РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.01.2021Справа № 910/18386/20

Суддя Господарського суду міста Києва Босий В.П., розглянувши в письмовому провадженні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова фірма «Рудь»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Меркурій»

про стягнення 19 444,14 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгова фірма «Рудь» (надалі - ТОВ «Торгова фірма «Рудь») звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Меркурій» (надалі - ТОВ «Меркурій») про стягнення 19 444,14 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати поставленого на підставі договору поставки №982 від 09.01.2015 товару, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 19 444,14 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.11.2020 відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, позивачу надано строк для подання відповіді на відзив.

Зазначена ухвала вручена ТОВ «Меркурій» 03.12.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №864, проте відповідач правом на подачу відзиву на позов не скористався, пояснення стосовно суті спору до суду не подав.

Будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Положеннями ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, з огляду на приписи ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступне.

09.01.2015 між ТОВ «Торгова фірма «Рудь» (постачальник) та ТОВ «Меркурій» (покупець) було укладено договір поставки №982 (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується за окремими замовленнями покупця поставляти останньому продукти харчування , а покупець зобов`язується приймати цей товар і оплачувати його вартість постачальнику на умовах, визначених в цьому договорі.

Згідно із п. 3.3 Договору оплата покупцем вартості поставленого за цим договором товару проводиться шляхом перерахування коштів на його поточний рахунок, або внесенням коштів готівкою в касу постачальника відповідно чинного законодавства України протягом 14 (чотирнадцять) календарних днів з дати поставки партії товару. У випадку неоплати покупцем партій товару по двом накладним постачальник має право зупинити постачання товару до моменту погашення заборгованості.

На виконання умов Договору, позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар згідно Договору на загальну суму 19 444,14 грн., що підтверджується товарно-транспортними накладними №165871 від 04.09.2020, №165890 від 04.09.2020, №166187 від 05.09.2020, №170977 від 11.09.2020 та №171241 від 11.09.2020.

Спір у справі виник у зв`язку з неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов`язання із оплати поставленого на підставі Договору товару, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 19 444,14 грн.

Договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно із ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи (товарно-транспортні накладні №165871 від 04.09.2020, №165890 від 04.09.2020, №166187 від 05.09.2020, №170977 від 11.09.2020 та №171241 від 11.09.2020) підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару на загальну суму 19 444,14 грн.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 3.3 Договору, у відповідача наявне грошове зобов`язання з оплати поставленого на підставі Договору товару у розмірі 19 444,14 грн., а строк виконання такого зобов`язання настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як унормовано приписами частини другої статті 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно з приписами частини першої статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов`язання по сплаті на користь позивача 19 444,14 грн. за переданий на підставі Договору товар. Відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення не надано.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання, не наведено.

Таким чином, позовні вимоги ТОВ «Торгова фірма «Рудь» про стягнення з ТОВ «Меркурій» заборгованості у розмірі 19 444,14 грн. є правомірними та обґрунтованими, а тому задовольняються судом в повному обсязі.

Також, прохальна частина позовної заяви містить вимоги про стягнення з відповідача судового збору у розмірі 2 197,00 грн. та витрат на послуги з отримання витягів з ЄДР у розмірі 720,00 грн.

В даному випадку, витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

В той же час, суд відзначає наступне.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору встановлюються Законом України «Про судовий збір».

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» встановлено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2020 року складає 2 102 гривні.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру підлягає сплаті 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, за подання даного позову підлягає сплаті судовий збір у розмірі 2 102,00 грн. (не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб), а позивачем сплачено 2 197,00 грн., що на 95,00 грн. більше ніж встановлено законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 102,00 грн., а сума судового збору сплачена в більшому розмірі, ніж встановлено законом, підлягає поверненню в порядку передбаченому п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Стосовно витрат на послуги з отримання витягів з ЄДР у розмірі 720,00 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 Господарського процесуального кодексу України особа, яка надала доказ на вимогу суду, має право вимагати виплати грошової компенсації своїх витрат, пов`язаних із наданням такого доказу. Розмір грошової компенсації визначає суд на підставі поданих такою особою доказів здійснення відповідних витрат.

Виходячи із змісту вказаної норми, компенсація витрат сторони, пов`язаних із наданням відповідного доказу, можлива за умови подання такого доказу саме на вимогу суду, проте в даному випадку, подання таки доказів судом не вимагалось.

Більш того, відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, є відкритими і загальнодоступними та надаються у вигляді безоплатного доступу через портал електронних сервісів або з використанням Єдиного державного вебпорталу електронних послуг.

Суд, при визначенні суми відшкодування, має виходити з критерію реальності витрат та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №914/355/17.

Враховуючи можливість безоплатного отримання відомостей, оскільки подання витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не було необхідним для правильного вирішення даного спору по суті та судом не вимагалось, то суд дійшов висновку про те, що такі витрати позивача не підлягають відшкодуванню відповідачем.

Керуючись статтями 129, 231, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова фірма «Рудь» задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Меркурій» (03142, м. Київ, бульвар Академіка Вернадського, будинок 59/2; ідентифікаційний код 30550166) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова фірма «Рудь» (03179, м. Київ, пр. Перемоги, будинок 148/1; ідентифікаційний код 32106398) заборгованість у розмірі 19 444 (дев`ятнадцять тисяч чотириста сорок чотири) грн. 14 коп. та судовий збір у розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп. Видати наказ.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.П. Босий