ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2021м. ДніпроСправа № 915/878/20

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Мельниченко І.Ф. за участю секретаря судового засідання Тетерятник А.М. розглянув спір

За позовом Миколаївської міської ради, м. Миколаїв

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агроальянс", м. Дніпро

про стягнення коштів за безоплатне користування земельною ділянкою в сумі 221 653,94 грн.

Представники:

від позивача не з`явився;

від відповідача Тулінов І.І.

СУТЬ СПОРУ:

Миколаївська міська рада звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовом про стягнення 221 653,94 грн., що складають суму заборгованості за безоплатне користування земельною ділянкою.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач у період з 01.10.2016 до 01.10.2019 р. будучи користувачем земельної ділянки площею 7007 кв.м. на якій розташований, придбаний ним на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 18.03.2016р. №972 ( за адресою вул.. Веселинівська, 55/1 у м. Миколаєві) об`єкт нерухомості, не сплачував кошти у вигляді орендної плати, чим порушив права Миколаївської міської ради, як органу місцевого самоврядування та власника спірної земельної ділянки, щодо неодержання коштів за час безоплатного користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів.

Відповідач заявлені позовні вимоги не визнав, вважаючи їх не обґрунтованими.

У відзиві на позов відповідачем процитовано, та зроблено аналіз положень статтей 80, 93, 122, 123, 124, 206, 152, 156 ЗК України, глави 82 і 83 ЦК України, в результаті чого останнім зроблено висновок про те, що відповідач, як фактичний користувач земельної ділянки, без достатньої підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі 1212 ЦК України.

При цьому відповідач зазначає про те, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі за своїм змістом є кондиційними, а не деліктними, тому останній не вбачає підстав для застосуванню до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок.

В той час як із позовної заяви відповідачу не зрозуміло, за що саме він повинен сплачувати грошові кошти за фактичне користування земельною ділянкою, чи за збитки, які позивач поніс у зв`язку з бездіяльністю відповідача.

Також посилаючись у відзиві на позов на норми статтей 256, 257 ЦК України, відповідач просить застосувати строки позовної давності.

У відповіді на відзив Миколаївська міська рада наголошує на тому, що правовими підставами позову є дійсно положення вимог статті 1212 ЦК України.

Долучені до позову документи, які зібрані Миколаївською міською радою, в Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, є доказами, які підтверджують фактичні обставини справи, зокрема правильність розрахунку коштів, які відповідач повинен сплатити за фактичне користування спірною земельною ділянкою.

Відносно застосування строків позовної давності позивач вказує на те, що перебіг позовної давності неодноразово переривався у зв`язку із вчиненням відповідачем дій щодо визнання обов`язку оплати за користування земельною ділянкою, при цьому позивач посилався на лист №2293/Пз-16 від 29.12.2016.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 26.08.2020 передано матеріали справи № 915/878/20 за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Господарського суду Дніпропетровської області.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.09.2020 розгляд справи № 915/878/20 доручено судді Мельниченко І.Ф.

Ухвалою від 28.09.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 26.10.2020, з наступним відкладенням до 25.11.2020, продовженням строку підготовчого провадження до 28.12.2020 та відкладенням підготовчого засідання до 23.12.2020.

Ухвалою від 23.12.2020 року закрито підготовче провадження та здійснено перехід до розгляду справи по суті з призначенням судового засідання на 19.01.2021.

06.01.2021 на електронну адресу суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Миколаївської міської ради, позовні вимоги просить задовольнити.

Ухвалою від 19.01.2021 розгляд справи відкладено до 21.01.2021.

У судовому засідання 21.01.2021 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, заслухавши пояснення відповідача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є безпідставне збереження, фактичним користувачем земельної ділянки без достатньої правової підстави, за рахунок власника земельної ділянки коштів, які він мав сплатити за користування нею, та порушення зобов`язання, щодо повернення цих коштів власнику земельної ділянки.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Миколаївської міської ради від 30.11.2007 №18/33 затверджено технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку загальною площею 7007 кв.м., у тому числі 1041 кв.м. під капітальною забудовою, 5996 кв.м. під проходами, проїздами та площадками, зарахувавши її до земель транспорту, для обслуговування нежитлових будівель по вул. Веселинівській, 55/1 та передано ТОВ «Авто-Гарант» в оренду на 15 років для обслуговування нежитлових будівель по вул. Веселинівській, 55/1.

14.01.2008р. між Миколаївською міською радою та ТОВ «Авто-Гарант» укладено договір оренди земельної ділянки по вул. Веселинівській, 55/1.

Відповідно до п.3.1. вказаного вище договору оренди, останній діє протягом 15 (п`ятнадцяти) років з дати його державної реєстрації.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно , Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, з 18.03.2016 р. право власності на нерухоме майно за адресою: Миколаївська обл., м. Миколаїв, вул. Веселинівська, 55/1 зареєстровано на підставі договору купівлі- продажу №972 за ТОВ «Торговий дім «АгроАльянс».

Тобто, відповідачем з 18.03.2016р. набуто речове право власності на нерухоме майно по вул. Веселинівській, 55/1, яке розташовано на земельній ділянці, попереднім користувачем якої, на праві оренди було ТОВ «Авто-Гарант».

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 08.09.2016р. у справі №915/848/16, яке набрало законної сили 20.09.2016 договір оренди землі від 14.01.2008 укладений між Миколаївською міською радою та ТОВ «Авто-Гарант» розірвано.

Вказуючи на те, що фактичним користувачем земельної ділянки, площею 7007 кв.м., на якій розташований об`єкт нерухомості (за адресою вул. Веселинівська, 55/1 ) у період з 01.10.2016 до 01.10.2019 був відповідач, який без достатньої правової підстави, за рахунок власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав оплатити за користування нею, зобов`язаний на думку позивача, повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі статті 1212 ЦК України.

Позивач намагаючись врегулювати спірне питання звертався до відповідача з листами від 29.05.2018; 18.09.2019 та від 03.02.2020 про добровільну сплату коштів за використання земельної ділянки у формі орендної плати, проте, як вказує останній, жодних дій в цьому напрямку відповідачем здійснено не було, що і стало причиною звернення з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково, з наступних підстав.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Правовий механізм переходу прав на землю, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у статті 120 Земельного кодексу України.

Виходячи зі змісту зазначеної статті, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі.

Як вбачається із положень статті 120 Земельного кодексу України, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права

Водночас за змістом статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Як вабачається із матеріалів справи, відповідач правомірно володіє лише нежитловими будівлями, розташованими на земельній ділянці в м. Миколаїв, по вул. Веселинівська, 55/1. Проте відповідне право щодо вказаної земельної ділянки за відповідачем не зареєстровано.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Матеріали справи свідчать, що відповідач користується спірною земельною ділянкою без достатньої правової підстави, а тому відповідно до положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України повинен відшкодувати позивачу всі доходи, які він одержав або міг одержати від цього майна.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідач не є власником та постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (ст. 14.1.72 Податкового кодексу України).

Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (ст.14.1.125, 14.1.136, 288.5 Податкового кодексу України).

Відповідач у період з 01.10.2016 по 01.10.2019 не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі.

Статтями 13, 14 Конституції України визначено, що земля є об`єктом власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується.

У відповідності до статті 83 Земельного кодексу України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів.

Згідно зі статтями 16, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування Україні", матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.

Відповідно до статтей 12, 122 Земельного кодексу України до повноважень міських рад у сфері земельних відносин на території міст належить розпорядження землями комунальної власності та контроль за їх використанням та охороною, додержання земельного законодавства.

Згідно зі статтею 33 Закону України "Про місцеве самоврядування Україні", до відання міських рад належить справляння плати за землю, здійснення контролю за додержанням земельного законодавства, використанням і охороною земель.

Таким чином, міська рада є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах - брати участь у реалізації державної політики у сфері земельних відносин та здійснювати контроль за використанням земель, у т.ч. шляхом звернення до суду з позовом про стягнення коштів за фактичне використання земельної ділянки.

22.01.2020 виконавчим комітетом Миколаївської міської ради прийнято рішення про затвердження актів з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам від 16.10.2019 про визначення розміру збитків , нанесених відповідачем у зв`язку з безоплатним використанням земельної ділянки площею для обслуговування нежитлових будівель по вул. Веселинівській, 55/1 у період з 01.10.2016 по 01.10.2019 у розмірі 221653,94 грн.

З огляду на те, що ТОВ "Торговий дім "Агроальянс", як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

До того ж, суд вважає необхідним зазначити про те, що для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Зазначене вище дає підстави дійти до висновку про обгрнтованість заявлених позивачем вимог, щодо стягнення 221 653,94 грн., що складають суму заборгованості за безоплатне користування земельною ділянкою за період з 01.10.2016 по 01.102019.

Проте, як вже було зазначено вище, відповідачем у відзиві на позов заявлено про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 256, Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем заявлено до стягнення заборгованість за період з 01.10.2016 по 01.102019, в той час як до суду позивач звернувся 19.08.20, про що свідчить поштовий штемпель на конверті ( ар.справи 64), тобто, частково з пропуском строку позовної давності.

Статтею 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Посилання позивача на переривання перебігу строку позовної давності, судом не приймаються до уваги, з огляду на відсутність належних доказів, які б підтверджували вказаний факт.

Залучений до відповіді на відзив лист, не містить доказів того, що його складено та надіслано на адресу позивача саме відповідачем.

З огляду на викладене, вимоги позивача, щодо стягненя коштів за час безоплатного користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, підлягають задоволенню частково за період з 19.08.2017 по 01.10.2019., в сумі 139 741, 83 грн.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судових рішеннях у справі, питання вичерпності висновків судів, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням вказаного, суд зазначає, що інші доводи, міркування сторін, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Розподіл судового збору здійснюється судом відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, за змістом якої у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 256, 257, 267, 1212-1214 Цивільного кодексу України, статтями 83, 120, 122, 125, 206 Земельного кодексу України, 16, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування Україні" 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Агроальянс» (49041, м. Дніпро, вул. Запорізьке шосе, 62А, ) на користь Миколаївської міської ради (54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20, ) 139 741, 83 грн. заборгованості за безоплатне користування земельною ділянкою з 19.08.2017 по 01.10.2019, 2 096, 12 грн. судового збору.

В решті позовних вимог - відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського.

Повне рішення складено 01.02.2021

Суддя І.Ф. Мельниченко