником відповідача клопотання, дійшла висновку про відмову в його задоволенні як таке, що не було підтверджено жодними доказами, зокрема, не надано документального підтвердження звернення адвоката до відповідної лабораторії, або відкриття лікарняного листа із зазначенням причини непрацездатності «ізоляція від COVID-19 - 11».

Відповідно до ч. ч. 11, 12 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу. Якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи, тривалість якої визначається відповідно до обставин, що її викликали, з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.

За змістом ст. 202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення суду, враховуючи те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованого клопотання про відкладення розгляду справи та задоволення клопотання позивача про розгляд справи без його участі, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін, які належним чином повідомлені про судовий розгляд справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

22.03.2019 між Дочірнім підприємством «Тетіївська агропромислова компанія» (продавець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірмою «Берегиня-Агро» (покупець за договором, відповідач у справі) укладено договір купівлі-продажу № 47/19/46 (далі - договір), згідно умов якого продавець зобов`язується в строки, визначені цим договором, додатком до договору або фінансовою/товарною аграрною розпискою, передати у власність покупця (поставити) товар, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його вартість. Найменування товару визначене в додатках до цього договору, які складають його невід`ємну частину.

Згідно наявного в матеріалах справи витягу з ЄДРПОУ (а.с. 12-15) Товариство з обмеженою відповідальністю «Нор-Ест Агро» (позивач у справі), яке знаходиться за адресою: вул. Соборна, 3, м. Тетіїв, Тетіївський район, Київська область, 09800; , є правонаступником Дочірнього підприємства «Тетіївська агропромислова компанія» (, місцезнаходження: 09800, Київська область, Тетіївський район, м. Тетіїв, вул. Соборна, 3).

Згідно з пунктом 7.4. договору перехід права власності на товар, а також ризики випадкового знищення та/або випадкового пошкодження товару переходять до покупця в момент поставки товару та підписанням уповноваженим представником покупця видаткових накладних на товар. Датою поставки товару, переходу права власності на товар і ризиків є дата проставлена представником покупця на видатковій накладній при підписані видаткової накладної.

В розділах 4, 5 договору сторонами узгоджено, що строки поставки, ціну та загальну вартість товару визначають додатки до цього договору, які є невід`ємними його частинами.

Відповідно до п.п. 6.1.-6.2. договору загальна вартість Товару повинна бути сплачена покупцем у строк, встановлений в Додатках-специфікаціях до цього Договору. Оплата здійснюється у гривнях у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця.

В подальшому між сторонами спору були укладені додатки до договору, а саме: додаток від 22.03.2019 № 47/19/46/1-ззр, додаток від 02.05.2019 № б/н, додаток від 14.05.2019 № 47/19/46/3-ззр, додаток від 04.06.2019 № 47/19/46/6-ззр, додаток від 07.06.2019 № 47/19/46/7-ззр, додаток від 11.06.2019 № 47/19/46/8-ззр, додаток від 18.06.2019 № 47/19/46/9-ззр, додаток від 13.09.2019 № 47/19/46/10-ззр (а.с.21-29), якими визначено найменування товару, кількість, вартість однієї одиниці товару та загальну суму усієї партії.

Також додатками до договору встановлені умови оплати:

- додаток від 22.03.2019 № 47/19/46/1-ззр - оплата здійснюється у національній валюті гривні і сплачується покупцем наступним чином: 100% (3903,84 грн) загальності вартості в строк до 22.03.2019;

- додаток від 02.05.2019 № б/н - оплата здійснюється у національній валюті гривні і сплачується покупцем наступним чином: 20% (45412,03 грн) загальної вартості в строк до 06.05.2019; 80 % (181648,13 грн) загальної вартості в строк до 30.10.2019;

- додаток від 14.05.2019 № 47/19/46/3-ззр - оплата здійснюється у національній валюті гривні і сплачується покупцем наступним чином: 20% (4801,18 грн) загальної вартості в строк до 14.05.2019; 80 % (19204,70 грн) загальної вартості в строк до 30.10.2019;

- додаток від 04.06.2019 № 47/19/46/6-ззр - оплата здійснюється у національній валюті гривні і сплачується покупцем наступним чином: 20% (10248,94 грн) загальної вартості в строк до 05.06.2019; 80 % (40995,74 грн) загальної вартості в строк до 30.10.2019;

- додаток від 07.06.2019 № 47/19/46/7-ззр - оплата здійснюється у національній валюті гривні і сплачується покупцем наступним чином: 20% (1268,78 грн) загальної вартості в строк до 08.06.2019; 80 % (5075,14 грн) загальної вартості в строк до 30.10.2019;

- додаток від 11.06.2019 № 47/19/46/8-ззр - оплата здійснюється у національній валюті гривні і сплачується покупцем наступним чином: 20% (1434,72 грн) загальної вартості в строк до 11.06.2019; 80 % (5738,88 грн) загальної вартості в строк до 30.10.2019;

- додаток від 18.06.2019 № 47/19/46/9-ззр - оплата здійснюється у національній валюті гривні і сплачується покупцем наступним чином: 20% (6900,00 грн) загальної вартості в строк до 20.06.2019; 80 % (27600,00 грн) загальної вартості в строк до 30.10.2019;

- додаток від 13.09.2019 № 47/19/46/10-ззр - оплата здійснюється у національній валюті гривні і сплачується покупцем наступним чином: 20% (9585,14 грн) загальної вартості в строк до 16.09.2019; 80 % (38340,58 грн) загальної вартості в строк до 30.10.2019.

Згідно наявних в матеріалах справи видаткових накладних відповідачу на виконання умов договору було поставлено товар на загальну суму 427168,20 грн. Однак, як стверджує позивач, покупець за поставлений товар розрахувався частково на загальну суму 161 163,41 грн.

Станом на грудень 2019 року заборгованість відповідача перед позивачем згідно договору купівлі-продажу №47/19/46 від 22.03.2019 року з врахуванням вищезазначеної часткової оплати складала 266 004,79 грн (427 168,20 грн - 161 163,41 грн). Вказані зобов`язання, згідно доводів позовної заяви, припинені зарахуванням зустрічних однорідних вимог згідно акта про зарахування зустрічних однорідних вимог б/н від 13.03.2020.

Оскільки ТОВ Агрофірмою «Берегиня-Агро», за доводами позивача, було допущено прострочення виконання договірних зобов`язань з оплати отриманого товару, ТОВ «Нор-Ест Агро» (як правонаступник продавця) пред`явлено позов у даній справі про стягнення з відповідача 28440,90 грн пені, 3149,27 грн суму 3% річних, 115236,25 грн відсотків за користування товарним кредитом, нарахованих за період з 31.10.2019 по 12.03.2020, а також 85433,64 грн штрафу.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до ст. 173 ГК України, що кореспондується зі ст. 509 ЦК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 ст. 664 ЦК України визначено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

За змістом ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Матеріалами справи підтверджується, що продавцем на виконання умов договору поставлено товар згідно видаткових накладних (а.с. 30-43): №584 від 22 березня 2019 року; №2471 від 08 травня 2019 року; №2262 від 14 травня 2019 року; №2568 від 17 травня 2019 року; №2873 від 30 травня 2019 року; №3144 від 07 червня 2019 року; №3241 від 11 червня 2019 року; №3024 від 12 червня 2019 року; №3471 від 19 червня 2019 року; №4589 від 13 вересня 2019 року; №4590 від 13 вересня 2019 року; №4916 від 04 жовтня 2019 року; №4917 від 04 жовтня 2019 року; №4985 від 11 жовтня 2019 року на загальну суму 427168,20 грн.

Вказані видаткові накладні підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб. Обставини неотримання товару за вищенаведеними накладними сторонами не заперечуються.

В свою чергу, відповідач у визначені договором строки здійснив оплату отриманого товару на загальну суму 161 163,41 грн, що підтверджується платіжними дорученнями: №107 від 08 травня 2019 року на суму 24690,41 грн; №118 від 14 травня 2019 року на суму 5600,00 грн; №122 від 16 травня 2019 року на суму 1000,00 грн; №121 від 16 травня 2019 року на суму 15800,00 грн; №147 від 30 травня 2019 року на суму 5700,00 грн; №156 від 05 червня 2019 року на суму 12535,00 грн; №186 від 14 червня 2019 року на суму 1435,00 грн; №189 від 19 червня 2019 року на суму 6900,00 грн; №597 від 11 жовтня 2019 року на суму 20000,00 грн; №703 від 10 грудня 2019 року на суму 67503,00 грн.

Тобто станом на 31.10.2019 (визначений позивачем початок періоду нарахування штрафних санкцій та відсотків) заборгованість відповідача становила 333 507,79 грн, а станом на 10.12.2019 (часткова оплата відповідачем) - 266 004,79 грн.

13.03.2020 між сторонами підписано акт про зарахування зустрічних однорідних вимог (а.с. 54), згідно якого сторони, керуючись ст. 601 ЦК України, домовились припинити зобов`язання, зокрема, відповідача за договором купівлі-продажу №47/19/46 від 22.03.2019 на суму 266 004,79 грн.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Нормами ст. 218 ГК України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Частиною 1 статті 216 ГК України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України. При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно зазначив, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17 та від 25.05.2018 у справі №922/1720/17).

Сторонами в п. п. 12.2, 12.3 договору узгоджено, що за порушення строків виконання зобов`язання за цим договором сторона, яка допустила прострочення, сплачує другій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який вона сплачується, нарахованої на суму простроченого зобов`язання за кожен день прострочення. В разі ухилення від оплати товару понад 15 календарних днів покупець крім пені, сплачує продавцеві штраф в розмірі 20% від загальної вартості товару.

Беручи до уваги те, що місцевим господарським судом на підставі вірної оцінки поданих до матеріалів справи доказів встановлено обставини прострочення виконання відповідачем зобов`язань з оплати вартості отриманого товару, що належними засобами доказування в апеляційній інстанції не спростовано, судова колегія, здійснивши перевірку правильності нарахування позивачем штрафних санкцій, нарахованих на підставі п. п. 12.2, 12.3 договору, встановила, що позовні вимоги про стягнення 28440,90 грн пені за період з 31.10.2019 по 12.03.2019 та 85433,64 грн штрафу правомірно задоволені судом.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені названою нормою матеріального права інфляційні втрати і 3% річних за своєю правовою природою не мають характеру штрафних санкцій, а є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (наведена правова викладена у постановах Верховного Суду від 05.07.2018 у справі №905/978/17, від 04.12.2019 у справі № 910/15714/18, від 30.04.2020 у справі № 914/1001/19).

Перевіривши надані позивачем розрахунки розміру позовних вимог в цій частині, судова колегія погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо задоволення позову про стягнення з відповідача 3% річних, нарахованих за період з 31.10.2019 по 12.03.2019, в сумі 3149,27 грн.

Водночас щодо позовної вимоги про стягнення 115236,25 грн відсотків за користування товарним кредитом, нарахованим за цей же період, відмова в задоволенні якої є предметом оскарження в апеляційній інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Статтею 694 ЦК України встановлено, що договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Товар продається в кредит за цінами, що діють на день продажу. Зміна ціни на товар, проданий в кредит, не є підставою для проведення перерахунку, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі невиконання продавцем обов`язку щодо передання товару, проданого в кредит, застосовуються положення статті 665 цього Кодексу. Якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару. Якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати. Договором купівлі-продажу може бути передбачений обов`язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем. З моменту передання товару, проданого в кредит, і до його оплати продавцю належить право застави на цей товар.

Визначення поняття «товарний кредит» наведено в підпункті 14.1.245 пункту 14.1 статті 14 ПК України. Товарний кредит - товари (роботи, послуги), що передаються резидентом або нерезидентом у власність юридичних чи фізичних осіб на умовах договору, що передбачає відстрочення остаточних розрахунків на визначений строк та під процент. Товарний кредит передбачає передачу права власності на товари (роботи, послуги) покупцеві (замовникові) у момент підписання договору або в момент фізичного отримання товарів (робіт, послуг) таким покупцем (замовником), незалежно від часу погашення заборгованості.

Згідно з п.п. 6.1. та 6.3. договору загальна вартість товару повинна бути сплачена покупцем у строк, встановлений в додатках-специфікаціях до цього договору. Якщо покупець не здійснив у встановлений додатками до договору строк чергового платежу за проданий з розстроченням платежу і переданий йому товар, умова про розстрочення платежу, визначена додатками до цього договору вважається скасованою, строк оплати настає негайно по всім неоплаченим позиціям товару, що поставляються по вказаному договору, а прострочення є підставою для нарахування штрафу, пені та процентів відповідно до ст. 536 ЦК України.

Пунктом 7.2. договору передбачено, що у разі погодження сторонами у додатку до договору поставки товару у кредит (товарний кредит), з дня поставки товару у кредит і до дня оплати товару в повному обсязі на суму вартості товару нараховуються проценти у розмірі 30% річних від вартості поставленого товару за кожен день прострочки оплати за поставлений товар. Вказані проценти покупець зобов`язаний сплатити продавцю у строк встановлений у додатку до договору для оплати вартості поставленого товару у кредит.

Таким чином, виходячи із узгоджених сторонами в договорі умов слідує, що оплата товару здійснюється у порядку та строки, що визначені в додаткових угодах. При цьому наявність в договорі умови про розмір процентів, що нараховуються у зв`язку з продажем товару в кредит, не є безумовною підставою для їх нарахування, оскільки п. 7.2 договору визначає можливість продажу товару в кредит лише за згодою сторін, визначеною в додаткових угодах.

Колегія суддів, серед іншого, звертає увагу скаржника на те, що вказані в названому пункті договору проценти підлягають сплаті у строк визначений в додаткових угодах для оплати вартості поставленого товару в кредит. Тоді як, розмір процентів, на нарахування яких продавець має право у випадку прострочення покупцем строку оплати товару договором не передбачено.

Так з наявних в матеріалах справи додаткових угод вбачається, що ними визначено чіткі строки оплати товару, зокрема, встановлено календарну дату настання строку оплати товару в сумі, що відповідає 20 % розміру від загальної вартості поставки, а також 80 %. Умов про те, що продаж товару з розстрочкою платежу є продажем товару в кредит, як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, не містить жодна додаткова угода, що підписана між сторонами. Також відсутні умови щодо визначення розміру процентів за користування чужими коштами у випадку порушення покупцем строків оплати отриманого товару.

За встановленого, колегія суддів погоджується з вірним висновком місцевого господарського суду щодо необґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача 115236,25 грн відсотків за користування товарним кредитом, оскільки зміст договірних правовідносин сторін свідчить про поставку товару поза межами відносин товарного кредиту унормованого приписами ст. 694 ЦК України. Відтак визначена в п. 7.2 договору умова про товарний кредит не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Твердження апелянта про безпідставність висновку суду першої інстанції про те, що сторонами не узгоджено умови поставки товару в кредит відхиляються судовою колегією за їх безпідставністю та вважає за необхідне, серед іншого, застосувати при вирішенні спору у даній справі доктрину тлумачення «contra proferentem» (слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх писав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц; постанові Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 910/3570/18.

Отже, із застосуванням даного принципу тлумачення умов договору, ризик настання негативних наслідків покладається на сторону договору, яка передбачила таку умову та не конкретизувала включення, зокрема, в додаткові угоди умов стосовно продажу товару із розстрочкою платежу за правилами товарного кредиту.

Доводи апеляційної скарги про прийняття місцевим господарським судом оскаржуваного рішення з надмірним формалізмом відхиляються судовою колегією, оскільки викладені в ньому висновки базуються на належній оцінці укладених між сторонами договору купівлі-продажу та додаткових угод до нього, а відсутність умови про придбання товару на умовах розстрочки шляхом товарного кредитування в додаткових угодах виключає стягнення заявлених позивачем у даній справі відсотків за користування товарним кредитом в сумі 115236,25 грн.

Щодо аргументації апеляційної скарги про невідповідність висновків суду доктрині venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) судова колегія вказує на невірне тлумачення та застосування апелянтом її положень.

В контексті наведеного, суд зауважує, що доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Згаданий принцип римського права "venire contra factum proprium" є вираженням "equitable estoppel" - однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на "principles of fraud" та є спрямованою на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.

Згідно ст. 13 ЦК України, визначивши межі здійснення цивільних прав, закон встановлює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконанні обов`язків. Таким чином, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки.

За наведеного, доводи апеляційної скарги в цій частині відхиляються як безпідставні та, відповідно, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення. Посилання скаржника щодо невідповідності висновків суду першої інстанції правовій позиції Верховного Суду, в якій викладено положення доктрини venire contra factum proprium, також підлягають відхиленню.

Таким чином, аргументація апеляційної скарги про те, що прийняте місцевим господарським судом рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування товарним кредитом не відповідає нормам чинного законодавства України та сталій судовій практиці Верховного Суду, - не знайшла свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду Сумської області від 16.10.2020 у справі № 920/584/20 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Нор-Ест Агро" на рішення Господарського суду Сумської області від 16.10.2020 підлягає залишенню без задоволення.

Судові витрати, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта (позивача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нор-Ест Агро" на рішення Господарського суду Сумської області від 16.10.2020 у справі №920/584/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 16.10.2020 у справі №920/584/20 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Нор-Ест Агро".

4. Справу №920/584/20 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді С.В. Владимиренко

А.І. Мартюк

Повний текст постанови складено 01.02.2021