УХВАЛА

м. Київ

03.02.2021Справа № 910/1457/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

розглянувши матеріали

заяви ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ПАРКУВАЛЬНІ СИСТЕМИ"

про забезпечення позову до подання позовної заяви,

ВСТАНОВИВ:

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ПАРКУВАЛЬНІ СИСТЕМИ" звернулося до Господарського суду міста Києва з заявою (до подання позовної заяви), в якій просить задовольнити заяву TOB «Паркувальні системи» про забезпечення позову до вирішення судового спору по суті, саме:

- заборонити КП «КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС» () укладати будь-які договори та/або вчиняти будь-які інші дії, пов`язані з передачею права користування фіксованими місцями для паркування, а саме: 136 (сто тридцять шість) місць для платного паркування транспортних засобів, а також 15 (п`ятнадцять) спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що знаходяться за адресою: м. Київ, Деснянський р-н, вул. Бальзака, 55-а, в межах ІІІ територіальної зони паркування в м. Києві.

- заборонити КП «КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС» (), ТОВ «ВІП Охорона» () та будь-яким іншим особам, чинити перешкоди ТОВ «Паркувальні системи» () в користуванні фіксованими місцями для паркування, а саме: 136 (сто тридцять шість) місць для платного паркування транспортних засобів, а також 15 (п`ятнадцять) спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що знаходяться за адресою: м. Київ, Деснянський р-н, вул. Бальзака, 55-а, в межах III територіальної зони паркування в м. Києві, у тому числі заборонити чинити перешкоди в допуску працівників та/або представників ТОВ «Паркувальні системи» та в проїзді (виїзді) транспортних засобів до вказаних місць для паркування.

Подана заява мотивована тим, що 31 грудня 2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Паркувальні системи» та Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» було укладено Договір про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП - 2015-01/49 (далі - Договір), а саме: 136 (сто тридцять шість) місць для платного паркування транспортних засобів, а також 15 (п`ятнадцять) спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, за адресою: м. Київ, Деснянський р-н, вул. Бальзака, 55-а, в межах III територіальної зони паркування в м. Києві.

За доводами заявника, оскільки КП «Київтранспарксервіс» жодного разу, в передбачений п.6.3 Договору формі, не заявило вимогу про розірвання Договору ні в усній, ні в письмовій формі, Договір продовжував свою дію спочатку до 31.12.2020, а потім, - до 31.12.2023.

Разом з тим, як зазначає заявник, 29 січня 2021 року, на території зазначеного паркувального майданчику з`явились представники КП «Київтранспарксервіс» та ТОВ «ВШ Охорона» (останні діяли на підставі Договору про надання послуг з охорони №П.3.21 від 25.01.2021 р., укладеного між КП «Київтранспарксервіс» та ТОВ «ВІП Охорона») які в усному порядку повідомили представників Заявника про закінчення дії Договору та почали чинити перешкоди у користуванні паркувальним майданчиком, зокрема фізично заблокували доступ представників ТОВ «Паркувальні системи» до своїх робочих місць, чим повністю унеможливили належне виконання зобов`язань за Договором.

Заявник наголошує, що він має намір звернутись до суду із позовом щодо захисту своїх прав за Договором. При цьому зазначає, що оскільки КП «Київтранспарксервіс» вчиняє дії, що свідчать про невизнання таких прав Заявника, та має намір розпоряджатися спірним паркувальним майданчиком на власний розсуд (зокрема, передавати в користування іншим особам) можна дійти висновку про наявність передбачених процесуальним законодавством підстав для забезпечення позову.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких вона ґрунтується, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з частиною 1 статті 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Згідно з частиною 4 статті 139 Господарського процесуального кодексу України у заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів.

Отже, з положень частини 4 статті 139 Господарського процесуального кодексу України слідує, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Суд відзначає, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку, зокрема, обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість вчинення відповідачем певних дій не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Верховний Суд у постанові від 16.08.2018 по справі № 910/1040/18 дійшов висновку, що у випадку звернення позивача до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку повинна застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, а не підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе відновити свій правовий стан, який існував до імовірного порушення його прав.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову шляхом встановлення заборони КП «КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС» укладати будь-які договори та/або вчиняти будь-які інші дії, пов`язані з передачею права користування фіксованими місцями для паркування, суд зазначає, що заявником не надано жодних доказів у розумінні статей 76-79 ГПК України на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому спорі та поновлення прав заявника, за захистом яких він має намір звернутися до суду.

При цьому, приписами частини 1 статті 139 ГПК України встановлено, що заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Однак, всупереч наведеним приписам законодавства, заявник у поданій заяві не вказує конкретно визначений предмет майбутнього позову. Так само відсутні будь-які чіткі посилання на те, який саме спосіб захисту порушених прав ним буде обрано та заявлено до відповідача.

Так, заявник вказує, що він має намір звернутися до суду із немайновим позовом щодо захисту свого права користування паркувальним майданчиком на підставі Договору (визнання договору укладеним тощо).

У зв`язку з відсутністю чітких та конкретних даних щодо предмета майбутнього спору, суд позбавлений об`єктивної можливості визначити адекватність заявленого заходу забезпечення позову. З тих самих підстав у суду відсутня можливість для повного та всебічного з`ясування наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги (зважаючи на відсутність інформації як щодо предмета та характеру майбутніх позовних вимог, так і їхньої кількості). Зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Також судом враховано, що обставини правомірності або неправомірності користування заявником спірним паркувальним майданчиком належить встановлювати безпосередньо під час вирішення спору, у зв`язку з чим наведені у заяві твердження не можуть бути єдиною та достатньою підставою для забезпечення майбутнього позову.

Так, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість вчинення відповідачем певних дій не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Водночас, подана заява в частині заборони «будь-яким іншим особам чинити перешкоди ТОВ "ПАРКУВАЛЬНІ СИСТЕМИ"» задоволенню не підлягає, зважаючи на невизначеність кола «інших осіб». Відтак, заходи забезпечення позову, які просить вжити заявник, можуть бути спрямовані на обмеження прав невизначеного кола осіб, що, у свою чергу, може призвести до порушення прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками майбутнього судового процесу.

Враховуючи вищевикладене, всупереч наведених вимог закону, заявник в обґрунтування поданої ним заяви не надав суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності підстав для забезпечення позову, а обставини, наведені ним в обґрунтування заяви про забезпечення позову, не є такими, що в розумінні ст. 136 Господарського процесуального кодексу України свідчать про можливе істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або позбавлення позивача можливості ефективно захистити його порушені чи оспорювані права та інтереси, за захистом яких позивач має намір звернутися до суду, у разі невжиття таких заходів забезпечення позову про які просить заявник.

Таким чином, приймаючи до уваги відсутність будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що незабезпечення позову саме в такий спосіб, який було визначено позивачем, порушить його права та в подальшому утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Відповідно до частини 6 статті 140 Господарського процесуального кодексу України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Керуючись ст.ст. 136, 137, 140, 232-235 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ПАРКУВАЛЬНІ СИСТЕМИ" про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Суддя І.В. Приходько