ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

01.02.2021 м.Дніпро Справа № 401/525/17

Центральний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Коваль Л.А. (доповідач)

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 09.12.2020 у справі № 401/525/17

за позовом ОСОБА_1

до Спільного підприємства - Товариства з обмеженою відповідальністю "Світловодськпобут"

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

ОСОБА_2

ОСОБА_3

Товариства з обмеженою відповідальністю "Політрейд"

Світловодської міської ради Кіровоградської області

про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 09.12.2020 у справі № 401/525/17, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ч. 1 ст. 119 ГПК України).

У даному випадку, судове рішення, що оскаржується, підписано у повному обсязі 21.12.2020, відтак, останній день подачі апеляційної скарги - 11.01.2021.

Апеляційна скарга на вказане судове рішення подана засобами поштового зв`язку 12.01.2021, тобто з пропуском процесуального строку, встановленого для її подання, питання про поновлення пропущеного процесуального строку, апелянт не порушує.

За положеннями п. 2 ч. 3 ст. 258 Господарського процесуального кодексу України до апеляційної скарги додаються докази сплати судового збору.

Законом України "Про судовий збір" визначено правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

З 01.01.2017 (2017 рік звернення з позовною заявою до суду) розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 1 600,00 грн.

Пунктом 2.1. частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до п. 2.4. ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору складає 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Згідно ч. 3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Позивачем було заявлено вимоги:

- визнати недійсним Протокол № 04-11-2016 Загальних зборів учасників Спільного підприємства - Товариства з обмеженою відповідальністю "Світловодськпобут" (далі СП ТОВ "Світловодськпобут") від 04.11.2016 з моменту його підписання учасниками;

- визнати незаконним та скасувати розпорядження Генерального директора СП ТОВ "Світловодськпобут" № 29 від 16.11.2016, зобов`язавши останнього протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішення суду законної сили, скасувати запис № 28 від 26.11.2016 "Запис за № 27 від 20.04.2015 є недійсним. Вважати відсутніми (припиненими) повноваження як Генерального директора" в його трудовій книжці;

- поновити на посаді генерального директора ТОВ "Світловодськпобут" з 16.11.2016;

- стягнути з СП ТОВ "Світловодськпобут" на його користь заборгованість по заробітній платі, грошову допомогу по тимчасовій непрацездатності, вихідну допомогу у розмірі не менш ніж шестимісячний середній заробіток, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.11.2016 по день постановлення рішення суду;

- допустити негайне виконання рішення в частині поновлення його на роботі і стягнення заробітної плати за один місяць.

Так, за вимогою щодо поновлення позивача на роботі апелянт звільнений від сплати судового збору в силу Закону.

Разом з тим, що стосується вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд зазначає наступне.

Для встановлення наявності чи відсутності підстав для сплати судового збору за вказаною вимогою, необхідно визначити, чи входить середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні до структури заробітної плати, у справах про стягнення якої позивачі звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (відповідно до преамбули цього Кодексу).

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції "Про захист заробітної плати" № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Відповідно до частини першої статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі або оформлюється наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).

Припинення та розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Ураховуючи викладене, середній заробіток за час вимушеного прогулу, підстави та порядок виплати якого унормовані частиною другою статті 235, статтею 236 КЗпП України не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній Заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.10.2019 у справі № 369/10046/18.

Вказана правова позиція узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16 та від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц.

Таким чином, від сплати судового збору за подання апеляційної скарги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач не звільняється.

Апелянтом не додано належних доказів сплати судового збору за подання даної апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду в частині заявлених вимог щодо середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, із матеріалів справи не вбачається, яку саме суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачем було заявлено до стягнення з відповідача.

Отже, позивачу необхідно визначитись із сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яку позивач заявляє до стягнення із відповідача та сплатити судовий збір виходячи із визначеної суми за наступною формулою: сума заявлена до стягнення помножена на 1,5% та помножена 150%.

Відповідно до ст. 174, ч.ч. 2, 3 ст. 260 ГПК України апеляційна скарга, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 258 цього Кодексу, залишається без руху.

За положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 260 ГПК України апеляційна скарга також залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 256 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції із заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без руху із наданням апелянту строку для усунення вищезазначених недоліків.

Апеляційний суд звертає увагу, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 261 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 174, 234, 235, 258, 260 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 09.12.2020 у справі № 401/525/17 залишити без руху, надавши апелянту строк 10 днів з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків, а саме:

- визначитись з питанням щодо поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження (подати відповідне клопотання);

- визначитись із сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яку позивач заявляє до стягнення із відповідача та сплатити судовий збір виходячи із визначеної суми за формулою, визначеною в мотивувальній частині цієї ухвали, надати до суду докази його сплати.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Суддя Л.А. Коваль