РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.01.2021Справа № 910/17883/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В. розглянувши матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Міськжитлобуд»

про стягнення 10843,41 грн

Без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» про стягнення 10843,41 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 27.09.2018 у місті Києві по вул. Верхній Вал, 72, внаслідок порушення правил дорожнього руху водієм ОСОБА_1 автомобіля марки «Renault» д.н.з. НОМЕР_1 , власником якого є ТОВ «БК «Міськжитлобуд». У результаті зазначеної ДТП пошкоджено автомобіль марки «Toyota», д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 , якому позивач, як страховик виплатив, страхове відшкодування в розмірі 40875,78 грн. Постановою Подільського районного суду м. Києва від 14.12.2018 водія ОСОБА_3 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення. Оскільки за полісом страхування цивільно-правової відповідальності №АК/6965581 передбачена франшиза - частина збитків, яку не компенсує страховик, позивач звернувся до відповідача з вимогою про стягнення збитків, які дорівнюють розміру франшизи та експлуатаційному зносу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2020 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

14.12.2020 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив щодо заявлених позовних вимог, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності. Окрім того, відповідач зазначив, що відшкодування коефіцієнту фізичного зносу не має включатись до суми страхового відшкодування, а тому вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.10.2017 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-2850-17-00172, за умовами якого застраховано, автомобіль марки «Toyota», д.н.з. НОМЕР_2 , в тому числі за страховим ризиком - ДТП.

З наявної в матеріалах справи копії постанови Подільського районного суду міста Києва від 14.12.2018 у справі №758/13192/18 вбачається, що ОСОБА_3 27.09.2018 року в м. Києві по вул. Верхній Вал, 72, керуючи транспортним засобом «Рено» д.н.з. НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу, чим порушив п.п. 13.1 ПДР України та п.п. 2.3 «б» ПДР України, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «Toyota», д.н.з. НОМЕР_2 , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Вказаною постановою Подільського районного суду міста Києва, ОСОБА_3 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Станом на час розгляду даної справи, вказана постанова Подільського районного суду міста Києва в апеляційному порядку не оскаржувалась та набрала законної сили 22.04.2019.

Відповідно до ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За приписами ч.6 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З огляду на викладене, враховуючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що факт скоєння ОСОБА_3 розглядуваної ДТП належним чином доведений, також вина ОСОБА_3 у скоєнні ДТП належним чином підтверджується матеріалами справи.

Як зазначає позивач, 28.09.2018 ОСОБА_2 звернувся до страховика із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування №ДККА-62840.

На виконання умов Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-2850-17-00172 від 17.10.2017, на підставі страхового акту №ДККА-62840/1 від 29.11.2018, ПрАТ «СК «Українська страхова група» визнано вказану подію страховим випадком та здійснено виплату страхового відшкодування на рахунок страхувальника в розмірі 40875,78 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №21425 від 10.10.2018, в якому у графі призначення платежу зазначено: «страх.відшкод. 28-2850-17-00172 в 20.10.17 стр.акт ДККА-62840/1 в 29.11.18».

Як зазначає позивач, 29.11.2018 на підставі Рахунку ВДиС-0044684 від 05.10.2018- ТОВ «ВіДі Автострада» було складено страховий акт ДККА-62840/1 від 29.11.18 та розрахунок суми страхового відшкодування до нього.

Відповідно до ст.27 Закону України «Про страхування» та ст.993 Цивільного кодексу України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Пунктом 2 ст.1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої, відшкодовується винною особою.

Вина ОСОБА_3 у скоєнні вказаного ДТП належним чином доведена доказами, наявними у матеріалах справи.

Таким чином, особою, відповідальною за завдані власнику автомобіля марки «Toyota», д.н.з. НОМЕР_2 , збитки у межах, передбачених договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності, в даному випадку, є відповідач.

Пунктом 36.4. ст.36 Закону передбачено, що виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.

Як зазначає позивач, до нього, як страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-2850-17-00172 від 17.10.2017, яке ОСОБА_2 мав до відповідача, як особи, відповідальної за завдані збитки.

Позивач зазначає, що 23.04.2020 він звернувся до відповідача із вимогою №16/19 від 08.04.2019 про відшкодування шкоди заподіяної дорожньо-транспортною пригодою (в порядку суброгації) в якій зазначив, що позивачем було здійснено виплату за заподіяну відповідачем шкоду у розмірі 40875,78 грн, у зв`язку з чим, останній зазначив, що має право на стягнення збитків, які дорівнюють розміру франшизи та експлуатаційного зносу у сумі 10843,41 грн в порядку регресу.

Пунктом 32.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик не пізніше 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими, зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його.

Як зазначає позивач, станом на дату звернення до суду із відповідним позовом відповідачем дана вимога була залишена без розгляду та задоволення, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду із відповідною позовною заявою.

В той же час, суд не може погодитись із вимогами позивача з огляду на наступне.

Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Згідно з п.2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №142/5/2092 від 24.11.2003 вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до п.7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №142/5/2092 від 24.11.2003, значення коефіцієнта фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує, зокрема 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД та 7 років - для інших легкових КТЗ.

Пунктом 7.39 Методики визначено, що винятком стосовно використання зазначених вимог є, зокрема якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний) та якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема із Розрахунку суми страхового відшкодування від 29.11.2018, позивачем при розрахунку суми страхового відшкодування не було враховано коефіцієнт фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу.

В той же час, із змісту позовної заяви вбачається, що позовні вимоги позивача спрямовані саме на стягнення експлуатаційного зносу - коефіцієнт фізичного зносу.

Проте матеріали справи не містять висновків товарознавчої експертизи стосовно визначення вартості матеріального збитку та відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, позивачем під час розгляду справи не заявлялось клопотання про призначення судом зазначеної експертизи, а відтак, враховуючи відсутність доказів врахування позивачем коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу при розрахунку суми відшкодування, суд доходить до висновку, що позивачем не доведено обґрунтованості заявленої до стягнення з відповідача суми.

Щодо суми франшизи, яку відповідач має відшкодувати позивачу, як особа винна у ДТП, суд зазначає, що у тексті позовної заяви та долучених до неї документів не міститься жодної інформація про розмір франшизи, яка передбачена відповідно до полісу №АК/6965581 на який посилається позивач.

Відповідно до ст. 80 Господарського процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви, проте позивачем не було подано до суду жодних доказів якими підтверджується розмір заявлених позовних вимог.

У зв`язку з вищезазначеним, суд вважає, що розмір позовних вимог про відшкодування шкоди у розмірі 10843,41 грн є необґрунтованим. Під час розгляду справи позивачем не було подано до суду жодних доказів, якими підтверджується розмір коефіцієнту фізичного зносу та розмір франшизи, у зв`язку з чим, у суду відсутні будь-які можливості щодо визначення дійсного розміру зазначеної позивачем суми.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на недоведеність позивачем обґрунтованості заявленої до стягнення суми.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача в повному обсязі.

Враховуючи вкладене та керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, ст.ст.232, 233, 237, 238, 240, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 25.01.2021

Суддя Я.В. Маринченко