ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2021 р. Справа№ 826/11912/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРПРОММАШ»

на рішення Господарського суду м. Києва від 07.10.2020

у справі № 826/11912/17 (суддя Князьков В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРПРОММАШ»

до Київської міської ради,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1. Київське комунальне об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «КИЇВЗЕЛЕНБУД»;

2. Комунальне підприємство по утриманню зелених насаджень Солом`янського району міста Києва

про визнання протиправним та скасування рішення

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРПРОММАШ» (далі - ТОВ «УКРПРОММАШ», позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Київської міської ради (далі - КМР, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення №263/2485 від 25.04.2017 «Про надання статусу скверу земельній ділянці у пров.Ковальському, 2 та на вул. Смоленській, 17 у Солом`янському районі м. Києва».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що спірним рішенням Київської міської ради порушуються його права, оскільки на земельній ділянці, за рахунок якої спірним рішенням відповідача створено сквер, право користування на яку він намагається отримати протягом тривалого часу, розташовано об`єкт нерухомого майна, належний позивачеві на праві приватної власності. Як стверджує позивач, право користування земельною ділянкою у нього виникло в силу закону, однак його реалізація ускладнена дією оскаржуваного у даній справі рішення Київської міської ради.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.07.2018 у справі № 826/11912/17, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.11.2018, у задоволенні позовних вимог ТОВ «УКРПРОММАШ» відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21.05.2020 у справі № 826/11912/17 касаційну скаргу ТОВ «УКРПРОММАШ» задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.07.2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.11.2018 у даній справі скасовано, а провадження у справі закрито та одночасно роз`яснено позивачеві, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18.06.2020 за заявою ТОВ «УКРПРОММАШ» від 03.06.2020 справу № 826/11912/17 передано до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 06.07.2020 прийнято справу № 826/11912/17 до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами господарського судочинства.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 07.10.2020 Товариству з обмеженою відповідальністю «УКРПРОММАШ» в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване тим, що набуття позивачем у власність нежитлового приміщення площею 266,40 кв.м не вказує на те, що площа земельної ділянки у розмірі 0,0829 га є площею, яка зайнята будівлею та частиною земельної ділянки, яка є необхідною для її обслуговування, а тому підстави достеменно вважати, що оспорюваним рішенням порушено права позивача, відсутні; на момент ухвалення судового рішення, відповідачем рішення «Про продаж земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «УКРПРОММАШ» для будівництва, експлуатації та обслуговування офісного центру на вул. Смоленській, 17 у Солом`янському районі міста Києва» прийнято не було, відповідно земельну ділянку позивачеві у власність чи в оренду не передано; згідно протоколу №16 від 18.07.2017 постійної комісії з питань містобудування, архітектури та землекористування Київської міської ради ухвалено повернути проект рішення «Про продаж земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «УКРПРОММАШ» для будівництва, експлуатації та обслуговування офісного центру на вул. Смоленській, 17 у Солом`янському районі міста Києва» до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на доопрацювання для коригування меж земельної ділянки, а саме: продажу земельної ділянки виключно під майном заявника, тобто, виключення з меж земельної ділянки тієї ділянки, якій рішенням Київської міської ради надано статус скверу та присвоєно назву «Імені Мирослава Мисли»; відсутність складових предмету доказування, зокрема, порушеного права та ефективності обраного способу захисту, нівелює наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись із ухваленим судом рішенням та вказуючи на його прийняття за неповного з`ясування обставин справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, неправильним застосуванням норм матеріального права, ТОВ «УКРПРОММАШ» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 справі № 826/11912/17 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що судом не було враховано, що з позивачем, як з власником нежитлового приміщення, розташованому на спірній земельній ділянці, питання щодо розміщення скверу відповідачем не узгоджувалось; останнім не було здійснено зміни цільового призначення земельної ділянки та не погоджено в установленому законом порядку проекту землеустрою та не здійснено державної експертизи земельної ділянки, що вказує про прийняття Київською міською радою рішення без дотримання вимог діючого законодавства та у спосіб, що суперечить Конституції України та законам України; не надано належної оцінки укладеному між позивачем та Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) №6/39/2 договору про сплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки по вул. Смоленській, 17 у Солом`янському районі м. Києва, та власне, здійснення скаржником оплати її вартості у розмірі 20% від суми нормативної грошової оцінки, що складає 452 444,19 грн; наявності рішення Постійної комісії Київської міської ради з питань містобудування, архітектури та землекористування, яким підтримано проект рішення «Про продаж земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю ТОВ «УКРПРОММАШ» для будівництва, експлуатації та обслуговування офісного центру на вул. Смоленській у Солом`янському районі м. Києва», яке свідчить про те, що оскаржуване рішення КМР порушує право на правомірне очікування позивача; також не надано належної оцінки Правовому висновку Управління правового забезпечення діяльності КМР до проекту рішення Київської міської ради «Про надання статусу скверу земельній ділянці, що розташована за адресою: пров. Ковальський, 2 та вул. Смоленська, 17 у Солом`янському районі міста Києва», відповідно до якого надати статус скверу земельній ділянці, яка за цільовим призначенням належить до земель рекреаційного призначення можливо лише після розроблення та затвердження відповідного проекту землеустрою; судом не взято до уваги правової позиції Вищого адміністративного суду України, викладеної в ухвалі від 18.04.2017 у справі №522/609/15-а.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.11.2020 апеляційну скаргу ТОВ «УКРПРОММАШ» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Владимиренко С.В., суддів Корсака В.А., Ходаківської І.П.

Вищевказаним складом колегії, з метою дотримання приписів частини 1 статті 32 ГПК України, заявлено про самовідвід від розгляду справи № 826/11912/17, який вмотивований наявністю обставин, які виключають можливість розгляду даної справи вказаною колегією та є підставою самовідводу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2020 заяву суддів Владимиренко С.В., Ходаківської І.П., Корсака В.А. про самовідвід у справі № 826/11912/17 задоволено. Справу №826/11912/17 передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суддів відповідно до ст. 32 ГПК України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 апеляційну скаргу ТОВ «УКРПРОММАШ» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 у справі № 826/11912/17 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

Через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду 08.12.2020 від скаржника надійшло клопотання про поновлення строку, встановленого для усунення недоліків апеляційної скарги та заява про усунення недоліків скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2020 поновлено ТОВ «УКРПРОММАШ» пропущений процесуальний строк, відкрито апеляційне провадження за його апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 у справі № 826/11912/17, розгляд апеляційної скарги призначено на 27.01.2021.

Київська міська рада правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалася, відзиву на апеляційну скаргу не подала.

25.01.2021 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, обґрунтоване продовженням до 28.02.2021 дії карантину, запровадженого в Україні постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» із внесеними до неї змінами відповідними постановами, з метою недопущення розповсюдження даної хвороби та убезпечення від ризику життя та здоров`я учасників справи та працівників суду.

26.01.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, ідентичне за змістом клопотанню, поданому електронною поштою.

27.01.2021 позивач явку свого уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив.

Розглянувши подане позивачем клопотання про відкладення розгляду справи, обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності його представника, явка якого в судове засідання обов`язковою не визнавалась, враховуючи, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для вирішення спору у даній справі без заслуховування його пояснень, а у поданому клопотанні позивач не зазначає причин, які безпосередньо перешкоджають йому забезпечити явку свого представника у судове засідання, тоді як саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів, колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила відмовити у задоволенні вказаного клопотання та здійснити розгляд скарги за відсутності скаржника.

Відповідна правова позиція з процесуального питання щодо можливості перегляду судового рішення у період дії карантину за відсутності учасників справи, повідомлених належним чином, викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.05.2020 у справі №908/2323/19.

До того ж, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що адвокат має можливість брати участь у судовому засіданні поза межами суду дистанційно - у режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів та електронного цифрового підпису, зокрема, за допомогою сервісу «EASYCON».

Крім того, колегія суддів зазначає, що учасники апеляційного провадження, з метою реалізації принципів змагальності та диспозитивності (ст.ст. 13, 14 ГПК України) не позбавлені можливості до дня судового засідання, уникаючи безпосереднього відвідування установи суду, подати свої вмотивовані письмові пояснення, скориставшись засобами електронного зв`язку задля дотримання своєчасного розгляду апеляційної скарги як елементу права на справедливий суд.

Представник відповідача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, у зв`язку з чим просив залишити судове рішення без змін як законне та вмотивоване, а апеляційну скаргу - без задоволення.

27.01.2021 у судовому засіданні за результатами розгляду апеляційної скарги колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

У відповідності до вимог частин першої, четвертої статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, Київська міська рада у відповідності до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10.04.2006 №105, з метою раціонального використання і збереження зелених насаджень, прийняла рішення №263/2485 від 25.04.2017 «Про надання статусу скверу земельній ділянці у пров. Ковальському, 2 та на вул.Смоленській, 17 у Солом`янському районі м. Києва».

Згідно з пунктом 1 вказаного рішення земельній ділянці загальною площею 0,3665 га у пров. Ковальському, 2 та на вул. Смоленській, 17 у Солом`янському районі м. Києва (коди :69:035:022 та частина :69:035:004) вирішено надати статус скверу згідно з додатком до рішення.

У підпункті 1.1 вирішено присвоїти скверу на земельній ділянці, зазначеній у пункті 1 цього рішення, назву «Імені Мирослава Мисли».

Відповідно до пункту 2 цього ж рішення до Програми комплексного розвитку зеленої зони міста Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста, затверджених рішенням Київської міської ради від 19.07.2005 № 806/3381 та продовжених на період до 2015 року рішенням Київської міської ради від 27.11.2009 № 714/2783, та до 31.12.2017 рішенням Київської міської ради від 07.07.2016 № 572/572, внесено зміни та включено до переліку озеленених територій загального користування міста Києва, що відповідають типологічним ознакам та планувальним вимогам (таблиця № 2), земельну ділянку, зазначену в пункті 1 спірного рішення.

Згідно з пунктом 3.1 рішення №263/2485 від 25.04.2017 Комунальне підприємство по утриманню зелених насаджень Солом`янського району м. Києва зобов`язано здійснити організаційно-правові заходи щодо оформлення права постійного користування земельною ділянкою, визначеною пунктом 1 цього рішення.

Вказуючи на відсутність у відповідача підстав для прийняття рішення щодо надання статусу скверу спірній земельній ділянці, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, що перебуває у власності позивача, останній вказує про прийняття відповідачем оскаржуваного рішення №263/2485 від 25.04.2017 з порушенням процедури погодження розміщення скверу з власником об`єкту нерухомого майна, без попередньої зміни цільового призначення земельної ділянки та без погодження у встановленому чинним законодавством порядку проекту землеустрою та проведення його державної експертизи, що і зумовило звернення до суду з позовом про визнання рішення відповідача недійсним та його скасування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою стаатті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Частиною другою статті 4 ГПК України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з частиною 1 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У відповідності до частини другої статті 45 ГПК України позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Отже, з урахуванням приписів статті 4 ГПК України, наведені норми чинного законодавства визначають об`єктом захисту, у тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.

Відтак, обов`язковою передумовою для реалізації права на судовий захист у порядку господарського судочинства є наявність у позивача суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, які порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами - відповідачами, та на захист якого спрямоване звернення до суду з позовом. Однак, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації, встановленого вищенаведеними нормами права.

Як роз`яснив Конституційний Суд України своїм рішенням від 01.12.2004 №18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

Водночас, у рішенні Конституційного Суду України дано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або ж відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.02.2020 у справі №924/1121/16, від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16 та від 24.12.2019 у справі №902/377/19.

Таким чином, лише встановивши наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі №907/29/19 та постановах Верховного Суду від 10.09.2020 у справі №908/1611/19 та від 02.09.2020 у справі №922/1614/19.

Верховним Судом у постановах від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі №902/377/19, від 02.04.2020 у справі № 910/7160/19 викладено висновки про те, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що в разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуване рішення суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що це рішення порушує цивільні права або інтереси позивача, який звернувся із відповідними позовними вимогами.

Водночас, колегія суддів звертає увагу суду на те, що способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів порушення прав та законних інтересів ТОВ «УКРПРОММАШ» внаслідок прийняття Київською міською радою рішення №263/2485 від 25.04.2017 «Про надання статусу скверу земельній ділянці у пров. Ковальському, 2 та на вул. Смоленській, 17 у Солом`янському районі м. Києва».

Так, оспорюваним рішенням передбачено створення скверу з двох земельних ділянок з кадастровими номерами :69:035:022 та :69:035:004, однак, позивач не навів жодного доводу чи аргументу ані в позовній заяві, ані в апеляційній скарзі, не долучив до матеріалів справи належних та допустимих доказів щодо відсутності правових підстав створення скверу на земельній ділянці :69:035:022, як і не зазначив, в чому полягає порушене право ТОВ «УКРПРОММАШ» внаслідок формування скверу на ділянці :69:035:022. Всі доводи та твердження позивача зводяться саме щодо незаконного включення у створення скверу земельної ділянки :69:035:004. Втім, позивачем заявлено вимогу про скасування рішення в цілому, а не в частині, що стосується земельної ділянки :69:035:004.

Твердження апелянта про відсутність у КМР підстав для прийняття рішення про надання статусу скверу земельній ділянці загальною площею 0,3665 га на вул. Смоленській, 17 (кадастровий номер :69:035:0004), на якій розташований належний позивачеві на праві власності об`єкт нерухомого майна, колегія суддів вважає необґрунтованими, враховуючи наступне.

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтями 13, 41 Конституції України, від імені українського народу права власника, зокрема, на землю здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Відповідно до статей 142, 143 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об`єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

В силу приписів частини 1 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Частиною 10 статті 59 цього ж Закону передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Згідно зі статтею 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.01.2019 по справі №906/753/17.

Посилання позивача в якості обґрунтування позовних вимог на ту обставину, що спірним рішенням порушено майнові права ТОВ «УКРПРОММАШ», оскільки на підставі договору від 05.11.2007 останнім було набуто право власності на нежитлове приміщення, розташоване на вул. Смоленській, 17 у Солом`янському районі м. Києва, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, враховуючи наступне.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 05.11.2007 між ТОВ «УКРПРОММАШ» (покупець) та ТОВ «Гарант Сервіс» (продавець) було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, за умовами п.1.1 якого продавець продає, а покупець купує нежиле приміщення загальною площею 266,40 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Смоленська, буд.17.

Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, у разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися.

Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права.

За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України.

Згідно з частиною статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для її обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування (частина друга статті 377 Цивільного кодексу України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 наголосила на імперативності цього законодавчого припису.

Принцип спільної юридичної долі нерухомого майна та земельної ділянки, на якій це майно розміщене, закріплений наведеними законодавчими нормами, зумовлений невіддільністю нерухомого майна від земельної ділянки, на якій воно розміщене, і яка фактично є його частиною, та має на меті дотримання законних прав та інтересів власника нерухомого майна, а також забезпечення можливості реалізації ним відповідних правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження цим майном.

Як свідчать матеріали справи, 16.02.2010 ТОВ «УКРПРОММАШ» звернулось до Київської міської ради із клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою (відомості про земельну ділянку: м. Київ, Солом`янський район, вул. Смоленська, 17, орієнтовний розмір 828,68 кв.м).

07.06.2010 Київською міською радою було видано ТОВ «УКРПРОММАШ» дозвіл №Д-4727 на розроблення документації із землеустрою.

21.03.2012 комісією з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою КМР зазначено, що за наслідками розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: м. Київ, Солом`янський район, вул. Смоленська, 17, площею 0,08 га, з кадастровим номером №69:035:004, з цільовим призначенням - для будівництва, експлуатації, обслуговування будівлі офісного центру з вбудованими приміщеннями торговельно-побутового призначення та підземним паркінгом, з видом права на землю: оренда на 1 рік, надано погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з урахуванням вимог, викладених у висновках (листах), які є невід`ємною частиною цього висновку. Водночас, даний висновок містить застереження, що остаточне рішення приймається Київською міською радою відповідно до вимог чинного законодавства.

Матеріали справи свідчать, що 16.10.2014 між ТОВ «УКРПРОММАШ» та Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було укладено договір №6/36/2 про сплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки, розташованої на вул.Смоленській, 17 у Солом`янському районі міста Києва, за умовами п.1.1 якого товариство, відповідно до п.8 статті 128 ЗК України та рішення Київської міської ради від 19.07.2005 №810/3385 «Про врегулювання питань продажу земельних ділянок у місті Києві», сплачує в рахунок оплати ціни продажу земельної ділянки ТОВ «УКРПРОММАШ» (кадастровий номер :69:035:0004) площею 0,0829 га, згідно із нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки, яка відповідно до довідки про розмір нормативно-грошової оцінки земельної ділянки №РЮ-00264/2014 від 10.09.2013 становить 2 262 220,93 грн, авансовий внесок у розмірі 20% від суми нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що складає 452 444,19 грн.

Протоколом №10 від 19.04.2016 постійної комісії з питань містобудування, архітектури та землекористування Київської міської ради ухвалено підтримати проект рішення «Про продаж земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «УКРПРОММАШ» для будівництва, експлуатації та обслуговування офісного центру на вул.Смоленській, 17 у Солом`янському районі міста Києва».

Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, станом на момент ухвалення оспорюваного рішення, Київською міською радою рішення «Про продаж земельної ділянки «Про продаж земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «УКРПРОММАШ» для будівництва, експлуатації та обслуговування офісного центру на вул.Смоленській, 17 у Солом`янському районі міста Києва» прийнято не було, відповідно земельну ділянку позивачеві у власність чи в оренду не передано.

Колегія суддів поділяє позицію суду першої інстанції про те, що вчинення позивачем дій по розробленню проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «УКРПРОММАШ» для будівництва, експлуатації та обслуговування офісного центру на вул.Смоленській, 17 у Солом`янському районі міста Києва (кадастровий номер :69:035:0004) не вказує на те, що останнім набуто відповідне майнове право на останню у відповідності до вимог статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, яке за твердженням скаржника, є порушеним з моменту ухвалення оспорюваного рішення.

Місцевим господарським судом правомірно зазначено, що факт набуття позивачем у власність нежитлового приміщення площею 266,40 кв.м не вказує на те, що площа земельної ділянки у розмірі 0,0829 га є площею, яка зайнята будівлею та частиною земельної ділянки, яка є необхідною для її обслуговування.

Отже підстави вважати, що оспорюваним рішенням порушено права позивача відсутні.

До того ж, колегія суддів звертає увагу позивача на те, що Великою Палатою Верховного суду у постановах від 21.03.2018 у справі №536/233/16-ц, від 24.04.2018 у справі №401/2400/16-ц, від 30.05.2018 у справі №826/5737/16, від 19.06.2018 у справі №922/864/17, від 11.09.2019 у справі №924/174/18 було висловлено позицію про те, що отримання особою дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність чи користування. Проект технічної документації земельної ділянки не визначений законом як підстава набуття права на земельну ділянку і не є правовстановлюючим документом.

Обов`язковою умовою передачі у власність таких земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності є наявність позитивного рішення сесії відповідної ради про таку передачу.

В контексті надання оцінки порушеного права позивача, судом першої інстанції вірно зазначено, що згідно протоколу №16 від 18.07.2017 постійної комісії з питань містобудування, архітектури та землекористування Київської міської ради ухвалено повернути проект рішення «Про продаж земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «УКРПРОММАШ» для будівництва, експлуатації та обслуговування офісного центру на вул.Смоленській, 17 у Солом`янському районі міста Києва» до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на доопрацювання для коригування меж земельної ділянки, а саме, продажу земельної ділянки виключно під майном заявника, тобто, виключення з меж земельної ділянки тієї ділянки, якій рішенням Київської міської ради надано статус скверу та присвоєно назву «Імені Мирослава Мисли».

Таким чином, доводи апелянта про неспростування судом першої інстанції доводів про порушення оскаржуваним рішенням права ТОВ «УКРПРОММАШ» на правомірне очікування, колегія суддів відхиляє як безпідставні з огляду на те, що правомірні очікування скаржника на оформлення у власність земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості та яка необхідна для їх обслуговування не є порушеними.

Додатково колегія суддів зазначає, що договір №6/36/2 про сплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки не визначений законом як підстава набуття права на земельну ділянку і не є правовстановлюючим документом, оскільки останній у даному випадку не засвідчує обставин виникнення у ТОВ «УКРПРОММАШ» речового права на земельну ділянку.

Крім того, доказів укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки між позивачем та відповідачем матеріали справи не містять.

Виходячи з фактичних обставин справи та правовідносин, що склались між сторонами з приводу набуття позивачем майнових прав на земельну ділянку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що задоволення позовних вимог ніяким чином не вплинуло б на законний інтерес позивача, як власника об`єкта нерухомого майна щодо отримання земельної ділянки, на якій такий об`єкт розміщено та яка необхідна для його обслуговування.

Колегія суддів вказує, що доводи позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу спірного рішення Київської міської ради на його конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси та свідчать про незгоду позивача з указаним рішенням, що не є тотожним порушенню права, свободи чи інтересу.

Отже, відсутність таких складових предмету доказування як порушене право нівелює наявність підстав для задоволення позовних вимог.

За таких обставин, з огляду на вищевикладене у сукупності, колегія суддів погоджується з позицією місцевого господарського суду щодо відмови в задоволенні позову ТОВ «УКРПРОММАШ» до Київської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення №263/2485 від 25.04.2017 «Про надання статусу скверу земельній ділянці у пров.Ковальському, 2 та на вул.Смоленській, 17 у Солом`янському районі м.Києва».

З урахуванням встановленого вище, твердження апелянта про те, що судом не було надано належної оцінки та не досліджено, що відповідач не здійснив зміни цільового призначення земельної ділянки, не погодив у встановленому чинним законодавством порядку проекту землеустрою та не провів державної експертизи земельної ділянки, що свідчить про прийняття оскаржуваного рішення у спосіб, що суперечить Конституції України та законам України, не спростовують висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача порушеного права на захист якого ним було подано позов у даній справі.

Враховуючи вищенаведене, доводи апелянта щодо неповного з`ясування судом першої інстанції всіх обставин справи не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ «УКРПРОММАШ».

За приписами частини 1 та частини 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

При цьому, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 у справі № 826/11912/17 прийняте відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «УКРПРОММАШ» має бути залишена без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРПРОММАШ» на рішення Господарського суду м. Києва від 07.10.2020 у справі № 826/11912/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 07.10.2020 у справі № 826/11912/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 826/11912/17 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду відповідно до ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 04.02.2021.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова